prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Dåde saklcunnigas förslag om byggnadsfritt avstånd innefattar skärpta regler iförhållande till gällande lagstiftning anser hovrätten för Nedre att övergångsbestämmelserskulle ha en funktion att fylla. De nya reglerna bör enligt hovrätten integälla i fråga om byggnad som redan har påbörjats, då förbudet träder i kraft,och mot vars uppförande hinder inte förelåg enhgt tidigare gällande regler. Desakkunnigas förslag om 10-metersremsa har mött ganska kraftig kritik bl. a.från ett flertal kommunala instanser. Härvid framhålls, såsom nämnts i detföregående, att är ett otillräckligt skyddsområde bl. a. med hänsjntill immissionerna från vägtrafiken. 2t 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 oftamåste bli avsevärt bredare än kommer kommunerna att belastas av enorimligt stor del av kostnaderna. Lantmäteristyrelsenanser att det avsedda syftet, nämligen en kostnadsfördelning, bör uppnås genombestämmelser som enbart tar sikte på denna och inte innebär uppdelning också avdet primära ansvaret för markens skötsel. Liknande synpunkter framförs avöverlantmätaren i . , Svenska kommunaltekniska föreningen och vissa kommuner hävdaratt statsbidrag bör utgå till hela det markområde som planmyndighet anser börautgöra skyddszon. Länsstyrelseni län anser, i lildiet med flera andra remissinstanser, att ärett otillräckligt område särskilt från immissionssynpunkt. finnerdock att förslaget kan godtas i avvaktan på bygglagutredningensställningstaganden. i anser att möjlighet bör finnasatt i särskilda fall utvidga området, förslagsvis . Länsstyrelseni , som också tillhör de remissinstanser som anser att10-metersremsan är otillräcklig, förordar att kommunerna får statsbidrag förbredare skyddszoner särskilt vid större vägar. Denna åsikt har också fleraandra remissinstanser. kommun föreslår att 1 O-metersregeln ersättsmed en bestämmelse som innebär att hälften av den skyddszon, som är utlagd ifastställd general-, stads- eller byggnadsplan, får inräknas i underlaget förstatsbidrag. överlantmätareni län påpekar att enligt 116 § BL skyldigheten att svara för ersättningtill markägaren för skyddszoner inom byggnads-planeområde åvilar vägföreningoch inte, såsom de sakkunniga synes ha antagit, kommunen. Med hänsyn till dennakonsekvens föreslår överlantmätaren att reglerna angående utläggande avskyddszoner blir föremål för en grundlig genomarbetning med en vidareutgångspunkt än enbart trafiksäkerheten. Länsarkitekteni anser, att de föreslagna bestämmelserna om vägområdes utökning isidled inom detaljplanelagt område kan tänkas leda till en onödig breddning avstatsbidragsunderlaget genom den utformning som planförslaget får.Länsarkitekten menar därför att vägområdets utvidgning inte generellt börregleras i väglagen utan att frågan i stället bör avgöras i samband med denprövning från allmän synpunkt som detaljplaneförslag enligt BL ärunderkastade. Desakkunnigas åsikt att väghållaren inte bör kunna förvärva vägrätt till mark somblir omgiven av vägområde godtas i allmänhet av remissinstanserna,överlantmätaren i , i samtSveriges arbetsledareförbund anmäler dock avvikande uppfattning. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 43 Fråganom väghållarens möjligheter att förvärva vägrätt till områden intill vägen därsiktröjning måste ske berörs av , lantmäteristyrelsen samtlänsstyrelserna i och . Dessa instanser har denuppfattningen att väghållaren bör ha möjlighet att förvärva vägrätt tillsådana områden. och i framhållerdärvid att det är mindre tillfredsställande att få frisiktsområ-den ordnade iefterhand genom vägsynenämnds medverkan, när det är fråga om nya vägar somredan från början borde vara i ett godtagbart skick. Lantmäteristyrelsenstryker under att rätt till kontinuerlig siktröjning innebär ett intrång avingripande natur i markägarens förfoganderätt. I de fall, då skötseln avsiktröjningsområde lämpligen bör ankomma på väghållaren, bör området enligtlantmäteristyrelsen ingå i vägområdet. 5.Vägbelysning m. m. Praktiskttaget all väg- och gatubelysning som förekommer i vårt land finns inom samhällenasbebyggda områden och är anlagd och underhållen av kommunerna. Bortsett frånvissa friliggande trafikleder är i allmänhet endast sådana vägar och gatorförsedda med belysning där det av ålder ansetts motiverat att hålla belysningav ordnings- eller trivselskäl. Dessa vägar och gator har emellertid, bl. a.med hänsyn till biltrafikens utveckling, i stor utsträckning utrustats medbelysning av högre kvalitet än som motiveras av ordnings- ellertrivselsynpunkter. I fråga om andra belysningsanläggningar än sådana somhandhas av vägföreningar enligt reglerna i 3 kap. EVL har denna upprustningkommit till stånd utan stöd av väglagstiftningen. Varken AVL eller 1960 årsstatsbidragsförordning innehåller någon bestämmelse om vägbelysning. EVL gerdäremot uttryckligt besked om att hållande av vägbelysning inte tillhörväghållningsuppgifterna och kan också sägas ge visst stöd åt uppfattningen attsådana uppgifter inte heller ingår i väghållning enligt AVL. Nuvarandebestämmelser i kom till sedan regeringsrätten fastslagit (RÄ 1946s. 31) att väghållning enligt EVL inte kunde anses omfatta vägbelysning.Eftersom det ansågs angeläget att vägförening enligt 3 kap. EVL fick möjlighetatt genom majoritetsbeslut anordna vägbelysning, genomfördes enlagändring som gav vägförening sådan rätt. Lagtekniskt utformades ändringen så,att till 71 § EVL fogades ett nytt stycke av innehåll att vägförening inte fårutöva verksamhet som är främmande för dess i paragrafen angivna ändamål,föreningen dock obetaget att ombesörja vägbelysning. I BL och BS finnsbestämmelser som närmast tar sikte på kontroll av belysningsanordnings lägeoch utformning. I 81 och 82 §§ BL finns bestämmel- Maj:ts proposition nr 1971 serom förbud att till avsevärt men för försvaret eller luftfarten inrätta ljusanordningi närheten av befästning, statlig flygplats eller liknande anläggning. Dessabestämmelser gäller enligt 121 § BL inom områden med stadsplan, byggnadsplaneller utomplansbestämmelser men kan av utsträckas att gälla äveninom annat område. I 52 § första och andra styckena BS föreskrivs attljusanordning, vare sig den är fast anbragt eller inte, till utförandet skallfylla skäliga anspråk på prydlighet och vara lämpad för platsen. Det skallsärskilt tillses bl. a. att anordningen inte inverkar menligt på stads- ellerlandskapsbilden och att den inte skymmer sikten längs gata eller på annat sättverkar störande på trafiken eller för närboende. Denna föreskrift gäller inomområde med fastställd generalplan, stadsplan, byggnadsplan ellerutomplansbestämmelser. För att sätta upp eller göra väsentlig ändring avljusanordning inom stadsplan eller byggnadsplan krävs enligt 54 § 1 mom. BSbyggnadslov. Härjämte kan för icke detaljplanelagt område somligger i närheten av befästning, statlig flygplats e. d. i behövlig omfattningföreskriva skyldighet att söka byggnadslov. Vägbelysningsfråganhar blivit aktuell även på inånga håll i utlandet. Enligtuppgift från en av de sakkunniga tillkallad expertgrupp har en översikt överförhållandena på området utarbetats av expertkommittén för gatu- ochvägbelysning inom Commission Internationale de TEclai-rage (ClE), vilkenöversikt publicerats i en sekretariatsrapport vid kommissionens kongress iWien . Avnämnda rapport framgår att man i allmänhet inte heller i utlandet har någon ilag stadgad skyldighet att beljsa allmänna vägar och gator. I vissa länder,exempelvis och , är de lokala myndigheterna med hänsyn tillden allmänna ordningen ansvariga för belysningen av allmänna vägar och gator,medan på andra håll sådana myndigheter formellt endast har tillstånd att ordnabelysning. Det är alltså i regel de lokala myndigheterna som anordnarbelysningsanläggningarna inom sitt område. Detta lär ursprungligen ha skettfrämst med hänsyn till den allmänna ordningen. På grund av biltrafikens storaökning har emellertid trafiksäkerhetsskäl i allt högre gradkommit att motivera gatu- och vägbelysning och påverkat dess utformning. Gatu-och vägbelysningens betydelse från trafiksäkerhetssynpunkt har också iåtskilliga länder lett till att de centrala myndigheterna stundom lämnarekonomiska bidrag till anläggningarna. För att berättiga till bidrag måsteanläggningarna i regel uppfylla vissa krav, fastlagda i tekniska normer ellerandra bestämmelser. Sådana bidrag, varierande , lämnas enligtuppgift i , , , , , ,, och . Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 45 Vidarebörjar det i flera länder bli vanligt att belysningsanläggningar längs destarkt trafikerade huvudvägarna utförs genom de centrala myndigheternasförsorg. Detta är fallet i , , , ,, och . Speciellt gäller detta belysningenav motoi"vägar med till- och avfarter. Normer ellerrekommendationer för utförandet av gatu- och vägbelysning finns i många länder.Ett förslag till internationella rekommendationer på detta område har enligtuppgift från arbetsgruppen utarbetats av . Genom dessarekommendationer vill man fastställa vissa allmänna principer för gatu- ochvägbelysningens utformning. Med hänsyn till ökningen av den internationellatrafiken anses det önskvärt med viss internationell enhetlighet i fråga omgatu- och vägbelysningens tekniska standard. Ibetänkandet konstateras att mörkertrafiken medför speciella problem och attdessa problem till stor del kvarstår trots att det svenska vägnätet undergåttbetydande standardförbättringar . De problem som är förknippademed trafik i mörker sammanfattar de sakkunniga, i anslutning till en avexpertgruppen lämnad redogörelse, på följande sätt. Syninformationernaär mera begränsade i mörker än , och fordonens egen belysning ärerfarenhetsmässigt inte tillräcklig för att komma till rätta med dennaolägenhet. Detta förhållande är särskilt påtagligt vid fordonsmöten. Somexempel nämns att en utredning visat att bilar, som möts med halvljus på en iövrigt obelyst väg, vanligen inte kan färdas med högre hastighet än 2530km/tim., om godtagbar trafiksäkerhet skall kunna upprätthållas. Den lågahastighet som sålunda förefaller vara motiverad från trafiksäkerhetssynpunktär emellertid inte förenhg med önskemålet om en smidig och ekonomisktfördelaktig landsvägstrafik. Fordonsbelysningen har vidare den nackdelen attden inte alltid belyser det område som trafikanten har det största behovet avatt få belyst. Svårigheterna härvidlag ökar vid tät trafik genom attbländningseffekter ofta uppkommer och genom att avbländ-ning avsevärt minskarlängden av den belysta siktsträckan. Blandningen,som är ett av de allvarligaste problemen i mörkertrafiken, härrör inte barafrån mötande fordon utan också från olämpligt utformad vägbelysning eller andrastörande ljuskällor av skilda slag, såsom ljusskyltar, skyltfönster m. m. Denallvarligaste bländningsrisken torde dock vara mötande bilars hel- ochhalvljus, eftersom dessa ligger centralt i trafikantens synfält. På vägar somsaknar fasta belysningsanordningar av god kvalitet kan blandning från mötandefordon inte undvikas. Har väg god belysning och kan fordonen framföras utanatt använda hel- eller halvljus, undviks däremot sådan blandning nästan helt. Maj:ts proposition nr 1971 Svårigheternai mörkertrafik ökar än mer, om sikten är nedsatt genom regn, snöfall ellerdimma och s. k. speglande reflexer uppstår på den våta körbanan. Fulltacceptabla synbetingelser vid vått väglag kan åstadkommas endast, om körbananhar en för ändamålet avpassad ytstruktur och det finns en tillfredsställandevägbelysning. Vägbelysningsanläggningarstrafiksäkerhetsfrämjande effekt har dokumenterats genom svenska och utländskaundersökningar. Resultaten varierar visserligen beroende bl. a. på olikaprinciper för olycksrapportering. I samtliga fall har dock konstaterats att engod vägbelysning medför en väsentlig minskning av antalet trafikolyckor imörker. I ett flertal fall synes denna reduktion vara av storleksordningen , vilket grovt räknat skulle innebära, att det totala antalet olyckor minskatmed . Vadsom nu redovisats innebär enligt de sakkunniga att det måste anses fulltklarlagt, att en tillfredsställande stationär vägbelysning har en trafiksäkerhetsfrämjandeeffekt, fullt jämförbar med den hos många andra trafiksäkerhetsåtgärder. Detstår därför klart att det med nutida trafikförhållanden finns behov av dylikbelysning i större omfattning . Eftersomvägbelysningens standard är avgörande för dess möjligheter att bidra tilltrafiksäkerheten, bör belysningen enligt de sakkunnigas mening helst vara såbeskaffad, att en fordonsförare utan att använda eget hel- eller halvljusklart kan se vägen framför fordonet med alla förekommande hinder, andra fordon,trafikanter som korsar körbanan, avstängningsanordningar samt skyltar och andraanordningar som är uppsatta längs vägen för att leda eller varna trafikanterna. 5.3.2Förslag till ny ordning Starkaskäl talar enligt de sakkunniga för att låta vägbelysning ingå blandväghållningsuppgifterna. På så sätt gynnas tillkomsten av nödvändig belysningpå våra trafikleder, inte minst genom att det då, till skillnad från vad som ärfallet , blir tillåtet att använda statliga medel för belysningsändamål bådei de fall, då kronan är väghållare, och i de fall, då kommun är väghållare ochfår statsbidrag för vägar och gator. Desakkunniga framhåller att kostnaderna för vägbelysning kan komms att uppgå tillavsevärda belopp. Frågan om inrättande av belysning på viss väg kan därförknappast behandlas som ett fristående problem. En avvägning måste alltid görasmellan olika vägändamål som ställer anspråk på tillgängliga resurser.Belysningen utgör en bland flera trafiksäkerhetsfrämjande anordningar och fårkonkurrera med andra anordningar som höjer en vägs kvalitet. Också vidfördelningen av tillgängliga resurser mellan olika trafikprojekt kanbelysningen komma att bli en väsentlig faktor. Av detta följer enligt desakkunniga att en ny ordning inte bör utformas så, att väghållaren åläggsskyldighet att under vissa generellt angivna förutsättningar Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 47 I stället bör väljas en ordning som medger att anordningar förbelysning räknas till väganordningarna men som inte behöver medföra attbelysningskostnader som burits av annan än kronan i störreutsträckning överflyttas på det allmänna. De sakkunniga förordar därför att deverkställande statliga myndigheterna främst statens vägverk får möjlighetatt inom relativt vida gränser besluta i vilken utsträckning för vägändamåltillgängliga statliga resurser skall användas för belysning. Huvuddrageni den nya ordningen anger de sakkunniga på följande sätt. Denya reglerna bör bara ta sikte på sådan belysning som helt eller till alldelesövei'\'ägande del betingas av trafikens behov och inte på belysning somtillkommit enbart av ordnings- eller trivselskäl. som en sådanav-gränsning innebar en viss, i och för sig önskvärd restriktivitet, medför denenligt de sakkunniga att hållande av vägbelysning i egentlig mening blir enuppgift som får ett påtagUgt funktionellt samband med övriga väghållningsuppgifter.Reglerna om vägbelysning kan knytas an till reglerna om väganordningar. Fråganhuruvida kostnaderna för vägbelysning slutligen skall bäras av kronan eller avannan regleras av bestämmelserna om vem som skall vara väghållare samt avbestämmelserna om statsbidrag till kommun som är väghållare. Genom lämpligutformning av reglerna om arbetsplan för väg blir det möjligt att ge dencentrala vägmyndigheten ett avgörande inflytande på frågan huruvida visstrafikled skall vara försedd med vägbelysning i egentlig mening. På detta sättkan den viktiga avvägningen i vad mån och på vad sätt tillgängliga statligavägmedel skall satsas på hållande av vägbelysning koncentreras till en ochsamma centrala instans. Medhänsyn till den sannolika medelstillgången är det enligt de sakkunnigarealistiskt att räkna med att hållande av vägbelysning i egentlig mening inomden närmaste framtiden kommer att bli aktuellt endast i relativt begränsadutsträckning. Man torde därför få börja med vissa av de mest angelägna trafikledernaeller trafikpunkterna för att sedan etappvis utöka det med tillfredsställandevägbelysning försedda vägnätet till allt större omfattning. De trafikleder somenligt de sakkunnigas mening i första hand bör komma i betraktande i dettasammanhang är nya leder som ges hög standard med tanke på biltrafiken. I vissutsträckning torde det dock vara lämpligt att satsa medel på befintligatrafikleder, särskilt för att förbättra förhållandena på speciellaolyckssträckor eller olyckspunkter. I någon utsträckning bör kronan därvidkunna överta ekonomiska förpliktelser i fråga om belysningsanläggningar somanordnats och drivs av annan än kronan. Desakkunniga anser det inte lämpligt att detalj föreskrifter om när statligamedel skall satsas på vägbelysning ges i författningstext. Ä andra sidan är detenligt de sakkunniga av vikt att principerna för det statliga kostnadsengagemangetblir närmare angivna. Maj:ts proposition nr 1971 Desakkunniga förordar med beaktande av den trafiktekniska utformningen avolika trafikleder följande riktlinjer. Allmännavägar på landet samt allmänna vägar inom stad eller stadslik nande samhälle beträffande vilka kronan är väghållare Kronantorde inom överskådlig tid huvudsakligen böra åta sig kostnader förvägbelysning endast på motorvägar och vissa andra vägar som saknar direktafastighetsanslutningar och som har en regional funktion, allt i överensstämmelsemed de riktlinjer som anges beträffande motsvarande trafikleder under 2. Trafiklederi städer och stadsliknande samhällen som år väghållare Detrafikleder som bör komma i fråga är allmänna vägar och gator som är nödvändigaför den allmänna samfärdseln, dvs. trafikleder för vilka kommun har möjlighetatt få statsbidrag. Vägens eller gatans trafiktekniska utformning, särskiltfrågan huruvida fordons tillträde från intilliggande fastigheter sker direkttill vägen eller gatan, bör bli av avgörande betydelse, både när det gäller attbestämma huruvida belysningsanordning är motiverad med hänsyn till trafiken ochnär det skall avgöras huruvida tillgängliga statliga resurser skall satsas påvägbelysning på den ena eller andra trafikleden. Följandetypfall kan urskiljas: a) Motorvägar(inkl. s. k. stadsmotorvägar). Dessavägar har en sådan trafikteknisk utformning att belysning på dem måste ansesvara helt betingad av trafikens krav. Starka skäl talar för att vägbelysningenpå sådana trafikleder inom en relativt snar framtid till väsentlig delbekostas av staten. b) Vägar som har glest belägna plankorsningar och somi övrigt är helt avskilda från bebyggelse genom grönområden eller motsvarandeanordningar. c) Vägar och gator som visserligen gränsar direkt tillbebyggelse men som genom utfartsförbud eller lokalgator är befriade fråndirekta fastighetsanslutningar. Trafiklederav typ b har sådan trafikteknisk utformning och därmed sammanhängandefunktion, att behovet av belysning till övervägande del betingas av trafikens krav.Till typ c hänförliga vägar och gator har visserligen en sådan trafiktekniskutformning, att belysning kan vara motiverad av andra skäl än biltrafikenskrav. Genom att samhällsbebyggelsen inte direkt replierar på trafikledenkommer emellertid sådana skäl som trevnadsskäl här inte att göra sig så starktgällande som i fråga om vägar och gator med direkt tillträde från angränsandefastigheter. Ett avsevärt antal av dessa trafikleder kan alltså i nuifrågavarande hänseende jämställas med leder av typ b. Med hänsyn härtill ochför att undvika gränsdragningsproblem föreligger skäl att använda enhetligaprinciper beträffande vägbelysning på trafikleder av typ b och typ c. För ettstatligt kostnadsengagemang genom statsbidrag, som i någon mån borde vara tänkbartredan under det närmaste decenniet, synes Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 49 börauppställas det villkoret förutom att tillträde från angränsande fastigheterinte får förekomma att trafikleden fyller en regional funktion. d)Vägar och gator med direkt tillträde från angränsande fastigheter. Dessavägar och gator är inte primärt utformade för biltrafik. Där förekommandebelysningsanordningar har av ålder ansetts motiverade av andra skäl änbiltrafikens krav och de har bekostats av vederbörande kommun. Någon ändringpå denna punkt förefaller inte vara påkallad. Desakkunniga framhåller att lokala förhållanden kan motivera undantag från nunämnda principer. Om exempelvis några till omfattningen mycket begränsadebebyggelsegrupper med fastighetsutfarter skulle finnas vid en trafikled, som påen förhållandevis lång sträcka avses bli försedd med en av statliga medelbekostad vägbelysning, bör också sträckan genom bebyggelsen kunna få ingå i detstatliga åtagandet. Å andra sidan kan det tänkas att en till typ d hänförligtrafikled på en kortare sträcka uppfyller kravet på utfartsfrihet. Dettaförhållande bör emellertid inte föranleda att kostnaderna för belysning övertasav kronan. Enligtde sakkunniga förekommer det i icke ringa utsträckning att kommun med egnamedel anordnat belysning på väg eller gata av typ ac. Det bör vara tänkbartatt kostnaderna för sådan belysning i viss utsträckning överförs på kronangenom reglerna om statsbidrag. För ett sådant överförande bör sättas somvillkor att belysningsanläggningen uppfyller de kvalitetskrav som i övrigtgäller för vägbelysning. Dessutom bör krävas att det är fråga om förhållandevisbetydande sträckor med enhetlig belysning. Delagstiftningsåtgärder som behövs för att genomföra den föreslagna ordningenbestår enligt de sakkunniga i en ändring av bestämmelserna om väganordningaroch av bestämmelserna statsbidragsförordning. I väglagen bör sålundaföras in en bestämmelse av innebörd att anordning för vägbelysning skall kunnaräknas till väg. Såsom förutsättning för detta bör gälla att anordningenbefunnits nödvändig för trafiken på vägen och följaktligen tagits upp iarbetsplan. Arbetsplanen kan omfatta antingen vägen i dess helhet inkl.vägbelysning eller enbart vägbelysningen. Till avvägningsfrågan i vilkenutsträckning vägbelysning bör komma till stånd tar vägverketscentralförvaltning ställning i samband med sin prövning av arbetsplanen. Vidarebör enligt de sakkunniga väglagen ändras så, att till drivande av väg skallräknas drift av anordning för vägbelysning som upptagits i den för vägenfastställda arbetsplanen. Nuföreslagna författningsändringar ger kronan möjlighet att anordna ochvidmakthålla vägbelysning på allmänna vägar på landet samt på vägar inom städeroch stadsliknande samhällen där kronan är väghållare. Genom ändringarna blirdet också möjligt att förvärva vägrätt till mark som behövs förbelysningsanordning men som eljest inte skulle ingå i vägområdet. Maj:ts proposition nr 1971 Medhänsyn till att kommunerna i vissa fall själva bör bära kostnaderna förbelysning på trafikleder till vilkas byggande och underhåll statsbidrag annarsutgår anser de sakkunniga att den centrala vägmyndigheten bör få befogenhet attavgöra i vilka fall och i vilken utsträckning statliga medel skall satsas påkommunala anläggningar. statsbidragsförordning bör därför tas in enbestämmelse enligt vilken i kostnaden för väg får inräknas kostnad förinrättande av vägbelysning i den mån sådan anordning redovisats i den förvägen fastställda arbetsplanen. Beträffande gata bör anges att sådan kostnadfår inräknas i särskilda fall efter prövning av centralförvaltning.Vidare bör i förordningen föras in ett tillägg av innebörd, att i bidragsgillkostnad för drivande av allmän väg och av gata som är nödvändig för denallmänna samfärdseln får efter särskild prövning av centralförvaltningeninräknas kostnad för vidmakthållande och drift av belysningsanordning. För statsbidrag tillvägbelysning bör enligt de sakkunniga gälla samma begränsningar som för bidragtill annan väghållning, nämligen att bidrag till byggande av anläggning endastutgår i mån av tillgång på därtill anslagna medel och enligt fastställdfördelningsplan samt att bidrag till drift av anläggning beräknas på skäligakostnader för driften. De sakkunniga strykerunder att en förutsättning för statsbidrag till kostnaderna för vägbelysningenligt den nu skisserade ordningen är att anläggningen tagits upp iarbetsplan.