prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Arbetsgruppenhar vid sin bedömning av frågan var besvärshandUng skall ges in lagt stor viktvid den omständigheten alt man med en regel om besvärsinlagas ingivande lillbeslutsrayndigheten kan vinna vissa praktiska fördelar bl. a. i form avinbesparing av reraiss till denna myndighet. Arbetsgruppen har härvid utgåttfrån alt förvaltningslagen i första hand bör utformas med tanke påenpartsärenden, vilka utgör den övervägande delen av förvaltningsärendena. Ienlighet med den praxis som har ut- KungLMaj:ts proposition nr 30 är 1971 415 vecklatsig i enpartsärenden har arbetsgmppen vidare föreslagit atl i lagen skall tasin vissa regler om besvärsärendes beredning hos beslutsmyndigheten (24 §arbetsgruppens lagförslag). Reglema innebär i korthet att beslutsmyndigheten,när en besvärsinlaga kommil in lill denna, utan dröjsmål skall avge yttrandedäröver till besvärsmyndigheten och sända in handlingarna i ärendettill den överordnade instansen. skall dessulom kommunicerayttrandet raed klaganden och därvid ange inom vilken han kan yttra sighos besvärsmyndigheten. De nu berörda reglema har vid remissbehandlingenkritiserats av flera instanser. Man har sålunda framhållit att ansvaret förutredningen i ell besvärsärende i princip bör åvila besvärsmyndigheten. Det börankomma på denna att bestämma om och i vad mån remiss skall ske tillbeslutsmyndigheten. I en del remissytiranden har i sammanhanget påpekats attobligatoriskt yttrande av beslulsmyndigheten i flera faU kan vara onödigt, t.ex. därför att besvären framstår som uppenbari ogrundade. Vidare har betonatsatt den föreslagna ordningen i fråga om kommunikation av beslutsmyndighetensyttrande ibland kan vara lill nackdel för klaganden, efiersombesvärsmyndigheten inte sällan skaffar in ytterligare utredning och klagandenhelst bör lämnas tillfälle att yttra sig över alll utredningsmaterial i ettsararaanhang. Närdet gäUer att lagfästa en allmän regel om huruvida besvärshandling skalltillställas beslutsinstansen eller besvärsinslansen måsle självfallel taserforderlig hänsyn också lill de praktiska frågor som jag senasi har berört.Spörsmålet om var besvärsinlaga skall ges in kan sålunda inte ses isolerat frånfrågan vilka rutiner som normall bör gälla vid besvärsärendes beredning. Somjag har framhållit i den allmänna motiveringen syftar emellertid den nuföreslagna förvaltningslagen främst till att ge vissa grundläggande normer förhandläggningen av förvaltningsärenden i första instans. Enligt min mening redan på grund härav ifrågasättas ora i lagen bör meddelas särskilda reglerom besvärsärendes beredning. De av vissa remissinstanser framfördabetänkligheterna mot 24 § arbetsgruppens lagförslag visar vidare, att ävenregler av denna förhållandevis begränsade orafattning kan vara förenade mednackdelar av olika slag vid den praktiska tillämpningen. Jag har därförkorarait till slutsatsen alt någon motsvarighet till dessa regler inte bör tasin i lagen. För besvärsärendes beredning koramer i enlighel härmed att gällasamraa regler som för handläggningen i försia instans. Meddet synsätt som jag nu har anlagt kommer det även i fortsättningen alt ståmyndigheterna fritt atl närraare utforma de praktiska rutinerna vidbesvärsärendes beredning, förutsatt atl inte ullryckliga föreskrifter i ämnetraeddelats i särskild författning. För egen del kan jag inte se några påtagliganackdelar härav. Uppenbarligen kan det i åtskilliga fall fraraslå som onödigteller renlav olämpligt all upprätthålla elt obligatoriskt krav Maj:ts proposition nr 30 är1971 på att beslutsrayndigheten skall yttra sig i ettbesvärsärende. Jag tänker här särskilt på de situationer då besvär av någonanledning inte kan las upp tUl saklig prövning. Del bör enligt min meningankomma på besvärsmyndigheten alt bestämma ora och i vad mån remiss skall skelill beslutsmyndigheten. Det ligger vidare i sakens natur alt visst samrådraellan de olika instanserna raåste äga rum när del gäller att införskaffahandlingama i det av beslutsmyndigheten handlagda ärendet tillbesvärsmyndighelen. Denna och liknande frågor av praktisk natur synesemellertid liksom med fördel kunna lösas utan förmedling av allmännaregler i förvaltningslagen. Mot bakgrund av vad nu anförts har jag funnit övervägandeskäl tala för att i förvaltningslagen behålla den ordning som f. n. anses gällasom huvudregel i fråga ora besvärshandlings ingivande, nämligen att handlingenskall tillställas besvärsmyndigheten. En regel med sådan innebörd har lagilsupp i 12 § försia stycket första punkten i det nu framlagda lagförslaget. Detkan anmärkas att denna regel liksom de i andra siycket intagna föreskriftema ombesvärstid äger lillärapning inte bara vid klagan från en förvaltningsmyndighetlill en annan ulan också när besvär över förvaltningsmyndighets beslul anförshos förvaltningsdomstol. I lagtexten har detta markerats genom formuleringenatt besvärshandUng tillställs »den förvaltningsmyndighet ellerförvaltningsdomstol som har att pröva besvären» (jfr 34 §förvaltningsprocesslagen). Som jag har påpekat vid behandlingen av 2 § 1 kommerreglerna i 12 § försia och andra styckena atl gälla också när besvär anförs hosKungl. Maj:t i statsrådet. Som en andra punkt i 12 § första stycket har tagits in enerinran om att besvärshandling skall innehålla uppgift om det beslul som överklagas.Bestämmelsen har ansetts motiverad med tanke på besvärsmyndighetemas behov avatt lätt kunna identifiera det överklagade beslutet. Några ytterligareformkrav beträffande besvärshandlings innehåll torde inte behöva uppställas iförvaltningslagen (jfr 4 och 5 §§ förvaltningsprocesslagen). Del kan tilläggasall uttrycket »besvärshandling» i 12 § används i samma bemärkelse som begreppei»handling» i 7 §, dvs, såsom innefattande även telegram eller annatfjärrskriftsmeddelande. I paragrafens andra stycke ges regler om besvärstid.Huvudregeln i första punklen har ulformals i huvudsaklig överensstämmelse medmotsvarande föreskrift i 22 § andra stycket arbetsgruppens lagförslag,Besvärsliden skall alltså liksom enligt besvärstidslagen vara . Nuvarandelängre besvärslid för menighet () anser jag däremot kunna utgå. Ettpar remissinstanser har visserligen uttalat sig till förmån för ett bibehållandeav den utsträckta besvärsliden för menighet. De skäl som åberopats Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 417 härförav dessa instanser synes mig emellertid inte innefatta någol avgörande hinderför alt nu gå över till en enhetlig besvärstid. Jag vill erinra om altkoramunstyrelse enligt 30 § andra slyckel koramunallagen har rätl att själveller genom ombud föra kommunens talan i alla mål och ärenden, där detta intepå grund av lag eller kommunfullmäktiges beslut ankommer på annan. Det börockså anmärkas att bl. a. kommunförbundet och landstingsförbundet biträttförslaget alt slopa feraveckorstiden beträffande menighet. Jag förordar därföratt besvärstiden i förvaltningsförfarandet i fortsättningen skall vara treveckor, om annat inte föreskrivits i särskild författning. Dettaslällningslagande bör enligt min raening också föranleda att den ikoraraunallagarna medgivna, längre besvärstiden för menighet slopas. Förslaghärora har tagits upp bland följdändringarna till förvaltningslagen. Ifråga ora utgångspunkten för besvärstidens beräkning har i det nu framlagdalagförslagel valts en lösning som något avviker från vad arbetsgruppenföreslagit. Arbetsgruppen har i denna del intagit den ståndpunkten altbesvärstiden i princip alltid bör räknas från den dag då klaganden formligendelgavs beslutet genom en expedition med besvärshänvisning (jfr 17 §arbetsgruppens lagförslag). Förslaget har inte vunnil odelat gillande vid remissbehandlingen.Sålunda har bl. a. framhållits att den föreslagna regeln inte täcker det faUatl klaganden har fått del av beslulel på annal sätt än genom expedition medbesvärshänvisning, såsom kan ske vid muntlig förhandling. Även för egen delfinner jag hänsyn lill rättssäkerheten inte oundgängligen kräva, attbesvärstiden alltid räknas från den dag då klaganden formligen delgavsbeslutet. Jag vill i sammanhanget erinra om all begreppet »delgivning» genomdelgivningslagens tillkomst är förbehållet sådana fall då delgivning äger ruraraed tillämpning av reglerna i den lagen (prop. 1970: 13 s. 94). När handlingpå annat säll bringas lill någons kännedora, föreligger sålunda inte»delgivning» i delgivningslagens mening. Med hänsyn till att denna lag iprincip gäller bara när delgivning skall ske i enlighel med föreskrift i lageller annan författning (jfr även första siycket andra punktenövergångsbestämmelserna till lagen) och regler om delgivning av beslut intefinns beträffande alla lyper av avgöranden, anser jag det även av nu berördaskäl vara raindre lärapligt att i förvaltningslagen generellt väljadelgivningsdagen lUl utgångspunkt för beräkning av besvärstiden. Enligt rainmening bör raan utan egentliga ölägenheter kunna behålla den regel ombesvärslidens beräkning som finns i besvärstidslagen, nämligen att lidenräknas från den dag då klaganden fick del av beslutet. Bestämmelsen i 12 §andra siycket försia punklen har utformats i enlighel härmed. Beträffandeinnebörden av den nu föreslagna huvudregeln om besvärstidens beräkning villjag ytterligare framhålla följande. Regeln utgår från alt ett beslul bringastill klagandens kännedom antingen genom delgivning enligt delgivningslageneller också på annat sätl. I det förra fallet räknas Maj.-ts proposition nr 1971 klagotidengivelvis från den dag då delgivningen skedde. Därvidlag kommer i betraktandeinte då klaganden erhöll en utskrift eller kopia avbeslutshandlingen ulan också den dag då han 1. ex. fått del av beslutet vidförhandling, förhör eller annal sammanträde inför myndigheten (20 §delgivningslagen). När beslutet inte bringas lill klagandens kännedom genora delgivning,bör besvärstiden i överensstämmelse med nuvarande praxis i allmänhet räknasfrån den dag då klaganden skriftligen fick del av beslutet genom myndighetensförsorg (jfr 19 § delgivningslagen). I 12 § andra siycket hartagils in även vissa bestämmelser om hur klagotiden skall beräknas i fråga ombeslut, sora avser föreskrift till allraän efterrättelse (normbeslut) och somej delges enligt delgivningslagens bestämmelser. Före den 1 januari 1971skulle delgivning med en obestämd krets personer inora förvaltningsförfarandetvanligen ske genora kungörande i kyrka. Besvärstiden räknades enligt kungl.brev i sådana fall för kungörandet. Eftersora1808 års brev upphävts i saraband med delgivningslagens ikraftträdande den 1 januari1971, synes del vara befogat atl i förvaltningslagen la in en bestäraraelse ombesvärstidens beräkning raed tanke på de fall då delgivningslagen och därmeddess bestämmelser om kungörelsedelgivning inte äger tillämpning. I 12 § andrastycket andra punkten föreskrivs därför, alt besvärstiden i nu åsyftade fallskall räknas från den dag då beslutet tillkännagavs. Det bör anmärkas atlbestämmelsen bara äger tillämpning, när rättsmedlet mot beslutet utgörs avförvallningsbesvär, såsom enligt 86 § första stycket hälsovårdsstadgan (1958:663) vid talan raot beslul av länsstyrelse. Norrabeslut tillkännages emellanåtpå mer än ett säll, se t. ex. 69 § hälsovårdsstadgan. Med hänsyn härtill har i12 § andra stycket tredje punkten att om beslutet tillkännagetts vidmer än ett tillfälle besvärstiden räknas för det sislatillkännagivandet. Detav en remissinstans framförda önskemålet om atl i lagen skall tas in särskildabestäraraelser om anslutningsbesvär (jfr 14 kap. 4 § besvärssakkunnigaslagförslag) kan jag inte biträda. I16 kap. 1 och 2 §§ besvärssakkunnigas lagförslag upptogs bl. a. regler om attför sent anförda besvär skall avvisas och att fråga härom skall las uppsjälvmant av besvärsmyndigheten. De föreslagna reglerna tillstyrktes vidremissbehandlingen av de sakkunnigas förslag av bl. a. regeringsrätten ochkamraarrätten. Någon direkt motsvarighet till de berörda reglema har emeUertidinte influtit i arbetsgruppens lagförslag. I detla har i stället tagits in enregel om prövning av besvär som anförts för sent (25 §). Bestämmelsen har vidremissbehandlingen fåll ell blandal raottagande. En stor grupp remissinstanser däribland regeringsrättens Maj:ts proposition nr 1971 419 majoritet, , kammarrätten, sex centralaförvaltningsmyndigheter, fyra länsstyrelser och haravstyrkt den föreslagna bestämmelsen. I remissyttrandena har bl. a. pekats påatt den är ägnad atl medföra en extra belastning av besvärsmyndighelen som inteär motiverad från rättssäkerhetssynpunkt, att den skapar åtskilliga tolkningsproblemoch risk för oenhetlig praxis saml att den kan undergräva respekten förbesvärstidens iakttagande. Jag kan ialll väsentligt ansluta mig lill den kritik som på denna punkt riktats motarbetsgruppens lagförslag. Som föreslagils av besvärssakkunniga bör förförvaltningsförfarandet slås fast som huvudregel alt besvär, som anförts försent, inte skall las upp till prövning. En bestämmelse med sådant innehåll hardärför tagils in i 12 § tredje stycket försia punkten i det nu föreliggandelagförslaget. Bestäramelsen förutsätter att frågan huruvida besvär kommit inför sent prövas ex officio av besvärsrayndigheten. Någon allmän befogenhet förde besvärsprövande instansema att diskretionärt avgöra, ora för sent anfördabesvär skall tas upp till saklig prövning, bör sålunda enligt min mening inteinföras. Det torde liksom få bedömas från område till område, om ispecialförfattningarna skall öppnas raöjlighet för besvärsinslans att pröva försent inkomna besvär. Som påpekats av en del remissinstanser har frågan närasamband med spörsmålet ora tillgången lill extraordinära rätlsraedel inomförvaltningsförfarandet. Det behov av särskild lagstiftning som kan finnashärvidlag bör enUgt min mening inte tiUgodoses i förevarande sammanhang, IenUghel härmed anser jag inte heller att i förvaltningslagen bör tas med någonallmän regel om rätt för besvärsmyndighet alt vid prövningen av fråga ombesvär anförts i rätt tid beakta laga förfall. Till dennu föreslagna regeln om avvisning av för sent anförda besvär bör enligt minmening fogas en beslämmelse motsvarande 23 § arbetsgruppens lagförslag. Harbesvärshandlingen före besvärstidens utgång kommit in till beslutsmyndigheteni stället för till besvärsmyndigheten, bör besvären ändå las upp tillprövning. En regel med sådan innebörd har tagits in som en andra punkt i 12 §tredje stycket. Jag vill understryka alt avsikten är att huvudregeln i 12 §försia siycket om atl besvärshandling skall tillställas besvärsrayndighetenskall få så vidsträckt tillämpning som möjligt. I enlighet härmed börbesvärshänvisning inte innehålla någon erinran om Iredje stycket andra punkten. Paragrafen reglerar besvärsmyndighets befogenhet att beslutaom inhibition i fråga om överklagat beslut. Den motsvarar 21 § arbetsgruppenslagförslag. Några allmänna författningsregler omnär förvaltningsmyndighets beslut träder i tillärapning finns f, n, inte. Maj.-ts proposition nr 1971 specialförfattningarhar dock raeddelats bestäraraelser om att myndighets beslut skall lända tillomedelbar efterrättelse, se t. ex. 57 § första siycket utlänningslagen(polisrayndighels beslut ora avvisning av utlänning) och 15 § Iredje stycketlagen ora nyklerhelsvård (nykterheisnämnds beslul alt ställa någon underövervakning), eller om att myndighet kan besluta om huruvida dess beslut skallgå i omedelbar verkställighet, se t. ex. 86 § andra stycket hälsovårdsstadgan(bemyndigande för myndighet all förordna att dess beslut skall lända lillefterrättelse ulan hinder av förd klagan) och 22 § andra styckelbarnavårdslagen (rätt för all förordna att beslut omomhändertagande för samhällsvård skall gå i verkställighet utan hinder av altdet inte vunnit laga kraft). I en del författningar anges attbesvärsrayndighet i avvaktan på ärendes slutliga avgörande kan förordna omuppskov med verkställighet av det överklagade beslutet, se t. ex. 27 § andrastyckel allmänna ordningssladgan och 80 § tredje stycket barnavårdslagen. Vadsora anses gälla om besluts verkställbarhet i de fall då uttryckligförfattningsbestämmelse härom saknas är oklart. Har kan hänvisas till denredogörelse i ämnet som lämnats i SOU 1964:27 s. 465. Del kan tilläggas attregeringsrätten anses ha en allmän rätl att förordna om inhibition belräffandeöverklagat beslut. Även besvärsmyndigheter i allraänhet brukar anlas ha enmolsvarande befogen-hel. Arbetsgruppen.Arbetsgruppen framhåller att det i remissyttranden över besvärssakkunnigasförslag framförts tvivel belräffande möjligheterna att på elt ändamålsenligtoch från rättssäkerhetssynpunkt tillfredsställande sätl i en allmän lag reglerafrågan om när etl förvallningsbeslut skall träda i tillämpning. Efiersomavsaknaden av allraänna regler härom inte vållat några störreolägenheter, bör frågan därför enligt gruppens mening inte regleras iförvaltningslagen. Uppmärksamheten bör i stället riktas på den korrektiva sidanav den rättsskyddsfråga det här gäller, nämligen på spörsmålet om besvär överrayndighets beslut skall ha suspensiv verkan eller om särskilt beslut ominhibition raåste raeddelas av besvärsmyndighet för att avbrytaverkställigheten av ett beslut av lägre instans. Enligtarbetsgruppens mening måste det godtas att förvallningsbeslut i stor omfattningtillåts träda i tillämpning utan avbidan på att tiden för överklagande utgår.Saknas fog för överklagande, är delta helt invändnings-fritt. I det motsattafallet finns emellertid risk för atl den mol vilken beslulel riktar sig gör enrättsförlust genom de verkningar beslutet utövar innan det upphävs avbesvärsmyndigheten, i synnerhet om det som görs inte går all göra ogjort ellereljest är irreparabelt. Sådana följder bör såvitt möjligt förebyggas. Detradikalaste botemedlet vore att tillägga själva överklagandet suspensivverkan. Delta låter sig dock uppenbarligen inte göra generelll av hänsyn tillde intressen sora föranlett att besluten gjorts verksamma. Någonannan lösning står därför i praktiken inte till buds än Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 421 attgöra inhibilionen beroende av särskild prövning från fall till fall. Det kan,fortsätter arbetsgmppen, vara naturligt atl anla, att ettöverklagande innefattar begäran ora inhibition, även ora det inte sägsuttryckligen. Del bör därför i och för sig inte krävas särskilt yrkande för attbesvärsmyndigheten skall få förordna om inhibition. A andra sidan kan det intebegäras av besvärsmyndighetema atl de ex officio överväger inhibitionsfrågansärskill i varje ärende. Endast i fall, där det är fullständigt uppenbart atlinhibition behövs för atl del skall vara någon mening med besvärsprövningen,torde ex officio-ingripande kunna förväntas. Framställs särskill yrkande ominhibition, bör besvärsmyndighelen givelvis vara skyldig all pröva dettayrkande och göra del skyndsamt. Arbetsgruppenföreslår i enlighet med del nu anförda att i förvaltningslagen (21 §) skall lasin en föreskrift om att besvärsmyndighet kan förordna alt överklagat beslulinte får lillämpas, innan besvären prövats. Arbetsgruppen föreslår vidare enregel om att yrkande om sådant förordnande skall behandlas skyndsamt. Enligtgruppens mening bör reglerna ingå bland lagens särskilda bestäraraelser, soraskall tillämpas i ärenden sora innefattar rayndighetsutövning raot enskild. Remissyttrandena.De föreslagna reglema om inhibition komraenteras bara i etl mindre antalremissyttranden. Kammarkollegiet uttalar tvekan beträffande inbibitionsregeln,efiersom av denna e contrario skulle kunna dras slutsatsen, alt huvudregelnvore alt ell förvallningsbeslut blir exigi-belt innan det har vunnit lagakraft. Eftersora delta inte torde vara avsett förordar kollegiet atl frågan omnär elt förvaltningsbeslut skall träda i tillämpning ytterligare utreds ochnärraare regleras i förvaltningslagen. Frågan kan enligt kollegiets raeningeventuellt lösas i huvudsaklig överensstämmelse med de riktlinjer som angettsav juridiska fakulteten vid i i dess remissyttrande överbesvärssakkunnigas förslag (SOU 1968:27 s. 241). Om förslag i ämnet inte hinnerutarbetas tiU dess förslaget till förvaltningslag läggs fram för anlagande,anser kollegiet atl också frågan om besvärsmyndighels rätt att meddela inhibitiontills vidare bör lämnas oreglerad. Även finner det angelägel atlfrågan om när ett beslut skall träda i tillämpning regleras i lagen. Sverigesadvokatsamfund anser atl de av besvärssakkunniga föreslagna bestäraraelserna iämnet bör tjäna till förebild vid utformningen av den slutliga lagtexten.Särskilt den av de sakkunniga föreslagna regeln om atl slutligt beslut, sominnebär att någon skall göra eller tåla något eller som angår ansvar, skall bligällande först då laga kraft inträtt, anser samfundei väsentlig frånrättssäkerhetssynpunkt. Stadsjuristeni frarahåller alt del skulle vara värdefullt raed en regel om attbeslul, varigenom part förpliktas lill något, efter särskilt förordnande avbesvärsmyndigheten skall kunna verkställas oberoende av laga kraft. En sådan regel, vilken har viss motsvarighet i besvärssak- Maj.ts proposition nr 30 år1971 kunnigas förslag, synes ägnad atl undanröja den tveksamhetmot ingrepp i enskild rätt som ibland måste uppstå inom den reglerade komraunalförvaltningen. Enligt TCO:s uppfattning bör inhibitionsfrågan övervägasex officio av besvärsmyndigheten, så att inte den som överklagar beslutetbehöver lida en oreparabel rättsförlust, därför att han inte själv förstått attbegära inhibition. Liksom arbetsgruppen anser jag attallmänna regler om när en förvaltningsmyndighets beslut skall träda ilillämpning utan större olägenhet kan undvaras i förvaltningslagen. Somfraragår av den redogörelsen har i åtskilliga specialförfattningarraeddelats uttryckliga bestämmelser om i vad mån ett beslut får verkställasulan hinder av alt det inte vunnit laga kraft. I övrigt torde det liksorahillills få avgöras från område till område i vilken utsträckning myndighetsbeslul kan verkställas utan alt besvärstidens utgång avvaktas. Enligt min mening skulle del å andra sidan inte varatillfredsställande att lämna den berörda frågan helt oreglerad iförvaltningslagen. För den som anför besvär över ett beslul kan del vara avstor betydelse att delta inte länder till efterrättelse förrän sakenslutgiltigt prövats av besvärsrayndighet. Ett beslut kan ha sådana verkningarför den enskilde att del är svårt eller t. o. m. omöjligt för honom att ombeslutet sedermera upphävs av högre instans vinna kompensation för denförlust han åsamkats genom det ursprungliga beslutet. Att generellt låta besvärfå suspensiv verkan är emellertid som arbetsgmppen påpekat inte någonframkomlig väg när det gäller att söka hindra att den enskilde lider enoreparabel förlust genom elt beslut, som länder lill omedelbar efterrättelse.Sådana situationer bör i stället förebyggas genom alt i förvaltningslagen lasin ett generellt bemyndigande för besvärsmyndigbel att i avvaktan på ärendesavgörande förordna att överklagat beslul tills vidare inte skall gälla. Härigenomvinns även ökad klarhet i rättsläget på denna punkt. Jag förordar därför att ilagen tas in en bestämmelse med angivna innehåll. Har klagande hos besvärsmyndigheten framställt begäran ominhibition, ligger det i sakens natur att myndigheten skyndsamt har atl tastäUning till frågan. Någon särskild bestäraraelse i lagen härora lorde dockinte vara behövlig (jfr 21 § andra punkten arbetsgruppens lagförslag). Även omen klagande inte uttryckligen begärt inhibition, kan det emellanåt tydligtframgå av syftet med besvären eller av utredningen i ärendet atl det överklagadebeslutet tills vidare inte bör få verkställas. Det är i sådana fall naturligtatt besvärsmyndigheten ex officio förordnar om inhibition, så att onödig skadainte åsamkas part. Någon särskild regel om att förpliktande beslut eftersärskilt förordnande av besvärsmyndigheten skall kunna verkställas oberoendeav laga kraft anser jag inte böra tas in i förvaltningslagen (jfr 27 §förvaltningsprocesslagen). Maj.ts proposition nr 1971 423 Den av mig föreslagna inbibitionsregeln bör placeras blandlagens allmänna bestämmelser.