prop · FU0351 · 1971-12-31 00:00:00 — Som förutsättningför tillstånd gäller enligt 57 § renbeteslagen dels all sökanden är lapp,varmed åsyflas att han enligt 1 § renbeleslagen är renskötselberättigad, delsatl del för en väsentlig del av traktens befolkning föreligger behov av attrenskötsel fortfarande drivs på trakten, dels att sökanden anses lämplig somrenskötare och hinder för bifall till ansökningen inte heller i övrigt möter.57 § renbeteslagen innehåller vidare bestämmelser om innehållet i den ansökansom måste göras för att tillstånd skall kunna meddelas och om de medtillståndet förenade villkoren. Tillståndet skall lämnas , . Det skall innehålla föreskrifter bl. a. om det område där renskölselnfår bedrivas, om flyttningsvägar och om högsla tillåtna renantal. Omskölesrenar får hållas inom koncessionsområdet, skall också anges hur stor delav renhjorden som sökanden och hans husfolk högst får inneha för egen del. Omförutsältningarna för renskölselns drivande i trakten ändras ellerrättighetens utövande eljest medför olägenheter, kan återkallalämnat lillslånd eller ändra villkoren för della. Tillståndet kan ocksåöverlåtas på annan renskötselberättigad, om den ursprunglige tillståndshavarenblir stadigvarande förhindrad att begagna rättigheten eller om han avlider ochdödsbodelägarna inle lämpligen bör utöva rättigheten. Enligt58 § gäller renbeteslagens allmänna bestämmelser i tillämpliga delar i frågaom koncessionsrenskölsel, dock med vissa tillägg och undantag. Bland dessa kannämnas, all även skötesrenägarna anses tillhöra den lappby som skall finnasför renskölseln i koncessionsområdel, all rätlen lill skogsfång är begränsadtill att omfatta virke endast för vissa uppräknade ändamål, att rätt till jaktoch fiske inle föreligger på grund av koncessionen, atl all av renarna orsakadskada skall ersättas av renarnas ägare samt all renräkning skall hållas minstvart femte år och bekostas av renägarna i förhållande lill renanlalet. Omskölesrenar får hållas, gäller alt den som är bosatt inom byns område och däräger eller brukar jordbruksfastighet har rätt att ha renar i vård hoskoncessionshavaren på de närmare villkor och i den utsträckning länsstyrelsenbestämmer, dock högst 20 per hushåll. Maj:ts proposition nr 1971 Skötesrenägarnastår därvid samma ansvar för sina renar som koncessionshavaren för sina. Denreglering av koncessionsrenskötselns förhållanden som skedde genom 57 och 58§§ renbeteslagen innebar lösningen av en gammal stridsfråga (se prop. 173194), Under de tidigare renbeteslagarnas giltighetstid var renskötselsommartid inte tillålen i dessa trakter, och så sent som antogriksdagen skärpta exekulionsbestämmelser i syfte att få bort de renar som åretom hölls nedanför lappmarksgränsen. Bestämmelserna kom dock inte atl tillämpasi praktiken, och sedvanan att även hålla renar i vissa socknarutanför lappmarkerna gick inte atl utrota. Lagstiftaren valde då att avskaffagällande förbud mot sådan renskötsel och i stället anvisa lagliga former förnäringens bedrivande (anf. s. 193 f). Formerna för renskötselnsdrivande inom koncessionsområdena skiljer sig i viktiga avseenden frånrenskötseln i övrigt. Även om tillståndet atl driva koncessionsrenskölsellämnas en viss person, som måste vara renskötselberättigad, är det i praktikenvarken koncessionshavaren eller lappbyn som huvudsakligen bestämmer omrenskölseln. I stället är del en särskild organisation, renägarföreningen, somhandhar de viktigaste frågorna, såsom anställande och avlönande avarbetskraft, skadors ersättande och uppförande av slaklhagar. De medel sombehövs för verksamheten uttaxeras av renägarna i förhållande till derasreninnehav. Enligt de sakkunniga finnsdel ingen anledning alt frångå den nuvarande ordningen för renskötselnsdrivande i koncessionsområdena. I själva verket innebär förslaget omlappbyarnas ombildande till samebyar att även den vanliga renskötseln blirorganiserad efter i huvudsak de principer som redan tillämpas ikoncessionslappbyarna. Den föreslagna samebyor-ganisalionen bör därför i stortsett vara väl lämpad för koncessionsren-skötseln, även om vissa avsteg börgöras. De sakkunniga förordar attrenbeleslagens bestämmelser om koncessionsrenskötsel förs över lill den nyalagstiftningen utan större sakliga ändringar. Som koncessionsmyndighetföreslås lantbruksnämnden i stället för . Vidtillståndsprövningen bör en avvägning ske mellan fördelarna av den söktarenskötseln och därmed eventuellt förenade ölägenheter för andra näringar iorten. En sådan avvägning synes bäst kunna göras av lantbruksnämnden.Företrädare för de olika näringarna bör få tillfälle alt delta 'id prövningen.De för renskölseln i allmänhet avsedda bestämmelserna bör gälla också i frågaom koncessionsrenskötseln, med de avvikelser som är påkallade av hänsyn lill despeciella förhållandena i koncessionsområdena. Undantagsbestämmelserna börkunna göras färre än i 58 § renbeteslagen, eftersom de föreslagna nyaorganisations- och driftsformerna Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 197 förden vanliga renskölseln i huvudsak är väl lämpade också för koncessionsrenskötseln.Liksom det f.n. finns en lappby för varje koncessionsområde bör ifortsättningen en sameby bildas för att handha renskötseln i ett sådant område.De för samebyarna föreslagna reglerna om kostnadsfördelning m. m.överensstämmer i huvudsak med vad som brukar tillämpas i renägarföreningarna.Särskilda sådana föreningar torde därför inte längre behövas. I fråga ommedlemskapet föreslås den betydelsefulla skillnaden mellan koncessionsbyarnaoch övriga samebyar att i de förra skötesrenägarna skall anses som medlemmarav byn, vilket de inte behöver vara i en vanlig sameby. Skillnaden sammanhängermed alt koncessionsrenskötseln i regel är beroende av att skötesrenägarna, dvs.ägare och brukare av jordbruksfastigheter inom koncessionsområdel, är villigaatt upplåta sina marker till renbelning, något som knappast kan antas blifallet, om de inte får möjlighet att påverka planeringen och ledningen av bynsrenskötsel. I sådana frågor avses omröstningen på koncessionsbys stämma iregel skola ske efter reninnehav. För att skötesrenägarna skall få della iavgörandet av ärenden som angår dem föreslås atl de i sådana frågor skallräknas som renskötande medlemmar. Koncessionshavaren skall vara renförman förbyn. Eftersom han i förhållande lill mjTidigheter och tredje man är ansvarigför all koncessionsvillkoren blir uppfyllda, är det lämpligl alt han utansärskilt bemyndigande av bystämma eller styrelse ges behörighet alt understyrelsens överinseende leda renskötseln inom byns betesområde. Deregler som de sakkunniga föreslagit för koncessionsrenskötseln överensstämmeri sak väsentligen med de regler som gäller . De sakkunnigas förslag hargodtagits eller lämnats ulan erinran av del helt övervägande antaletremissinstanser. Även jag godtar förslaget. Till8589 §§ har ulan större sakliga ändringar förts över föreskrifterna i 57 och58 §§ renbeleslagen. Ansvar,skadestånd och besvär m. m. Idetta avsnitt har lagils in bestämmelser som delvis motsvarar de bestämmelsersom de sakkunniga föreslagit i 6 kap. och 8 kap. 115 §§. Desakkunniga har i 8 kap. 1 och 2 §§ föreslagit regler om skyldighet för den somuppsåtligen eller av vårdslöshet dödar renar eller på annat sätt skadar renaratl ersätta skadan. Atl skadestånd skall utgå i sådana fall följer av allmännaskadeståndsrättsliga regler och särskilda bestämmelser behövs därför inte. Desakkunniga har vidare i syfte att få lill slånd elt ökat samarbete mellanskogsbrukets och renskötselns företrädare föreslagit viss underrättelseskyldighetför den som ämnar avverka skog inom renbetesområdet. Maj:ts proposition nr 1971 sådanisamarbete rekommenderas redan nu i ett Kungl. brev (nr24) lill domänverket och saml länsstyrelserna i Västerbottensoch . Enligt detla bör domänverket samråda medlappadininislrationen och resp. lappbyar vid planläggningen av bl. a.avverkningar som är av betydelse för renskölseln, och vidare bör skogsvårdsstyrelsernai berörda län inom ramen för sin normala verksamhet sträva efler att åstadkommabästa möjliga förhållande mellan skogsägarna och samerna. Det bör enligt minmening även i fortsättningen ankomma på Kungl. Maj:t att ge de föreskrifter somkan behövas i detta avseende. Förstastyckel i denna paragraf har viss motsvarighet i 2 kap. 4 § första stycket i desakkunnigas förslag. Medhänsyn till all renskötsel endast i begränsad omfattning förekommer iVästernorrlands, och är del inte lämpligt alt idessa län anordna en särskild administration för renskölseln. I dessa län börlänsstyrelses åligganden i fråga om renskötseln fullgöras av iVästerbottens län såvitt avser och av iJämtlands län såvitt avser och . Motsvarande börgälla i fråga om lantbruksnämnds åligganden. Paragrafensandra stycke innehåller bestämmelse om kompetensfördelningen vid indelning ibyområden över vissa länsgränser. Ianslutning till denna paragraf vill jag ta upp en annan fråga. De sakkunnigahar föreslagit vissa regler som ger uttryck för den s. k. kommunikationsprincipen.Sålunda föreslås en regel av innehåll att myndighet innan den meddelar besluteller vidtar åtgärd enligt den nu föreslagna lagstiftningen skall ge de samersom berörs härav tillfälle alt yttra sig i ärendet (jfr 8 kap. 5 § i desakkunnigas förslag). Enligt min mening behövs inga uttryckliga bestämmelserhärom i den föreslagna rennäringslagen. Kommunikationsprincipen gäller givetvisäven inom rennäringens område. 91och 92 §§ I paragraferna finns bestämmelser om ersättning för skada i vissafall genom renar. Paragraferna har viss motsvarighet i 6 kap. i de sakkunnigas förslag. I2735 §§ renbeteslagen ges regler rörande renägarnas skyldighet att gottgöraskador som orsakas av deras renar. Ersättningsskyldighetens omfattning framgårav 2729 §§. 30 och 31 §§ innehåller vissa bestämmelser om sättet för värderingav skadan. I 3235 §§ regleras skadeståndsansvaret i de fall då skada orsakatsav renar tillhörande mer än en ägare. Bestämmelsernaom ersättningsskyldighetens omfattning skiljer till en början mellan det falldå skadan inträffat på en trakt där renskötsel inte Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 199 undernågon del av året är tillålen för den kategori av renskötselberälligade("fjällappar resp. skogslappar") vars renar orsakat skadan (29 §)samt det fall då skadan uppkommit på en trakt där den ifrågavarande arten avrenskötsel åtminstone är tillåten (27 och 28 §§). I det första falletär renägaren oavsett vållande ersätlningsskyldig för all skada som orsakas avhans renar. För skador inom de till renskötselområdel hörande trakterna gällerdäremot all ersättningsansvarets utsträckning varierar från fall till fall,beroende på platsen och tiden för skadans inträde saml arten av den bedrivnarenskölseln. Gemensamt för de olika fallen är all ansvaret endasl avser skadapå gröda. Minst omfattande ärskadeståndsansvaret inom lappmarkerna ovanför odlingsgränsen och pårenbetesfjällen (27 §). Här är en fjällsame ansvarig oavsett vållande endastför skador som hans renar juni augusti orsakat på utestående dvs. växande eller avskuren men ej i lada införd gröda på åker eller ängeller viss s. k. utängsslålter. För samma slag av skada som uppkommit underannan lid än juniaugusti är renägaren ansvarig, om skadan vållats uppsåtligeneller genom vårdslöshet vid renarnas bevakning. Dock bortfaller dellaskadeståndsansvar om även grödans ägare visat vårdslöshet genom atl han inletagit nöjaktig vård om sin egendom. För skada på annan mark ovan odlingsgränsenoch på renbetesfjällen är renägaren inle ansvarig. Från vad nu sagls gällertvå undantag nämligen dels alt ersättningsskyldighet inle föreliggerbeträffande skada som innehavaren av den faslighet där skadan skett enligtsärskilda vid upplåtelsen meddelade eller eljest gällande bestämmelser självskall stå, dels alt skada som någon för renarna ansvarig orsakat i syfte atttillskynda grödesägaren förlust alllid skall ersättas. Skogssamernasskadeståndsansvar inom de delar av lappmarkerna ovan odlingsgränsen där de ägeruppehålla sig med sina renar är identiskt med det ansvar som åvilarfjällsamerna ovanför odlingsgränsen och på renbelesfjällen. Inom lappmarkerna nedanförodlingsgränsen samt i det s. k. sedvanerätls-oinrådet utanför lappmarkerna ochrenbetesfjällen är ersättningsreglerna än mer differentierade. Vad först angårutestående gröda på åker, äng eller utängsslålter är en fjällsame ansvarigoavsett vållande, om skadan inträffat när betesrätt inte är medgiven (28 § 1mom.). är hans ansvar beroende av uppsåt eller vårdslöshet hosrenarnas vårdare och om vårdslöshet med avseende å grödans omhändertagandeåvilar dess ägare, fordras för skadeslåndsskyldighet alt renarnas vårdare hafttill syfte alt tillskynda grödesägaren förlusl. En skogssame är för samma slagav skada ansvarig oberoende av vållande, om skadan a) avser växande elleravskuren men ej bärgad gröda och inträffar majseptember, b)avser bärgad men i stack eller hässja utestående gröda och inträffar undermånaderna juniaugusti, eller c) inträffar då betesrätt ej är medgiven på trakten(28 § 2 mom.). Har utestående gröda på ifrågavarande marker Maj:ts proposition nr 1971 skadatsunder annan tid än under a)c) angivils, är en skogssame ansvarig endasl ifall av uppsåt eller vårdslöshet. Även här krävs direkt skade-görelsesyfte, omgrödesägaren varit vårdslös. Inträffargrödeskada nedom odlingsgränsen eller utom renbelesfjällen på annan mark änåker, äng och utängsslålter, är renägarens ansvar beroende av om han varesig fråga är om fjällapp eller skogslapp vid liden för skadans uppkomst ägdebetesrätt på trakten eller ej (28 § 3 mom.). Föreligger betesrätt, fordras förersättningsskyldighet atl renarnas vårdare hafl direkt skadegörelsesyfte. Iannat fall räcker det med vanligt uppsåt eller vårdslöshet vid renarnasbevakning. Beträffande värderingen avskador, som orsakals av renar, föreskrivs i 30 § renbeleslagen att denskadelidande äger påkalla uppskattning av gode man, vilkas värdering blirgällande, om inle talan instäms till domstol. männens antal är tre. Deutses på särskilt sätt. Två av dem utses av den skadelidande som dock i frågaom valet av god man har all hålla sig till de personer som enligt 31 §renbeteslagen i förväg skall ha utsetts av vederbörande lappby bland denbofasta befolkningen eller bland icke renskötande samer. Den Iredje godemannen utses av de två först valda eller, om de inle kan enas, av förstekonsulenten vid länets lappväsende eller av polischefen i orten. Renbeleslagens regler omersättning för skada genom renar bygger pä principen om varje renägaresindividuella ansvar för sina djur. Kan del inle utrönas genom vems renar enviss ersättningsgill skada uppkommit, föreligger dock etl gemensamt men ickesolidariskt ansvar för flera renägare. Enligt 32 § renbeteslagen kan sålundaflera renägare som har sina djur i en gemensam hjord eller i olika mensammanblandade hjordar ådömas ersättningsskyldighet i förhållande till sillrenantal i den gemensamma eller sammanblandade renhjorden. Etl mer långtgåendegemensamt ansvar uppkommer, om Kungl. Maj :t enligt 33 § renbeteslagenförklarat ett visst område för skadeersättningsområde. Förutsättningen härförär att skador av större betydelse inträffar år och alt de måste ansesväsentligen bero på försumlighet i renvården. Inom etl skadeersättnings-områdeföreligger i princip ersättningsskyldighet för alla renägare, som har betesrättinom området eller som utan sådan rält ändå haft renar där vid den lid dåskadan skedde. En renägare kan dock frita sig från deltagande i ersättningengenom atl visa atl skadan inle orsakats av hans renar. Mellan deersältningsskyldiga renägarna skall kostnaderna delas i förhållande till detantal renar som envar av dem hade inom skadeersält-ningsområdet. I mål om skadaav renar inom sådani område kan ordningsmännen i de berörda lappbyarnaföreträda byarnas renägare och även, efter samråd med förste konsulenten,träffa förlikning på renägarnas vägnar (34 §). Den som enligt nu nämnda reglerblivit förpliktad atl utge skadestånd har enligt 35 § renbetslagen regressrättmol renägare vars re- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 201 narvisas ha orsakat skadan. Regressrätt föreligger också i förhållande lillrenägare vars renar fanns i den gemensamma eller sammanblandade hjorden ellerinom skadeersätlningsområdel ulan alt detla varit känt dåersättningsskyldigheten fastställdes. Bestämmelsernai 2729 §§ renbeleslagen om ersättningsskyldighetens omfattning är å ena sidandetaljerade på gränsen till svåröverskådlighel, å andra sidan ofullständigadärigenom alt de endasl täcker en del av olika förekommande skadefall.Bestämmelserna bör omprövas. Elt särskilt skäl för all så bör ske är allskillnaden i rättsställning mellan fjäll- och skogsrenskötsel i huvudsakföreslås bli avskaffad. Vid fastställandet av ersättningsskyldighetensomfattning är del önskvärt all en betydande förenkling av nuvarandebestämmelser genomförs som del bör tillses all förändringarna irenägarnas och de skadelidandes rällsslällning blir av måttlig omfattning. Detär emellertid enligt de sakkunniga inle möjligt all bortse från de djupgåendeförändringar i sättet för renskölselns bedrivande som inträffat under desenaste decennierna. Innebörden av dessa förändringar är främst att renarnainte annat än vid särskilda tillfällen står under direkt övervakning avrenägarna och deras folk. Under större delen av året har renarna stor frihetalt röra sig inom vidsträckta områden. Den härigenom ökade risken förskadegörelse bör inte ses som ell tecken på all renägarna mer än förr brister iövervakningen av renarna utan som en naturlig följd av övergången lill en förvår tid ändamålsenligare arbetsmetod. Denna rationalisering av rennäringen bördock enligt de sakkunniga inte genomföras på bekostnad av utomstående, förskadegörelse genom renar utsatta personer. Del är därför mindre lämpligt alträtten till ersättning görs beroende av alt vållande i form av vårdslöshet vidrenarnas bevakning kan läggas renägarna eller deras personal till last. Istället bör skadeslåndsskyldighelen i största möjliga utsträckning varaavhängig av objektiva faktorer, såsom liden och platsen för skadans inträde,med särskilt beaktande av om renarna vid skadetillfället uppehållit sig inomelt för dem tillåtet område eller inle. Ifråga om platsen för skadans inträde bör man enligt de sakkunniga skilja mellan1. skada inom lappmarkerna ovan odlingsgränsen eller på renbetesfjällen, 2.skada inom övriga delar av renskötselområdet dvs. de till renbete särskiltupplåtna delarna av och , lappmarkerna nedomodlingsgränsen saml del s. k. sedvanerättsområdet, förutsatt alt skadan skellunder tillåten betningslid 3. skada på trakt där renskötsel inte var tillåtenvid tiden för skadans uppkomst. I fråga om skador som orsakats av atl renarinkommit på väg, järnväg eller flygfält, bör dock enligt de sakkunnigasärskilda bestämmelser gälla, gemensamma för renskötselområdet och övriga delarav landet. 7t 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 Förskador ovan odlingsgränsen och på renbelesfjällen är del enligt de sakkunnigalämpligl alt behålla den nuvarande huvudregeln (27 § 1 mom. första stycket och3 mom. renbeleslagen) om ansvar oavsett vållande för grödeskador på odlad markunder liden juniaugusti, dock med vissa jämkningar. Sålunda föreslåsersättningsskyldigheten bli å ena sidan utsträckt till trädgårdar, å andrasidan borttagen i fråga om utängsslålter. Med nuvarande jordbruksmetoder harutängsslåltern inte sådan betydelse för de bofasta alt den bör omfattas avskyddsbestämmelserna. Trädgårdsodling däremot är minst lika skyddsvärd somåker och äng. Vidare bör den nuvarande begränsningen av ersättningsskyldighetentill att avse allenast grödeskador slopas. Även annan skadegörelse på denodlade jorden, t. ex. nedtrampning av stängsel samt förstörande avprydnadsväxter, bör skäligen gottgöras under ifrågavarande period. Såvitt gäller skador påodlad jord ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen under annan lid änjuniaugusti gäller i princip ersättningsskyldighet förgrödeskador vid uppsåtlig skadegörelse och vid vårdslöshet. Om den skadelidandeunderlåtit all hemföra grödan inom rimlig tid eller atl vidta erforderliga,icke oskäligt betungande åtgärder till skydd för uteslående bärgad gröda,bortfaller dock renägarnas ansvar, om inle direkt skadegörelsesyfte kan påvisashos renskötarna. Enligt de sakkunniga består den gröda som del här är fråga omi allt väsentligt av hö och annat kreatursfoder, vars värde avsevärt minskar,om det inte bärgas . Bärgningen är i regel slutförd före augusti månadsutgång. Med hänsyn härtill och då trakterna ovan odlingsgränsen och pårenbetesfjällen är avsedda alt i första hand begagnas för renskötsel, anser desakkunniga övervägande skäl tala för all inom dessa trakter inskränkaersättningsansvaret, såvitt gäller skador på odlad jord under annan lid änjuniaugusti, till fall av uppsåtlig skadegörelse. Ifråga om skador på ulmark ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen föreslårde sakkunniga all nuvarande bestämmelser (27 § 2 och 3 mom. renbeleslagen) isak behålls, enligt vilka bestämmelser ersättningsskyldighet föreligger endastvid uppsåtlig skadegörelse. Ifråga om skador inom övriga delar av renskötselområdel, såvitt gäller tid dårenskötsel är tillåten på trakten, föreslår de sakkunniga i huvudsak sammabestämmelser som i fråga om skador på mark ovan odlingsgränsen och pårenbetesfjällen. Beträffande odlad jord på trakter nedom odlingsgränsen ochutom renbelesfjällen föreslås dock viss utsträckning av skyddstiden. Medhänsyn lill all vegetationstiden i allmänhet är längre inom dessa trakter anserde sakkunniga det vara befogal att för deras del inbegripa månaderna maj ochseptember i den period varunder ersättningsskyldighet oavsett vållande skallföreligga för skador på trädgård, åker och äng. De sakkunniga framhåller allbl. a. önskemålet atl få lill stånd en väsent- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 203 ligförenkling av nu gällande invecklade skadeståndsregler motiverar allersättningsreglerna utformas i huvudsak enhetligt för hela renskötselområdel. För de fall dårenbelesrätlen överskridits, vare sig detla skett genom att renar uppehållitsig på mark, där renskötsel över huvud taget inte är tillålen, eller genom altrenar funnits inom område där renskötselrätt föreliggerunder en del av året föreskrivs i 28 och 29 §§ renbeleslagen skyldighet förrenägarna all oavsett vållande ersätta de av renar orsakade skadorna. Detbetydelsefulla undantaget görs dock att uppsåtligt handlande eller vårdslöshetvid renarnas bevakning krävs för att skadestånd skall ulgå, om skadan inträffatpå annan mark än åker, äng och utängsslålter samt fråga är om en trakt därrenskötsel lidvis är till-låten. De sakkuimiga anser atl detla undanlag fråneljest gällande strikta ersättningsansvar för skador som orsakats i samband medöverskridande av renskötselrätlen bör slopas. Med hänsyn lill alt renhjordarnanumera ofta lämnas alt röra sig fritt inom vidsträckta områden är det enligt desakkunniga angeläget atl kontrollen över renarna uppehålls genom en omsorgsfullområdesbevakning, varvid som en mlnimifordran bör uppställas att gällanderegler om betestider iakttas. All som gäller i viss utsträckning låta ersättningsskyldighetensinträde vara beroende av atl försummelse vid renarnas bevakning kan styrkas ärenligt de sakkunniga inle tillfyllest vare sig för all tillgodose deskadelidandes rätt eller för att inskärpa nödvändigheten av en rationellrenskötsel med erforderlig kontroll över renarna. Därför förordas en enhetligregel för alla fall av överskridande av renskötselrätlen, som innebär altskadeståndsansvar oavsett vållande skall gälla för all av renar orsakad skadapå trakt, där renskötsel inte var tillåten vid tiden för skadans uppkomst.Härigenom tillgodoses i Anss mån bl. a. ell önskemål från skogsägarhåll om rättlill ersättning för skada på skogsplanteringar. Slutligenförordar de sakkunniga två undanlag från de föreslagna skadeståndsreglerna.