prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Har dessa metoder använts för delgivning, bör delta enligtämbetsverkets uppfattning godtas som bevisning om underrättelse. Vad gäller sättet för kommunikation framhåller Sverigesadvokatsamfund alt del kan ifrågasättas, om inte skriftlig kommunikation börvara obligatorisk. Enligt samfundets mening kan beslutande myndighei endastgenom skriftUghelen förvissa sig om att kommunikationsförfarandet fungerattill-förlilUgl. Kammarkollegiet anser att lagtexten bör anpassas bättre tilldet i betänkandet gjorda uttalandet, att skriftlig kommunikation som regel börväljas före muntlig. I fråga om kommunikationens praktiska detaljer påpekarlänsstyrelsen i att myndighet i flerpartsärenden kan tvingaskommunicera raed parterna för att part skall få lillfälle attberaöta vad motpart har anfört. För att kommuniceringsskyldigheten inte skallfå en orimlig omfattning, bör myndigheten ha rätt att fastställa en slutpunktför skriftväxlingen. framhåller att nämnden i förhandsbeskedsärendenför tids vinnande tillämpar den ordningen, att taxeringsintendent samtidigtsom han efter remiss avger yttrande lill nämnden sänder en kopia av yttrandetlill sökanden. Eftersom denna ordning har fungerat väl och bör tUlämpas även ifortsättningen, föreslår nämnden att 464 KungL Maj.ts proposition nr 30 är 1971 orden»myndigheten underrättat parten» i 15 § försia stycket byts ut mot »partenunderrättats». Viktenav att hemligt material inte får läggas till grund för avgörande, ora interayndigheten har skaffat sig säkerhet för att del verkligen är riktigt, kanenligt TCO:s uppfattning inte nog understrykas. Organisationen anser det ävenvara synnerligen viktigt all rayndigheten, om hemligt malerial föreligger, istörsta raöjliga utsträckning kompletterar och ersätter materialet med sådanlsom parten kan få del av. JK påpekar att psykologiska undersökningar undersenare tid allt mer har kommit lill användning vid Ijänstelillsätlningar.Handlingar som upprättats vid sådana undersökningar kan enligt en nyligengjord ändring i sekretesslagen (prop. 1968: 126) hemlighållas. Parts rätt atlfå del av sådana handlingar eller upplysningar ur dem kommer alt regleras avbesläramelsema i 39 § sekretesslagen och 6 § i den av arbetsgruppen föreslagnaförvaltningslagen. Det är enligt JK:s raening dock helt otänkbart, att sökandei ett tjänstetillsättningsärende skall kunna få del av eller upplysningar ursådanl undersöknings-raaterial som rör en mcdsökandes renl personligaförhållanden. De spanar som är inbyggda i 39 § sekretesslagen och 6 §arbetsgmppens lagförslag bör med en rimlig tolkning utgöra hinder motutlämnande av uppgifter i angivna fall. yrkar, underåberopande av vad verkel anföri beträffande läkarintyg, sjukhusjournaler o. d.vid behandlingen av reglema om parts aklinsyn, alt ävenkoraraunikationsskyldigheten begränsas i den mån så behövs för att lillgodosede i nämnda sammanhang framförda synpunkterna. Deundantag från kommunikationsplikten vid fara i dröjsmål m. m. som föreslås i 15§ andra stycket arbetsgruppens lagförslag kommenteras bortsett från vad somhar nämnis i del föregående i allmänhet inte närraare i remissyttrandena.Eftersom den omständigheten atl etl ärende är av brådskande natur regelraässigtinte bör hindra alt part likväl omgående får del av elt betydelsefulltdokument, ifrågasätter kammarrätten om inte denna grundsats bör komma lillpositivt uttryck i paragrafen. Försvarets civilförvaltning anser den i 15 §andra slyckel använda skrivningen all underrättelse »kan medföra fara för altbeslutet icke blir genomfört» vara väl allmänt hållen. Civilförvaltningenföreslår att regeln ändras till att avse det fallet alt underrättelsen »kanmedföra fara för atl åtgärd vidtas till skada för det syfle som beslutet avserall tillgodose». En liknande anmärkning görs av i lån,som finner undantaget böra avse det fallel alt beslut måste fallas ulandröjsmål för att inte förfela sill syfle. Som exempel nämner länsstyrelsenärenden angående straffuppskov, där avstyrkande yttranden från polismyndighetav tidsskäl som regel inte bör kommuniceras. Rikspolisstyrelsenställer sig frågande tiU arbetsgruppens uttalande att polishandräckning iprincip inte bör beviljas utan alt parten först hörts. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 465 Styrelsenpåpekar alt lagförslaget anvisar två olika grunder för att underlåtakommunikation i sådana ärenden. För det första gäller flertalet ärenden avdetta slag en ren verkställighet av etl beslul sora lidigare fattats av annanmyndighet. Någon prövning som kan ulfalla till partens fördel eUer nackdelutförs i sådana fall inte av polismyndigheten. För det andra innebär enunderrättelse till part om en planerad handräckningsåtgärd regelmässigtuppenbar fara för att ålgärden inte kan genomföras. Frågani vad mån förvaltningsrayndighet skall vara skyldig all innan den avgör ettärende låta part få del av ulredningsraalerialet och yttra sig över det ärulan Ivekan ett av de spörsmål sora det är särskilt angeläget atl reglera i enallraän förfarandelag av förevarande slag. Betydelsen av all den enskilde fårtillfälle alt göra sin röst hörd, innan ell för honom ofördelaktigtförvaltningsbeslut raeddelas, kan knappast överskattas. Principen att »ingenskall dömas ohörd» (kommunikationsprincipen) ger uttryck åt ett elementärtkrav på rayndigheternas handläggning av sina ärenden. En tillfredsställandeutredning av ell ärende kan ofta inte åstadkommas på annal sätt än genom attden person som direkt berörs av en lilläranad åtgärd ges tillfälle attrauntligen eller skriftligen yttra sig över det sora frarakommit i ärendet. Förden enskildes möjligheter all ta till vara sina intressen är del å andra sidanav största vikl alt han får kännedora ora de omständigheter på vilkarayndigheten grundar sitt avgörande. Endast härigenom sätts han i stånd atlkomplettera eller beriktiga utredningsmaterialet. Ytterst blirkoramunikalionsgrundsatsens iakttagande även elt verksaral medel att befästaallmänhetens förtroende för förvaltningsmyndigheternas handlande. När det gäller att skapagarantier för att den enskilde ges tillfälle all fraraföra sina synpunkter iförvaltningsärenden kan olika vägar beträdas. En länkbar lösning är alt nöjasig med atl föreskriva skyldighet för förvaltningsmyndighet alt före ärendesavgörande underrätta part om hans rätt att ta del av utredningsmaterialet iärendet. Det skuUe i sådant fall få ankomma på parten själv alt genom besök påmyndigheten eller på annat sätt skaffa sig kännedom om vad som framkoramit iärendet (jfr 23 kap. 18 § RB). En annan och för parten mer förraånlig lösningär all ålägga myndighet att med vissa undantag se till att parten får delav det material som är av betydelse för ärendets avgörande och lämna honomlillfälle att ytlra sig över det. Arbetsgruppenhar i silt förslag förordat all huvudregeln om myndighels kommunikationsskyldighetskall ges ett innehåll som väsentligen motsvarar del senare av de tvåalternativ sora jag nu har antytt. Gruppens förslag på denna punkt hargodtagils av flertalet remissinstanser. Också jag finner övervägande skäl talaför en sådan lösning. En undenältelse-plikl av det förra och mindre långtgåendeslaget skulle visserligen lärana rayndigheten frihet att vid behov tillställaparten det utredningsmaterial Maj.ts proposition nr 30 är 1971 somden anser denne böra yttra sig över. I praktiken skulle emellertid en sådanlösning inte innebära annat än en skyldighet för myndigheien atl upplysa partenom hans rätl enligt 14 § förvaltningslagen atl ta del av det som har tillförtsärendet. En sådan upplysning torde i de flesta fall vara olUlräcklig för alttillgodose partens behov av information om utredningen i ärendet. De önskemålom mer smidiga former för kom-munikalionsskyldighelens fullgörande som barframställts vid remissbehandlingen bör enligt rain raening i stället beaktaspå det viset att huvudregeln om myndighets skyldighet alt underrätta part omdel som har tillförts ärendet förses med undantag beträffande sådana fall dådet inte framstår söm behövligt eller lämpligl atl kräva koraraunicering. Jagförordar alltså att huvudregeln om myndighets kommunikationsplikl ges ettinnehåll sora i huvudsak raolsvarar vad arbetsgruppen föreslagit. Somjag har framhållit i den allmänna motiveringen bör reglerna om kommunikationlas in bland lagens särskilda bestäraraelser. Tillämpningsområdet bör sålundavara detsamma som beträffande reglema om parts aktinsyn. Begränsaskoraraunikationsreglernas räckvidd på detta sätl, kommer de alt gälla bara isådana fall då det typiskt sett föreligger behov att upprätthållakoramunikationsgrundsalsen, dvs. i ärenden som innefattar myndighetsutövningmot enskild. Med den precisering av detla begrepp som har gjorts i 3 § i detföreliggande lagförslagel blir reglerna tillämpliga inte bara när myndighet exofficio eller efter framslällning av annan myndighet vidtar åtgärd, som i någothänseende påverkar enskilds offentligrältsliga ställning, utan också närenskild själv gör framställning hos myndighet för erhållande av tillstånd,förmån e. d. Det nu framlagda lagförslaget utgår således också på nu berördapunkt från väsentligen samma synsätt som arbetsgruppens förslag. Vidbehandlingen av 12 § har jag avvisat tanken på sådana särskildakommunikationsregler i fråga om besvärsärendes beredning som finns upptagna i24 § andra stycket arbetsgruppens lagförslag. I fråga om skälen härför vill jaghänvisa till vad som anförts under 12 §. Kommunikations-reglerna bör i enlighethärmed utformas så all de passar för handläggningen i såväl första instans sombesvärsinslans. Iremissyttrandena har från åtskilliga håll framställts yrkanden om att vissagrupper av ärenden skall undantas från kommunikationsreglemastillämpningsområde. Till frågan om undantag beträffande ärenden omIjänstetillsältning ra. återkommer jag vid behandlingen av 15 § förstasiycket andra punkten 2. I fråga om det av psykiatriska nämnden uttaladeönskemålet om undantag beträffande ärenden om intagning på eller utskrivningfrån sjukhus för psykiatrisk vård vill jag hänvisa till vad sora anförs vidbehandlingen av det i föreliggande lagstiftningsärende framlagda förslagettill lag om ändring i lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissafall. Vad gäller det av försvarets civilförvaltning före- KungLMaj.ts proposition nr 1971 467 slagnaundantaget beträffande ärenden om familjebidragsförmåner till värnpliktiga ärjag inte beredd alt förorda någol undanlag. Jag vill dock påpeka attundantagsregeln enligt 15 § försia slyckel 4 i nu föreliggande förslag (»omärendets avgörande ej kan uppskjutas») kan bli tillämplig i en del ärenden omfamiljebidragsförraåner. övriga vid remissbehandlingen framförda önskemål omundanlag från koraraunikationsreglernas lillärapning rör andra författningarän sådana vari ändring föreslås i detta lagstiftningsärende. Dessa förslag omundantag torde därför få las upp lill bedömning vid den fortsatta genomgång avförfattningar på det förvallningsrättsliga området sora jag berört i denallraänna raotiveringen. Vadgäller den närmare utformningen av reglerna om myndighets koramunikationsskyldighelvill jag till en början framhålla följande. Enunderrättelseplikt av del innehåll som jag har förordat kan i och för sigtänkas utformad både som en skyldighet att lägga fram utredningsmaterialet förparten vid etl sammanträde inför myndigheten och som ett åläggande attskriftligen kommunicera materialet med . Eftersom rauntlig handläggningvid sararaanträde inför förvaltningsmyndighet inte fyller sararaa funktion somrauntlig förhandling i rättegång (jfr vad sora anförts under 14 §) och dessutoraförekommer endast i förhåUandevis ringa utsträckning, kan denna form förkommunikation uppenbarligen inte koraraa i fråga sora ett norraall led ihandläggningen. En reglering av korarauniceringskravet bör därför i princip tasikte bara på skriftlig koramunikation. Kretsen avkomraunikationsberätligade bör uppenbarligen beslämmas på samma säll som denkrets av personer som enligt 14 § har rätt till insyn i utredningsmaterialet.Rätt all bli kommunicerad detta material genom myndighetens försorg bör såledestillkomma endast sökande, klagande eller annan part. 1 fråga ora avgränsningenav denna kategori personer får jag i övrigt hänvisa till vad sora anförtsrörande partsbegreppet under 14 §. Liksom arbetsgruppen anserjag kommunikationsskyldighet böra föreskrivas bara med tanke på slulligabeslul. Termen »slutligt beslut», vilken getts en uttrycklig definition i 4 §arbetsgruppens lagförslag, anser jag dock kunna undvaras i lagtexten. 1 del nuframlagda lagförslaget har den åsyftade begränsningen i stället formulerats så,att ärende inte får avgöras utan att part underrättals orautredningsraaterialet i ärendet. I fråga orakoraraunikalionskravels innehåll förordar jag i likhet med arbetsgruppen attdel skall bestå av två led, dvs. dels av underrättelse om utredningsraaterialet,dels etl meddelande om parts rätt att yttra sig över det. Eftersorakoraraunikation kan underlåtas, när det är uppenbart obehövligt (15 § förstastyckel andra punkten 1), lorde en sådan konstruktion inte behöva vålla någraölägenheter. Rör det sig ora raalerial, sora är av betydelse för ärendetsavgörande, bör parten regelraässigt få del av del. Maj.-ts proposition nr 30dr 1971 Det framstår i sådant fall också som naturligt atttUlfälle lämnas honom att yttra sig över materialet. Någol binder mölersjälvfallel inte att i samband med kommuniceringen meddela atl ärendet kankomma att avgöras efter utgången av viss tidsfrist, även ora parten inte hör avsig inora den utsatta tiden. Skulle det malerial sora tillförts ett ärendegenom annan än parlen själv enbart bestå av uppgifter ora sådana faktiskaförhållanden som part kan förutsättas ha kännedom om, t. ex. upplysningar ompartens födelselid, civilstånd e. d., torde del i allmänhet framstå somuppenbart obehövligt att kommunicera uppgifterna med parlen. Något behov av attinhärata yttrande över dessa från parten lorde i sådant fall inte hellerföreligga. Föremålet för kommunikation bör i princip sammanfalla meddel som enligt förslaget i 14 § omfattas av parts rätt lill insyn iutredningsmaterialet, dvs. utgöras av »det som tillförts ärendet».Korarauniceringskravet bör dock inskränkas till det som tillförts ärendet genomannan än parten själv. I fråga ora innebörden av uttrycket »del som tillförtsärendet» vill jag i första hand hänvisa till vad som anförts härom under 14 §.Med anledning av vad arbetsgruppen uttalat om komraunikation av rauntligaupplysningar vill jag framhålla följande. Som arbetsgmppen framhållit låter detsig knappast göra atl generellt föreskriva anleckningsskyldighet för myndighetbeträffande muntliga upplysningar (jfr 16 §). I den mån sådana upplysningar ärav betydelse för ärendes avgörande, bör de emellertid enligt huvudregelnkommuniceras raed parten. Detta torde i de flesta fall förutsätta, alt upplysningarnanedtecknats i skrift. Jag vill emellertid understryka att reglerna omkommunikationsplikt självfallet inte är avsedda att inkräkta på myndighetensrätt atl ulan redovisningsskyldighet i förhållande till parten utnyttja sinallmänna sakkunskap och erfarenhelsfond. Vad som t. ex. muntligen upplyses avnågon som deltar i den slutliga handläggningen av ett ärende eUer med andra ordi samband raed själva beslutsfattandet omfattas inte av förvaltningslagens kravpå kommunikation. Är sådan upplysning av väsentlig betydelse för ärendetsavgörande, kan det dock i åtskilliga fall vara av värde för parten att få delav den redan innan ärendet avgörs. Det ligger emellertid i rayndighetens handalt pröva i vad mån så bör ske. Parten kan givetvis också lämnas behövliginformation genom atl upplysningen redovisas i raotiveringen liU beslutet iärendet. I sara-manhanget kan vidare erinras om atl kommunikationsplikl enligtdet nu föreliggande lagförslaget inte gäller vid handläggning i första instansav ärende om tjänsleliUsättning och jämförbara saker (15 § försia stycket 2). Som en allraän förutsättning för allkoramunikationsskyldighel skall föreligga har i arbetsgruppens lagförslagangells atl beslutet i ärendet »går part emot». Syftet med inskränkningen äratl klargöra alt ett för den enskilde negativt beslut inte får meddelas utankommunikation men väl elt beslut sora går i gynnande riktning, I sistnärandafall torde det eraellertid Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 469 normallframstå som uppenbart obehövligt all kommunicera utredningsmaterialet raedparten. Enligt det nu framlagda lagförslagel föreligger ingenkoramunikationsskyldighel i sådant fall (15 § första stycket 1), Begränsningentill beslut som går part emot, vilken utsatts för viss kritik i en delremissyttranden, kan därför utgå ur lagtexten. Motbakgmnd av vad nu anförts föreslår jag all som huvudregel om myndighelskommunikationsplikl föreskrivs all ärende inte får avgöras utan alt sökande,klagande eller annan part underrättats om det som tillförts ärendet genomannan än honom själv och tillfälle beretts att yttra sig över det (15 §första stycket första punkten). Regeln innebär inte något krav på alt fullbevisning alltid måste föreligga om atl part nåtts av underrättelsen för attärende skall kunna avgöras. Som påpekats av regeringsrättens ledaraöter börunderrättelse i en del fall kunna tillställas part även med vanligt lösbrev. I15 § andra styckel har lagits in elt bemyndigande för myndigheten all användasig av de delgivningssätt sora delgivningslagen erbjuder för att överbringaunderrättelse. Somföreslagits av arbetsgruppen bör kommunikation kunna ske såväl skriftligen sommuntligen. Någon uttrycklig föreskrift härom anser jag dock inte behövas (jfr15 § första stycket andra punkten arbetsgmppens lagförslag). Part bör kunnaavge sitl yttrande muntligen, om inte myndigheten föreskrivit annat (jfr 16§). I sammanhanget kan erinras om att part i vissa specialförfattningartillerkänts rätt att muntligen uttala sig ora vad som åberopas mot honom, se t,ex, 24 § statstjänstemannalagen belräffande förhör i disciplinärende. I sådanafall kan del självfallet vara lämpligt atl utredningsmaterialet också bringastill partens kännedom muntligen. I15 § första stycket andra punkten har tagits upp vissa undantag frånhuvudregeln ora myndighets kohiraunikationsplikt. Det bör framhållas attundantagen endast tar sikte på sådana situationer då det sakligt sett framstårsom obehövligt eller olämpligt att kräva komraunikation. Den omständighetenall myndighei är särskilt arbetstyngd kan sålunda inte enligtförvaltningslagen räknas som giltigt skäl att underlåta komraunikation. Inteheller det förhållandet att myndighet har en stor mängd ärenden av samraa slag(raassärenden) bör i och för sig medföra befrielse från kommunikationskravet.Beträffande tjänstetillsättnings-ärenden och jämförbara saker har dock bl. a.av hänsyn till den slora frekvensen av sådana ärenden ansetts böra medgesundantag (15 § första stycket 2). I vad mån massärenden hos en myndighet iövrigt skall vara undantagna från förvaltningslagens kommunikationskrav tordefå tas upp tm bedömning vid den fortsatta genomgången av författningar påförvaltningsområdet. Soraframhållits har i 15 § första stycket andra punkten 1 tagits in ellundanlag med tanke på sådana fall då kommunicering är uppenbart Maj:ts proposition nr 30 dr1971 Undantagsregeln syftar i försia hand på desituationer då myndighets beslut i ett ärende bedöms gå i positiv riktning förpart. I sådana fall lorde det norraalt vara uppenbart alt kommunikation intebehövs. Regeln motsvarar härvidlag den av arbetsgruppen gjorda begränsningenav huvudregelns räckvidd till beslut som går part emot. Enligt 15 § andrastycket andra punklen arbetsgruppens lagförslag skall undanlag frånkomrauniceringsplikten kunna göras också när intet väsentligt partsintresseeftersatts genom atl undenätlelse underlåtes. Regeln i 15 § första stycketandra punkten 1 i del nu framlagda lagförslaget är avsedd att täcka även sådanafall. Jag vill understryka arbetsgruppens uttalande att både malerial som heltsaknar betydelse för ärendes avgörande och material som har viss betydelsehärför raen ringa sådan bör kunna hänföras under den nu behandladeundantagsregeln. Det ligger i myndighetens hand att efter omständigheternapröva ora det i visst fall skall anses sora obehövligt alt kommunicera. Delmåste dock fraraslå som uppenbart alt komraunikation i det enskilda falletinte har någon uppgift att fylla för all åtgärderna skall kunna underlåtas. Jagvill också påpeka alt den omständigheten att ärende rör sak av ringa värde intei och för sig får tas till intäkt för att underlåta kommunikation på nuangivna grund. I 15 § första stycket andra punkten 2 har tagils in ettundantag belräffande ärenden sora rör tillsättning av tjänst, antagning förutbildning, utfärdande av betyg, tilldelning av forskningsbidrag ellerjäraförbar sak. Undanlaget, som saknar motsvarighet i arbetsgruppens lagförslag,har föranlelts av önskemål härom i ell stort antal remissyttranden. De synpunktersom i yttrandena anförts till stöd för undanlaget kan jag i allt väsentligtansluta mig tiU. Jag vill särskilt betona atl elt obligatoriskt krav påkommunikation i nu berörda typer av ärenden skulle medföra stora praktiskaölägenheter för myndigheterna och risk för avsevärd fördröjning av ärendenasavgörande. Eftersom dessa skäl för slopande av korarauniceringskravet iärenden om tjänstetillsättning m. ra. väsentligen har aktuaUlel vid ärendesbehandling i försia instans, har undanlagsregeln begränsats att gällahandläggningen i annan instans än besvärsinslans. Har t. ex. beslut itjänstetiUsältningsärende överklagats hos högre myndighet, skall alltså ibesvärsärendet ses lill atl klaganden får del av utredningsmaterialet, i denmån han inte tidigare fått kännedom om delta på annat sätt. Som exempel på ärenden som är jämförbara med de nyssnämndatyperna av ärenden kan nämnas ärenden om tilldelning av doktorandstipendiumeller konstnärsslipendiura. I huvudsaklig överensStäramelse med vad arbetsgruppenföreslagit har i 15 § försia styckel andra punklen 3 vidare tagits in en regelom att kommunikation får underlåtas, om del kan befaras att genomförandel avbeslutet i ärendet annars skulle avsevärt försvåras (jfr 15 § andra siycket Kungl.Maj:ts proposition nr 30 dr 1971 471 förstapunklen in fine arbetsgruppens lagförslag). Beträffande de fall då regeln äravsedd att tillämpas vill jag hänvisa till den av arbetsgruppen gjordaexemplifieringen. Med anledning av etl påpekande av försvarets civilförvaltninghar bestämmelsens formulering jämkats något i förhållande till arbetsgruppenslagförslag. Som framhållit lorde kommunikation i ärende orapolishandräckning vanligen kunna underlåtas med stöd av förevarandeundanlagsregel. Enligt 15 § första slyckelandra punkten 4 kan som en ytterligare grund att underlåta kommunikationåberopas atl ärendets avgörande inte kan uppskjutas. Regeln läcker till slordel samraa fall sora åsyftats med det av arbetsgmppen föreslagna imdanlaget förden händelse all »det av särskild anledning är nödvändigt». Som jag framhållitlidigare bör myndighets arbetsbörda sora sådan inte få las i beaktande vidprövningen av om kommunikation skall få underlåtas eller inte. För att markeradetta tydligare än som skett i arbetsgruppens lagförslag har jag ansett undantagsregelnböra uttryckligen begränsas till sådana fall då tidsmarginalen är för knapp föratt medge kommunikation. Som påpekats under 14 §äger bestämmelserna i den paragrafen om begränsningar i rätten atl la del avdel som tillförts ärendet motsvarande tillämpning i fråga om underrättelse tillpart enligt 15 § första stycket. Beträffande innebörden av dessa begränsningarfår jag hänvisa till vad som anförts under 14 §. Paragrafen innehållervissa bestämmelser om parts rätt all muntligen meddela sig medförvaltningsmyndighet. Den saknar motsvarighet i arbetsgruppens lagförslag. Någraallmänna förfaltningsföreskrifter om parts rätt att muntligen träda i kontaktmed förvaltningsrayndighet finns f. n. inte. Muntliga kontakter av inforraellnatur raellan rayndigheter och enskilda förekommer eraellertid i belydandeorafattning.