prop · FU031 · 1971-12-31 00:00:00 — Statlig myndighet skall enligt utredningen ha helasin personalvård utom sjukvården anknuten till myndigheten, när antaletanställda uppgår till 7 000. Sammanlagda antalet anställda vid sådanamyndigheter är ca 232 000. Flertalet statliga myndigheter uppfyller inte dennaförutsättning. Hos dessa myndigheter är ca 107 000 personer anställda. Den delav deras behov av personalvårdsexpertis somde saknar förutsättning att täcka själva bör tiUgodoses genom en särskild,fristående personalvårdsorganisation med 16 regionalt placeradepersonalvårdsenheter inom sju distrikt, underställda en på tre huvudgrupperorganiserad central enhet. Verksamheten bliri princip rådgivande. Råd och anvisningar med generell giltighet förutsättsdock bli normerande för hela statsförvaltningens personalvård. Det totalaantalet anställda hos det centrala personalvårdsorganet föreslås uppgå tUl 96. Beträffande behovet och värdet avpersonalvård har personalvårdsutredningenssynpunkter vunnit allmän anslutning bland remissinstanserna som i stort äröverens om angelägenheten av att den statliga personalvården så snartsom möjligt utvecklas och förstärks. ÖB understrykervikten av att statsmakterna inte ytterligare uppskjuter ett principbeslut om nödvändigheten avatt tillföra den offentiiga sektorn avsamhället de personalvårdsresurser som ett dokumenterat behovkräver. SF understryker ai;t nuvarande underlag och erfarenheter är tUlräckligaför att statsmakterna skall kunna besluta att personalvårdsaktiviteter skallfinnas inom hela den offentliga verksamheten. Fleraremissinstanser utvecklar sin syn på begreppet personalvård. 1971:1 BUaga 9 55 a. pekar ÖB på att personalvårdens uppgiftoch syfte kan definieras på många olika sätt alltifrån en i snäv mening socialomvårdnad till en medverkan på alla de områden som påverkar människan i ochutanför arbetet. Statskontoret och säger att personalvårdsbegreppeti den vidaste tolkningen getts innebörden personaladministration, i en snävarehuvudsakligen kurativ rådgivning. Sammanfattningsvis kan konstateras, attremissvaren ger en spUttrad bUd av vilket innehåll olika myndigheter vill gepersonalvården. Många remissinstanser,däribland försvarets sjukvårdsstyrelse, statens arbetsklinik,, , domänverket, förenadefabriksverken, JO och TCO-S understryker utredningens uppfattning ompersonalvårdens nära anknytning till myndigheternas övrigapersonaladministration. har inte kunnat finna att utredningendragit konsekvenserna av sitt principiella ställningstagande om det närasambandet meUan personalvård och personaladministration i stort. Detta sambandhar inte närmare belysts. Varierande uppfattningarförs fram av remissinstanserna om gränsdragningen mellan ett centraltpersonalvårdsorgan och myndighetsan-knuten personalvård. De flesta av deremissinstanser som tagit ställning i frågan har inte någon erinran motpersonalvårdsutredningens förslag. , domänverket och förenadefabriksverken delar i det väsentliga utredningens förslag men föreslårdessutom att myndigheter med egen personalvårdsorganisation efter egetbestämmande skall få utnyttja det centrala personalvårdsorganets expertis. SIDA, ÖB,, , ochlantmäteristyrelsen för fram önskemål om att personalkonsulent bör få varamyndighetsanknuten även om personalvårdsorganisationen i övrigt blir friståendefrån dessa myndigheter. ,försvarets sjukvårdsstyrelse, arbetsmedicinska institutet, ,vattenfallsverket, tekniska högskolan i och anser att den avutredningen föreslagna gränsen vid 7 000 anställda för myndighetsanknutenpersonalvård är alltför hög. , , statskontoret samtlänsstyrelserna i och län menar att även andraomständigheter än antalet anställda bör påverka valet av organisationsform ifråga om den statliga personalvården. Bland sädana omständigheter nämnersocialstyrelsen att personalen vid en viss myndighet har ett särskiltpåfrestande arbete. Statskontoret nämner som exempel myndigheternas geografiskaläge, verksamhetsinriktning, personalstruktur och organisationsform samtmöjligheten att ingå i t. ex. en industriklinik. SF menar att all statligpersonalvård bör sortera under det centrala personalvårdsorganét. Liknandemening anförs av TCO-S och personalvårdsnämnden. TCO-S uttalar dock vidare attden förordade lösningen med en enda central personalvårdsorganisation inte fårföranleda in- Prop.1971:1 Bilaga 9 56 grepp i redan existerande och väl etableradepersonalvårdsorganisationer. uttalar i anslutning tillsin principieUa ståndpunkt om ett enda centralt personalvårdsorgan att därmedinte avses att befintliga, väl fungerande specialistorganisationer förpersonalvård skall begränsas i sin verksamhet eller ansvarstillhörighet. menar att man i fråga om personalvård för mindre arbetsplatser börvälja en annan väg än den utredningen tänkt sig. Institutet anser att sådanaarbetsplatser med fördel borde kunna anslutas tUl lokala eller regionalaföretagshälsovårdscentraler. anför att samarbete med andraföretag, i första hand inom skogsbranschen, är en förutsättning för att få tillstånd rationella hälsovårdscentraler för verkets arbetsplatser som är mycketspridda. i för fram tanken på att den regionalapersonalvården ordnas på deltids- och konsultbasis eller genom samarbete medlandstingen. Statskontoret anser emellertid att en analys av ansvars- och befogenhetsfördelningenmåste göras innan avgränsning sker mellan myndigheternas och ett centraltorgans verksamhet, I anslutning härtUl bör kostnadsansvar ochfinansieringsformer diskuteras. Frågan om vUkapersonalkategorier som skall omfattas av den statiiga personalvården behandlasav vissa remissinstanser. och statens personalvårdsnämnd delarutredningens uppfattning i denna fråga. är däremottveksamt och framhåller att det med hänsyn till nuvarande innehåll i destatliga pensionsbestämmelserna är angeläget, att kontakt omgående tages meddet statliga personalvårdsorganet när fråga uppkommer om omplacering av enicke statlig anställningshavare med statlig pensionsrätt. Omplacering skallnämUgen i ett sådant fall ske till en med statlig pensionsrätt förenad anställningom sjukpensionering skall kunna undvikas. Statens arbetsklinik ocharbetsmarknadsstyrelsen anser att alla som arbetar hos statliga myndigheterbör åtnjuta statlig personalvård. Härvid räknas även in statsanställda arbetareutan statlig pensionsrätt, arkivarbetare och personer sysselsatta iberedskapsarbete. TCO-S anser att principen bör vara att statiig personalvårdskaU meddelas aUa anställda inom det statiigt reglerade verksamhetsområdet.TCO-S kan dock i princip tillstyrka en decentraUserad personalvård påskolområdet samt för kyrkomusiker, innebärande att kommunen resp. kyrkan somhuvudman övertar de funktioner som åvilar statens personalvårdsnämnd. Innanbeslut fattas om att föra över skolans personal och kyrkomusiker från den statligapersonalvårdsorganisationen måste emellertid en rad frågor ytterligarepenetreras anser TCO-S. eller anser att kommunalt anstäUdlärarpersonal bör åtnjuta statlig personalvård. kaninte heller acceptera någon form av statiig tUlsyn över de kommunalapersonalvårdsinsatserna. 1971:1 BUaga 9 57 anserförbundet att staten bör ha huvudansvaret när det gäller att lösalärarpersonalens eventuella omplaceringsfrågor. anser attlandstingen liksom hittUls bör sköta personalvården lika för aUa sina anställdautan avseende på hur derasanställningsvillkor regleras och finner det vara olämpligt med en överenskommelse om särskildpersonalvårdsorganisation för vissa landstingsanstäUda. förordar i likhet med Svenska kommunförbundetatt den statliga personalvården skall ha hand om omplaceringsärenden förlärarpersonal. har i och för sig intenågon erinran mot utredningens förslag i fråga om lärarna men aktualiserarfrågan om att öka möjligheterna att inomskolans område komma till rätta m.ed vissa slag av omplaceringsfall. Ingen remissinstans har uttalat sig tillförmån för att det centrala personalvårdsorganetskall utföra alla nyanställningsundersökningar. Vissa remissinstanser är dock kritiska tiU nuvarandesystem i fråga om sådana undersökningar. Arbetarskyddsstyrelsen finnernuvarande praxis inom ett stort antalstatliga organ föga tillfredsställande. Den undersökande läkaren tordebl. a. endast undantagsvis ha kännedom om arbetsplatsen. SIDA anser att dennafråga med hänsyn tUl dess principiella betydelse bör tas upp tUl förnyad prövning. uttalaratt den slutliga medicinskabedömningen av nyanställda bör verkställas av företagsläkaren,förtroendeläkaren eller anvisningsläkaren. bör dessa undersökningar göras väsentligt bredare. framhålleratt nyanställningsundersökningar bör utföras av anvisningsläkarna tilldess att företagshälsovårdsorganisationen fått tUlräckliga resurser. Enligt mening börnyanställningsundersökningar utföras av myndighetens läkare och inte avpersonalvårdsorganét. Nyanställningarskulle fördröjas om det personalvårdande organet skulle ha hand omläkarundersökningar i samband med nyanställning. finner det viktigt att myndigheterna får möjlighet attutforma hälsovården efter sinaspeciella behov utifrån vissa givna riktUnjer. Bindande föreskrifter omhur anstäUningsundersökningarna skall organiseras bör därför inte utfärdas. ansernuvarande ordning i flera avseenden så oklar att en snar översyn är påkallad.Nämnden föreslår att det centralapersonalvårdsorganet får i uppdrag att bl. a. genom viss försöksverksamhetnärmare studera de problem som hänger samman med nyanställningsundersökningar. Arbetsmarknadsstyrelseninstämmer i utredningens önskemål att nyanställningsundersökningen i förstahand bör utformas som en placeringsundersökning. Av vikt är även att enhetiigabestämmelser utfärdas beträffande vad en placeringsundersökning skall omfattaoch tidpunkten när den skallutföras. 1971:1 Bilaga 9 58 ha bortsett från nuvarande bestämmelser ipensionsreglementet vilka innebär att nyanställningsundersökning skall utmynnai ett läkarintyg vars syftei första hand är att ge underlag för bedömning av pensionsrätt. Även JO efterlyser en närmare precisering av hurnyanställningsundersökningar bör utföras. Andra remissinstanser som uttalat sig om syftet mednyanställningsundersökningar har som regel uttalat som sin mening att dessabör utgöra placeringsundersökningar. Så är fallet med ,, och . Remissinstansernahar olika up])fattning om lämpligheten av att avvakta med hälsokontroll av statligt anställda utövernyanstäUningsunder-sökningar tUl dess att utredning iämnet är färdig. Några av deremissinstanser som tagit stäUning för utredningens förslag i fråga omhälsokontroll i allmänhet anser dock att fortsatt försöksverksamhet med riktadhälsokontroll inom statsförvaltningen bör äga rum. Denna uppfattning framförsav statens vägverk, , (beträffande lotspersonal m. Statistiskacentralbyrån, tekniska högskolan i och länsstyrelserna i , ochVästerbottens län tar inte ställning i huvudfrågan men uttalar sig förfortsatt försöksverksamhet. Vissa av de remissinstanser som talar för en omedelbarhälsokontroU-verksamhet ifråga om de statsanställda utvecklar sina synpunkter. Lantmäteristyrelsenunderstryker det stora värdet av regelbunden hälsokontroll inte bara förarbetstagaren utan också för arbetsgivaren. i länunderstryker önskvärdheten att en utbyggnad av hälsokontrollen för de statsanställda kommer tiU stånd så snart som möjligt.Från personalhåll har i olika s;ammanhang önskemål om detta förts fram.Länsstyrelsen i betonar särskilt angelägenheten av hälsokontroller.Länsstyrelsen i V menar att även om skäl kan åberopas för attfrågan löses i ett större sammanhang torde i och för sig något hinder inteföreligga att staten som arbetsgivare går främst i detta hänseende. TCO-S erinrar om att personalorganisationerna ochdåvarande civUdepartementet är 1963 kom överens om att frågan om allmän hälsokontroll för de StatsanstäUda skulle utredas.EnUgt TCO-S uppfattning bör en fortsatt och utvidgad försöksverksamhet på dettaområde bedrivas i enlighet med hälsokontrollutredninge:ns förslag. SR anserdet önskvärt att ett förslag om särskild organisation av allmän hälsokontrollläggs fram. SF framhåller att det är ett angeläget önskemål attpersonalvårdsorganet får i uppdrag att börja hälsokontrollerandeverksamhet med sikte på att så snart sommöjligt komma in med förslag om periodiska hälsokontroller. Någraremissinstanser berör frågan om sekretess i samband med hälsoundersökningaroch understryker utredningens uppfattning om den Prop.1971:1 BUaga 9 59 stora betydelsen av att sekretessfrågan blir löst. Bl.a. framhåller JO angelägenheten av att sekretessfrågorna löses innan eneventuell allmän hälsokontroll för statsanställda införs.Kriminalvårdsstyrelsen finner det följdriktigt att inte blott frågan omsekretess vid hälsokontroll utan även övriga frågor som rör tystnadsplikt ochhandlingssekretess i personalvårdsärendeninryms i offentlighets- och sekretesslagstiftningskommitténs uppdrag. Även försvarets sjukvårdsstyrelseoch lantmäteristyrelsen anser att den anstäUde i samband medhälsokontroU måste få betryggande garantier för sekretess. Utredningen läggerfram två förslag tUl lösning av frågan om sjukvård för statsanställda.Det stora flertalet remissinstanser ansluter sig tUl utredningens förstaalternativ som innebär att nuvarande aiivisningsläkar-system bibehålls och utvecklas. alternativa förslag att allsjukvård för statsanstäUda skall meddelas av den offentliga sjukvården ommöjligt efter överenskommelse om viss förtur för de statsanställda ansluter sig länsstyrelserna i och samt i principriksdagens förvaltningskontor. Några remissinstanser för fram tanken påatt staten som arbetsgivare anställer läkare för både hälsovård och sjukvårdeller för enbart sjukvård. Till dessaremissinstanser hör försvarets sjukvårdsstyrelse, arbetsmedicinskainstitutet, SJ, och SR. ,och i , den sistnämndamyndigheten med viss reservation, föreslår att de statsanställda skall få välja läkarefritt. De remissinstansersom vill ha kvar systemet med anvisningsläkare motiverar detta stäUningstagandemed att man därigenom undviker avsevärtförlängda väntetider med minskad arbetsinsats som följd samt att det är värdefullt att ha tUlgång tUl läkare som ärförtrogna med myndigheternas arbetsplatser, arbetsuppgifter ochorganisation. Som följd av denna uppfattningtiUstyrker dessa remissinstanser också utredningens förslag om vidgademöjligheter för anvisningsläkarna att genom besök på de olika arbetsplatsernafå bättre inblick i arbetsuppgifter och organisation. pekar på den avgjorda nackdelen att det i många fall råder bristfällig kommunikation mellan anvisningsläkareoch myndigheter. Detta förhållande skulle dock i någon mån kunna avhjälpasgenom utbildnings- och informationsverksamhet riktad till både läkare ocharbetsplats. föreslår vidare i likhet med att det föreslagna centrala personalvårdsorganet får i uppdragatt förutsättningslöst utreda frågan om hur de statsanställdas behov avsjukvård skall tUlgodoses . Alla remissinstansersom uttalat sig i frågan lägger stor vikt vid utbUdning av arbetsledande och annan personali personalvårdande ämnen. Riksförsäkringsverketanser det väsentligt att all arbetsledande personal oavsett lönegrad fårutbildning för effektiv personalledning. Prop.1971:1 Bilaga 9 Finanisdepartementet 60 verk menar att personalkonsulenterna inom denfristående personalvårdsorganisationen bör få en tämligen omfattandevidareutbildning inom såväl administration som vissa mer specialinriktadeaktiviteter. anser att det centrala personalvårdsorganetskonsulenter bör få lära känna myndigheternas organisation och verksamhet genompraktik inom deras personaladministration. Bland övriga remissinstanser somframhållit utbildningens betydelse kan nämnas , postverket,, , statens personalutbildningsnämnd,, förenade fabriksverken, tekniska högskolan i ,länsstyrelserna i och , , allmännaförsäkringskassa, TCO-S, SR och . I fråga om arbetsprövninguttalar sig , , statens arbetsklinik, statenspersonalvårdsnämnd, och . Samtliga tiUstyrkerpersonalvårdsutredningens förslag om utbyggnad av bl. a. statens arbetsklinikframför den lösningen att det centrala personalvårdsorganet ges egna resurserför arbetsprövning. , statensarbetsklinik, statskontoret, , ,och har särskilt uttalat sig om utredningensförslag i fråga om gällande bestämmelser om anställningsvillkor m. m. förpartiellt arbetsföra inom statlig och statsunderstödd verksamhet. Samtligaremissinstanser biträder utredningens förslag. Statens arbetsklinik ocharbetsmarknadsstyrelsen föreslår att samtliga bestämmelser som kan berörafrågan om anställande av handikappade i statlig tjänst, ses över. Målet föromarbetningen bör vara att få fram ett enhetligt cirkulär med begrepp och termersom återspeglar den syn man har på handikappade och äldre i arbetslivet.Även TCO-S betonar nödvändigheten av att dessa bestämmelser omarbetas enligt utredningensförslag och hänvisar ull att organisationen gjorde framställning om attbestämmelsema om begränsad pensionsrätt enUgt 8 § statens allmännatjänstepensionsreglemente upphävs. Utredningens förslag omen översyn av reglerna för användning av anslaget till lönekostnader vid vissomskolning och omplacering tillstyrks av , ,och . anser att anslaget bör fådisponeras även vid friställningar t. ex. på grund av att viss statiigverksamhet läggs ner. Enligt mening bör anslaget få tas ianspråk även för fall som inte är aktuella för sjukpension. I detta sammanhang börnämnas att departementsutredningen i promemoria 121 anslutersig till personalvårdsutredningens förslag att det centrala statligapersonalvårdsorganet skall besluta om användning av ifrågavarande anslag utantidsbegränsning. Personalvårdsutredningensförslag om sammanslagning av det centrala personalvårdsorganet och statensomplaceringsnämnd tillstyrks av , , ,arbetsmedicinska institutet, post- Prop.1971:1 Bilaga 9 61 verket, , statens vägverk,, luftfartsverket, generaltullstyrelsen, ,, statens personalvårdsnämnd, ,, statens jordbruksnämnd, , riksdagensförvaltningskontor, TCO-S, och SF. Förslaget avstyrks av försvaretspersonalnämnd, SJ, statens omplaceringsnämnd, domänverket och SR. Statskontoretoch anser att sammanslagning bör anstå tills ytterligareunderlag för bedömning av frågan tagits fram. I en reservation tillstatskontorets yttrande hävdas emellertid att övervägande skäl talar för ensammanslagning. Därigenom kan enligt reservanterna de samlade resurserna bättretas tillvara, det fortsatta utredningsarbetets anpassning till aktuella behovgöras enklare och organisationsfrågorna lösas successivt. ÖB, som tiUstyrkersammanslagningen, anser att även försvarets omplaceringsfrågor bör kunnabehandlas i detta större sammanhang när möjligheter till intern omplaceringsaknas. uppfattning bör omplaceringsverksamheten göraseffektivare. finner inte utredningen ge underlag för ettställningstagande till hur den framtida personalvårdsorganisationenslutgiltigt bör utformas och avstyrker därför f. n. föreliggande organisationsförslag. , som tUlstyrker sammanslagningen, förutsätter att frågor omekonomisk ersättning såsom avgångsvederlag eUer traktamente handhas av annatorgan. Det bör enligt nämnden övervägas om även vissa uppgifter inom försvaretspersonalnämnd bör ingå i den centrala personalvårdsorganisationen.Televerket, och föreslår att också försvaretspersonalnämnd slås samman med det nya centrala organet. Tekniska högskolan iStockholm och anser att centrala arbetarskyddsnämnden bör inlemmas i detnya centrala organet. är i princip ense med utredningenbeträffande sammanslagning men finner det tveksamt om den föreslagnadimensioneringen och organisationen är ändamålsenlig för tillgodoseende avuppkommande behov i detta sammanhang. Angelägenheten av att lösa akutaomplaceringsfall får inte leda till att förebyggande åtgärder försummas. Detär därför nödvändigt med ett nära och fortlöpande samarbete mellan organ förpersonaladministration och rationalisering. Detta kan motivera särskUdaåtgärder speciellt inriktade på skUda avsnitt inom den personaladministrativaplaneringen. De remissinstanser somavstyrker sammanslagning anser att omplaceringsnämndens verksamhet är artskildi förhållande till personalvårdsnämndens uppgifter. Försvarets personalnämndbefarar att synen på omplaceringsirågorna kommer alt bli snedvriden om manbetraktar dem i första hand som personalvårdsproblem och inte somadministrativa frågor. Omplaceringsverksamheten bör liksom allt annatadministrativt ar- Prop.1971:1 BUaga 9 62 bete få den medverkan bl. a. av specialisterinom personalvården som kan visa sig behövlig. SJ anser att flera skäl talarmot en sammanslagning. Enligt SJ:s uppfattning bör i stället försvaretspersonalnämnd och statens omplaceringsnämnd slås samman till ett organ. menar att nämndens huvuduppgifter har ett annat syfte än atttillgodose det individuella personalvårdsbehovet även om nämnden undantagsvishar att ta ställning till enskUda omplaceringsfall. Nämndens uppgifter liggerfrämst inom det område av personaladministrativ verksamhet som brukar betecknassom personalplanering. finner inte de avpersonalvårdsutredningen framförda skälen för en sammanslagning övertygande. Enledamot i omplaceringsnämnden har anmält avvikande mening. Reservantenframhåller, att ett framgångsrikt omplaceringsarbete förutsätter överblicköver personalläget inom de olika statsmyndigheterna och kännedom om de skUdaarbetsförhållandena. har arbetat på att skaffa sig överblicken,personalvårdsnämnden på att skaffa sig arbetsplatskännedomen. Det synes därförvara tUl båtnad fiir båda organisationerna och framför allt för de anställdasom behöver omplaceras om sammanslagning sker enligt förslaget. SR finner det synnerligenangeläget att pågående effektivisering av omplaceringsnämndens verksamhet inteavbryts eUer störs. Om någon ändring av organisationen skall ske bör i förstahand övervägas en sammanslagning av omplaceringsnämnden och försvaretspersonalnämnd. är tveksamttill en fullständig sammanläggning av omplaceringsnämnden ochpersonalvårdsorganet och förordar i stället ett närmare samarbete mellan debåda organen. förslag i fråga omorganisation av det centrala personalvårdsorganet och dess regionala enheterhar i allt väsentligt vunnit remissinstansernas bifaU. Vissa remissinstanserföreslår dock utbyggnad av organisationen på vissa punkter.Kriminalvårdsstyrelsen, , ocharbetsmarknadsstyrelsen föreslår en ökning av antalet tjänster föromplaceringsverksamhet. ,och lantmäteristyrelsen anser att en läkare är alltförlitet för 7 000 anställda. ÖB finner det sannoliktatt regionerna skulle bli alltför stora i förhållande till de resurser förspecialisticrävande åtgärder som erfordras. Regionernas storlek bör anpassasefter det behov som hela statsförvaltningen kan ha av specialistkrävandepersonalvård i olika delar av landet. Den regionala organisationen bör enligtÖB byggas upp successivt men utan längre tidsutdräkt. , läns allmänna försäkringskassa ochStockholms allmänna försäkringskassa understryker vikten av samarbete meUanstaten arbetsgivaren och försäkringskassorna. lägger fram ett egetförslag tUl organisa- 1971:1 Bilaga 9 63 tionav det centrala personalvårdsorganet. Organisationen föreslås bestå av encentral enhet och ett antal fältarbetsgrupper. Den centrala enheten utgörs avpersonalvårdschef, kansli samt avdelningar för utredning m. m., drift ochomplaceringsärenden. Nuvarande fyra fältarbetsgrapper föreslås bibehållna och delvis utbyggda. Härutöver föreslås fem nya arbetsgrupperi en första utbyggnadsetapp. Av dessa arbetsgrupper föreslås en för UDoch SIDA, en för tekniska högskolan i samt en för myndigheter i Malmöoch en för myndigheter i . Arbetarskyddsstyrelsen anser i motsats till utredningen,att behov föreligger av befattning för skyddsingenjör. Samma uppfattningframförs av ochSF. anser inte att någonsärskild social del behövsinom den statliga personalvården. Personalen i arbetsgrupperna har enligtsjöfartsverkets mening i alltför hög gradsammansatts med hänsyn tUl inriktning på rent socialmedicinskaarbetsuppgifter. När grupperna bildas bör behovet av kunnighet och erfarenhetav personaladministrativt arbete bli tUlgodosett. Sistnämnda uppfattning delas av .