prop · FU03155 · 1971-12-31 00:00:00 — I deförat nämnda paragraferna 12 a, 21, 25 och 33 §§ i utlänningslagen föreskrivsatt beslutet skall tiUställas utlänningen och att han skall få kännedom om vadhan har att iakttaga vid besvär över beslutet. Med hänsyn tUl att motsvarandebestämmelser finns i förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen föreslåsdet i promemorian att bestämmelserna får utgå. Detkonstateras i promemorian att behovet av att anlita ombud eUer biträde tordevara särskilt framträdande i utlänningsärenden, och att möjlighet härtiU ocksåsedan gammalt funnits i utlänningslagstiftningen. Det synes inte vara någontingatt erinra mot att förvaltningslagens och förvaltningsprocesslagens regler omombud och biträde får gälla allmänt i utränningsärenden. Den paragraf iutlänningslagen (41 §) som reglerar frågan om biträde i utlänningsärenden gåremellertid ett stycke utöver bestämmelsema i förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen.Det föreslorivs i 41 § en skyldighet för förhörsmyndigheten att i vissa fall tUlseatt utiänningen har biträde. Denna skyldighet bör enligt promemorian kvarstå.Med hänsyn till att rätten att anlita ombud eller biträde finns föreskriven iförvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen bör emellertid 41 §utlänningslagen omarbetas något. Vidare bör i 31 § utlänningslagen göras enhänvisning till 41 §, Förvaltningslagenoch förvaltningsprocesslagen innehåller som nämnts också besfämmelser omavvisande av ombud eller biträde och om möj- lighetatt föra talan mot sådant avvisningsbeslut. Någon anledning att dessa besfämmelserinte skulle gälla även i utlänningsärenden finns inte. Någraundantagsbestämmelser bör enligt vad som anförs i promemorian därför intekomma i fråga. Enligt 49 § utlänningslagen får emellertid talan föras endast ivissa där angivna fall. Paragrafen bör följd-aktUgen ändras så, att den germöjlighet tiU fullföljd av talan mot avvisande av ombud eller biträde. Sådantalan bör enligt promemorian alltid kunna föras särskUt, Bestämmelseni 42 § utlänningslagen torde enligt promemorian fortfarande böra gälla vidförhör i ärenden som handläggs av förvaltningsmyndighet. När det gäller muntUgförhandling i utvisningsärenden vid förvaltningsdomstol synes en lämpligavvägning vara att låta förvaltningsprocesslagens bestämmelser om offentlighetbli tillämpliga och därutöver tillåta förordnande om stängda dörrar i sammautsträckning som gäller vid förhör i utiänningsärenden vid allmän domstol.Detta syfte uppnås enligt vad som anförs i promemorian genom att inget annatsägs om offentlighet i 31 § utlänningslagen än att en hänvisning sker till dennyssnämnda bestämmelsen i 43 § angående förhör vid allmän domstol. När detgäller förhöret vid allmän domstol bör i sin tur en hänvisning göras till deinskränkningar som följer av 14 § förvaltningslagen. Besvärstidenslängd m. m. EnUgtvad som tidigare föreslagits kommer länsrätt att ersätta iutvisningsärenden och talan mot länsrättens beslut att föras hos kammarrätten.Även besvär över länsrätts beslut bör enligt promemorian inges tUl den domstolsom har att pröva besvären. För att överensstämmelse skaU uppnås medbestämmelserna härom i förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen börmotsvarande bestämmelser i 44 § utlänningslagen utgå. Inteheller när det gäller besvär till Kungl, Maj:t torde enligt vad som anförs ipromemorian sk'äl föreligga till avvikelse från förvaltningslagensbestämmelser och det föreslås därför att bestämmelserna i 46 resp, 59 § fårutgå ur utlänningslagen av detta skäl. Väsentligareär emeUertid att besvärstidens längd enligt utlänningslagen (44, 46 och 59 §§)endast är . Här föreligger således en betydande skiljaktighet mellanförvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen, å ena sidan, ochutlänningslagen, å andra sidan. Med hänsyn tUl det särskilda kravet på snabb handfäggningav utlänningsärenden synes det emellertid enligt promemorian nödvändigt attbehålla den kortare besvärstiden,I enlighet härmed föreslås alltså att ingen ändring görs i utlänningslagen idetta hänseende. Debestämmelser i fråga om förfarandet i övrigt som gäller enligt förvaltningslagenresp, förvaltningsprocesslagen torde enligt vad som anförs i promemorian utaninskränkning böra gälla även i utiännings-'ärenden. Detta gäller exempelvisbestämmelserna om jäv, besfämmelserna om skyldighet för myndigheten att varapart behjälplig, om det behövs för att han skall kunna ta tUlvara sin rätt, ochbesfämmelserna om tolk, I promemorian påpekas att det inte finns någraföreskrifter i utlänningslagstiftningen som berör de förfaranderegler som nunämnts eller övriga förfaranderegler i förvaltningslagen eller förvaltningsprocesslagenoch några behov av ändringar i utiänningslagstiftningen av detta skäl föreliggeralltså inte. Närdet gäller frågan om jäv framhålls i promemorian att rätt till fullföljd i i'ävsiråganföreligger enligt såväl förvaltningslagen som förvaltningsprocesslagen. Detföreslås att motsvarande rätt införs även i ut-1'änningsärenden, Dettanödvändiggör ett tilfägg tUl 49 § utiänningslagen. Förslageti departementspromemorian att rätten till partsinsyn skall utvidgas till att gäUasamtliga ärenden enligt utlänningslagen har mött ett positivt gensvar hos.samtliga remissinstanser. Såsomframgår av promemorian går emellertid r'ätten till partsinsyn i ett avseendelängre i utlänningslagen än enligt förvaltningsprocesslagen. Vid muntligtförhör i utiänningsärenden skall således utiänningen ha fått att taga del av samtUgaomständigheter i ärendet, medan förvaltningsprocesslagen och förvaltningslageninnehåller viss inskränkning härvidlag med hänsyn till bestämmelserna i 39 §sekretesslagen. Förslaget i prO' memorian att motsvarande begränsning införs iutlänningslagen har också godtagits av så gott som samtliga remissinstanser.Sålunda anför »/-länningsnämnden, att en utiännings intresse av att få kvarstannai riket i och för sig kan vara betydande men att hans berättigade intresse avatt icke genom avlägsnandet utsättas för risker till sin person får anses vältillgodosett genom bestämmelserna i 53 och 54 §§ utlänningslagen. De intressenav annan art, som utiänningen kan åberopa för kvarstan-nande i riket, kanenligt nämnden inte tiUnfätas sådan betydelse att de bör överväga vikten av attsekretessmöjlighet förefinns i här avsedda fall. Nämnden erinrar om attmöjlighet till sekretessbeläggning av visst material enligt förvaltningslagen föreligger i ärenden,som rör bl. a. administrativa frihetsberövanden. Slutiigen framhåller nämnden att det förhållandet att detendast är kvalificerade myndigheter, som har att hålla förhör enligt utlänningslagen,får anses utgöra en viss garanti mot missbruk av möjligheten att i ett ärendeundanhålla utlänningen visst material. däremot ställer sig negativ till förslageti denna del. Förhör hålls i praktiken uteslutande i avlägsnandeärenden och detrör sig här om avgöranden, som kan vara av utomordentligt stor betydelse förden enskilde utiänningen. Sådant avgörande bör därför enligt verkets bestämdamening inte träffas utan att utiänningen fått del av samtliga omständighetersom åberopas. Promemorians förslag att den i förvaltningsprocesslagenoch förvaltningslagen fastiagda skyldigheten att kommunicerautredningsmaterial med vederbörande part i princip bör gälla även i utlänningsärendenhar tillstyrkts eller lämnats utan erinran av samtliga remissinstanser. Ävenförslaget i promemorian att avsteg skall kunna göras från denna princip bl, a,i fråga om ärenden om arbetstillstånd, som söks före inresan till , hargodtagits av samtUga remissinstanser. Enligt invandrarverket bör emellertid däratöver ävenärenden om återkallelse av bosättningstillstånd undantagas från kommunikationsskyldigheti de fall utlänningen vistas utomlands. Sådana ärenden förekommer endast undantagsvisi dag men kan väntas öka kraftigt tUl följd av det stora antal bosättningstUlståndsom beviljas, I den mån inte utlänningen vid avflyttning ur landet självunderrättar polismyndighet eller verket, kommer frågan om återkallelse av bosättningstUlståndtroligen att väckas främst på grandval av de aviseringar om ut flyttning somfolkbokföringsmyndigheterna lämnar verket, I de flesta fall torde aktuelladress till utlänningen utomlands saknas och försök till kommunikation därförvara meningslöst. Förslaget i promemorian att huvudregeln i förvaltningsprocesslagenoch förvaltningslagen om skyldighet att motivera beslut i princip bör g'ällaäven i utlänningsärenden har godtagits av samtliga remissinstanser. Invandrarverketdiskuterar emellertid vad som sägs i promemorian därom att förvaltningslagenskrav på angivande av skälen för beslutet i fråga om avvisning inte torde kunnaanses tiUgodosett enbart genom en hänvisning till åberopat lagrum. Verket villframhåUa att grunden för beslutet i aUmänhet är lika entydig vid avvisning somvid förpassning. Avvisningsker oftast på den grund att utlänningen inte, då så erfordras, innehar passoch tillstånd att inresa i riket eller på den grund att han kan antagas kommaatt sakna erforderliga medel för sin vistelse här i riket. Verket föratsätterdärför att ett återgivande av innehållet i åberopat lagrum i dessa fall kangodtagas som skäl för ett avvisningsbeslut. Vidare förutsätter verket att detvid avslag på ansökan om resedokument i aUmänhet skall vara tillräckligt attange att sökanden inte bedömts vara politisk flykting. Närdet gäller de undantag från motiveringsskyldigheten som föreslagits ipromemorian, dvs, huvudsakligen i ärenden som avser den generella utlänningskontrollen,har förslaget godtagits eller lämnats utan erinran av det stora flertalet av remissinstansema.Kritisk mot förslaget i denna del är utlänningsutredningen, som anför att derättsskydds- och s'ä-kerhetsintressen, som förvaltningsprocess- ochförvaltningslagarna avser att garantera, inte gör sig mindre starkt gällande iutlänningsärenden än i övriga förvaltningsärenden. Det bör därför krävas starkaskäl för att göra undantag från föreskrifterna i förvaltningsprocess- ochförvaltningslagarna, när det gäller förfarandet vid handläggning av utlänningsärenden.Bestämmelsen om beslutsmotivering i förvaltningslagen framstår enligtutredningen som en av lagens viktigaste. Som framhålls i propositionen tillnämnda lag utgör bestämmelsen om beslutsmotivering ett omistligt element i enallmän förfarandelag som syftar till att stärka den enskildes rättssäkerhetinom den offentliga förvaltningen. Mot denna bakgrund kan det starktifrågasättas om de sk'ål som anförts i promemorian för att undantaga vissa utiänningsärendenfrån kravet på beslutsmotivering är tillräckliga. Det kan visserligen sägasatt detta krav inte gör sig gäUande med samma styrka i de ärenden som undantagits,eftersom beslut i dessa ärenden inte kan överklagas. Men även när det gäller sådanabeslut, kan det - som nordiska kommittén för utlänningslagstiftning framhåUiti sitt betänkande (NU 16/70) Utlänningspolitik och utlänningslagstiftning iNorden ofta vara av stort värde för parten att beslutet är motiverat. Ofta'är skälet till ett avslagsbeslut att det brister i något förhållande somparten själv råder över. Därtill kommer, sägs det avslutningsvis iutlänningsutredningens yttrande, att motiveringsskyldigheten har betydelseutöver det enskilda fallet, ffämst som en garanti för en saklig prövning och enenhetiig rättstiUämpning, EnligtSAF är de i promemorian angivna skälen för undantag frånmotiveringsskyldigheten inte övertygande. Det bör vara möjligt att också idessa fall på ett för den berörde förståeligt sätt närmare konkretisera sk'älenför det fattade beslutet. Ombud och biträde. Promemoriansförslag i dessa delar tUlstyrks eller lämnas utan erinran av samtiigaremissinstanser. Förslageti promemorian att behåUa en veckas besvärstid i utlänningsärenden godtages avflertalet remissinstanser. Sålunda anför i attdet visserligen skulle vara önskvärt med en överensstämmelse meUanutlänningslagen samt förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen i dennadel men att det särskUda kravet på snabb handläggning av utlänningsärenden dockmåste anses utgöra ett bärande motiv för ett bibehållande av den kortarebesvärstiden, LO avstyrker däremotförslaget och menar att de skäl som anförts för att bibehålla den kortarebesvärstiden innebär ett ensidigt h'än-synstagande tUl myndigheternas intresseav en snabb handläggning. För en utlänning, som har språksvårigheter, är ovanvid svenska förhållanden och inte känner tiU hur man går till väga införsvenska myndigheter, måste utgöra en alltför för att kunnaförbereda sin talan i högre instans, LO anser därför att den längrebesvärstiden , såväl ur den enskildes rättssäkerhetssynpunkt somur den förvaltningsrättsUga samordningssynpunkten, bör gälla även för utlänningsärenden.Även SAF motsätter sig att besvärstiden i utlänningsärenden görs kortare än iandra förvaltningsärenden. 1971: 155 48 3, Ändring i medborgarskapslagen 3,1Gällande bestämmelser m. m. Omsökande, som har utländskt medborgarskap, inte förlorar detta i och med sin naturalisationutan det fordras medgivande härför av den utländska statens regering ellerannan myndighet, skall enligt 6 § tredje stycket medborgarskapslagen somvillkor för förvärvande av svenskt medborgarskap föreskrivas, att sökandeninför den länsstyrelse, som invandrarverket bestämmer, styrkeratt sådant medgivande lämnats. Det åligger att meddela besluthuruvida behörigt bevis företetts. Syftet med s, k, vUlkorlignaturalisation är att så långt möjligt undvika uppkomsten av flerfaldigamedborgarskap och därigenom förhindra olägenheter för stater men också förenskilda t, ex, försämrat rättsskydd och risk för att behöva fullgöramilitärtjänst i flera länder. Vikten av att detta syfte uppnås understryks i1963 års Europarådskonvention om begränsning av fall av flerfaldigtmedborgarskap och om militära förpliktelser i fall av flerfaldigtmedborgarskap, I konventionen föreskrivs att myndig medborgare i fördragsslutandestat inte skall tillåtas att behålla tidigare medborgarskap när han bl, a,genom naturalisation förvärvat medborgarskap i annan fördragsslutande stat(artikel 1), har ratificerat konventionen. Stadgandetom vUlkorligt förvärv av svenskt medborgarskap är avsett att tillämpas i sådanafall, där automatisk förlust av utländskt medborgarskap inte inträder vid naturalisationmen där befrielse från sådant kan medges. För den som bedöms vara politiskflykting föreskrivs inte sådant villkor. Dentid inom vilken sökanden skall styrka att befrielse från det utländskamedborgarskapet erhållits fastställs enligt praxis till , räknat fråndagen för beslutet. Detta är tiUfyllest för medborgare från flertalet av deaktuella länderna. Det förekommer dock att visar sig otillräcklig, VUlkorstidenräknas från den dag invandrarverkets beslut fattats. Har ettårstidenöverskridits måste ny ansökan om svenskt medborgarskap göras om inteförlängning begärts. Prövningen av en sådan ny ansökan sker medförtur. Ansökan om förlängning av vUlkors-tiden tas enligt nu gäUande praxisinte upp till prövning förrän den ett åriga fristen utgått och behandlas dåsom en ny ansökan om medborgarskap. Vid bifall får sökanden ett nytt villkorsbeslut.Denna procedur kan upprepas. Befrielsefrån föreskrivet villkor medges enligt praxis den som vägrats befrielse frånutländskt medborgarskap. Villkoret efterges också för den som inte fått svar påsin ansökan om sådan befrielse inom rimlig tid, om han anses ha vidtagit deåtgärder för villkorets uppfyllande som skäligen kan begäras. I de faU någon visar sig varapolitisk flykting undanröjs också villkoret. Expeditionsavgiften för bevis omförvärv av svenskt medborgarskap genom naturalisation är . Den tas utredan i samband med att det villkorliga beslutet expedieras. Förnyatvillkorsbeslut meddelas utan avgift. Som förut nämnts åligger det länsstyrelse att pröva om behörigtbevis om befrielse företetts samt att meddela beslut därom, ViUkoret anses varauppfyllt den dag beviset inkommit till . Förvärv av svensktmedborgarskap gäller fr, o,m, nämnda dag. Föreskrifter rörande handläggning av nuifrågavarande ärenden återfinns i 7 § medborgarskapskungörelsen (1969: 235), Idetta lagrum föreskrivs också att länsstyrelse skyndsamt skall underrätta pastorsämbetet,och invandrarverket om att villkoret uppfyllts. meddelade under tiden juli 1969-juni 19704 849 beslut i medborgarskapsärenden. Antalet beslut om förvärv av svensktmedborgarskap under föratsättning av befrielse från annat medborgarskapuppgick till 1 350, VUlkorsbesluten avsåg i 1 293 fallmedborgare från europeiska stater, varav 1 142 medborgare i östeuropeiskastater. inkom från det villkorstiden utiöpt188 ansökningar om förlängning eller om förnyat svenskt medborgarskap. Antaletansökningar om befrielse från föreskrivet villkor uppgick till38, anför i sin framställning att nuvarandehandläggning av ärenden om villkorlig naturalisation inte ärtillfredsställande. skulle, framhåller verket, ansökan om naturalisationlämnas in till länsstyrelse, som hade att svara för erforderlig utredning innanansökningen sändes till . Fr. o. m. skallsådan ansökan lämnas till polismyndighet i stället för till länsstyrelse.Länsstyrelsernas befattning med naturalisationsärenden har därigenombegränsats till prövningen av om behörigt bevis om befrielse företetts inomangiven tid. Något skäl för att uppföljningen av villkorliga naturalisationsbeslutskall ligga hos länsstyrelserna finns knappast längre enligt invandrarverketsuppfattning. Det är naturligt att den myndighet som i övrigt meddelar beslut omnaturalisation - invandrarverket - också slutligt avgör om sådant beslut blir gällandegenom att föreskrivet villkor uppfylls. Det föreslås därför att prövningenhärav överförs från länsstyrelserna till invandrarverket. Det måste ocksåenligt verket anses naturUgt att bevis om svenskt medborgarskap inte utfärdasförrän villkoret uppfyllts eller undanröjts. Härigenom skuHeexpeditionsavgiften komma att tas ut först sedan förvärvet av medborgarskap blivitgällande och inte som i samband med beslutet om den villkorliga naturalisationen. Vidare förutsätter invandrarverket mot bakgrund av deerfarenheter som gjorts om handläggningstiden i vissa länder för ärenden ombefrielse från medborgarskap att villkorstidens längd bör få utsträckas tiUåtminstone . De erfarenheter invandrarverket kan komma att få rörandeolika länders bedömning av ansökningar om befrielse från medborgarskap börenligt verket kunna bli av betydelse för bedömningen av frågan om villkorlig naturalisationi dess helhet. De erfarenheter som vinns kan bl. a. läggas tUl grand för ensaklig information i ämnet. förslag tillstyrks av samtligaremissinstanser. Enligt i innebär den föreslagnaöverflyttningen från länsstyrelserna till invandrarverket av ifrågavarandeprövning en från handläggningssynpunkt uppenbar förbättring i jämförelse med rådandeförhållanden. Det synes vara både naturligt och ändamålsenligtatt naturalisationsärendena i sin helhet handläggs vid samma myndighet. framhåller att utredningen vid skildatiUfällen kommit i kontakt med de problem som invandrarverket berör i sittförslag. Man bar således påtalat dels de olägenheter som är förknippade medvillkorstidens längd, dels de missförstånd som kan uppkomma om innebörden av demedborgarskapsbevis som utfärdas i ärenden om villkorlig naturalisation.Missförstånden har till stor del uppgetts höra samman med attexpeditionsavgiften för medborgarskapsbeviset tas ut redan i samband med attdet villkorliga beslutet expedieras. Om invandrarverkets förslag genomförs kanolägenheter av det slag som antytts undanröjas och möjUgheterna tiU enbättre statistik över naturalisationsärenden än den som f. n, är tiUgängligökas. Inte heller i finnernågot skäl för att uppföljningen av villkorliga naturalisationsbeslut skallligga hos länsstyrelserna, Uänsstyrdsen ansluter sig också till invandrarverketsuppfattning att uppföljningen numera naturligen hör hemma hos invandrarverketoch därför bör flyttas dit. befattning med dessa ärenden haremellertid gett vissa erfarenheter som invandrarverket inte berört i sinframställning. Sålunda uppkommer ofta missförstånd om innebörden i det viUkorliganaturalisationsbeslutet. Invandraren tror att han genom beslutet blivit svenskmedborgare. Ur invandrarens synpunkt är det enligt en försämringatt han måste styrka att han blivit befriad från sitt tidigare medborgarskapinför en central i StäUet för en regional myndighet. För att uppväga dennaförsämring föreslårlänsstyrelsen att det uppdrages åt invandrarverket att anskaffa medgivande frånden utländska statens regering eller annan myndighet. Praktiskt bör dettaenligt gå till på följande sätt. När ett villkorligt naturalisationsbeslutföreligger, bereds invandraren tillfäUe att, med polismyndighetens hjälp, tiUinvandrarverket inge ansökan om befrielse från det utiändska medborgarskapet.Ansökan bör avfattas på invandrarens eget språk. Invandrarverketvidarebefordrar ansökningen till den främmande statens regering eller annanvederbörlig myndighet. Bevakningen av ärendet ombesörjs av invandrarverket. Omsvar på ansökningen inte kommer inom rimlig tid eller svaret är negativtprövar verket självmant om villkoret skall efterges. Genom ett sålundaskisserat förfarande tror att den totala handläggningstiden för naturalisationsärendenkan förkortas och pappersexercisen minskas. Somjag tidigare nämnt beslutade statsmakterna att förstärkaförvaltningsrättsskipningen på länsplanet. Beslutet innebar bl. a. att tvåorgan, länsrätt och länsskatterätt, skulle knytas till . Härvid föratsattesatt länsrätten skulle handlägga vissa av de ärenden, som då handlades pålandskansliet, bl. a. utvisningsärenden. TiU fullföljande av statsmakternasbeslut upprättades inom en promemoria (Stencil C 1970: 3)med förslag tiU lag om skatterätt och länsrätt. På grundval av denna promemoriaförelades riksdag en proposition (prop. 1971: 14) med förslag tiU lagom skatterätt och länsrätt. I propositionen togs emellertid frågan om länsrättskompetens i utvisningsärenden inte upp till behandling bl. a. därför att fuU-följdsreglernaansågs fordra ytterligare överväganden. Propositionen bifölls av (CU1971:9, rskr 1971: 52) och trädde lagen (1971: 52) omskatterätt och länsrätt i kraft. Det är därför angeläget att nu ta ställningtill frågan om länsrätts kompetens beträffande utvisningsärenden. Till dennaoch därmed sammanhängande frågoi* återkommer jag i det följande. Somett led i strävandena att stärka den enskildes rättssäkerhet i mellanhavandenmed myndigheterna har pågått arbete på en reform av reglerna omförfarandet hos de offentliga förvaltningsorganen. Genom detta arbete har trenya lagar av central betydelse på den offentliga förvaltningens område tUlkommit:lagen (1971: 289) om allmänna förvaltningsdomstolar, förvaltningslagen (1971:290) och förvaltningsprocesslagen (1971: 291), I vad avser länsrätt ochskatterätt gäller förvaltningsprocesslagen fr, o,m, , Iövrigt träder lagarna i kraft , Dennu redovisade lagstiftningen innebär att förvaltningsdomstols-organisationen ifortsättningen skall vara uppbyggd med regeringsrätten som högsta instans, tvåkammarrätter som mdlaninstanser samt länsrätter och skatterätter somunderinstanser. Förfarandet hos dessa domstolar regleras av förvaltningsprocesslagen,medan förvaltningslagen i sin tur bUdar grundvalen för handläggningen hosförvaltningsmyndigheterna. Redan i samband med tillkomsten av förvaltningsprocesslagenoch förvaltningslagen företogs ändringar i ett femtiotal specialförfattningarpå förvaltningsområdet för att bringa förfarandet i överensstämmelse med dennya lagstiftningen. Avsikten är att i största möjliga utsträckning genomföra ensådan anpassning även på återstående delar av förvaltningsområdet. Motbakgrunden av nu angivna omständigheter har en promemoria (Ds In 1971: 5) upprättats inom , i vUkenföreslås dels att utvisningsärendena överflyttas från länsstyrelserna till de nyalänsrätterna och dels att de nya förfarandereglerna inom förvaltningen mednågra få undantag blir tillämpliga även i utiänningsärenden. Promemorian har remissbehandlats.