prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — En motsvarandeordning gäller enligt 31 c § i fråga om inlösen med anledning av förordnande omreglering av tillfart till allmän väg och enligt 33 a § andra stycket i frågaom lösen med anledning av förbud att intill väg uppföra byggnad eller haupplag, stängsel eller annan anordning. Reglerna omägodelningsrätt finns i 21 kap. lagen (1926:326) om delning av jord å landet(JDL) och 6 kap. 16 § lagen (1917: 269) om fastighetsbildning i stad (FBLS).Dessa regler har genom lagändringar (SFS 1969:810811) undergått vissajämkningar med anledning av den reform av de allmänna underrätternasorganisation som beslutats av riksdag (prop. 1969: 44, 1969: ILU 38,rskr 1969: 283). Reformen innebär att en ny, för land och stad enhetligunderrättstyp, tingsrätterna, införts fr. o. m. den 1 januari 1971.Ägodelningsrätternas domkretsar sammanfaller med de allmänna underrätternas. Omdomsaga helt eller delvis består av stad, vars rådhusrätt ersatts av tingsrätt,är tingsrätten ägodelningsrätt. Annars består ägodelningsrätten av enägodelningsdomare såsom ordförande och tre ägodelningsnämndemän. Den lagfarnedomare i tingsrätten som förordnats därtill är ägodelningsdomare.Ägodelningsnämndemännen bör vara allmänt betrodda, i lanthushållning kunnigaoch med ortens förhållanden väl förtrogna. De skall vara valbara tillnämndemän i domsagan och får inte ha uppnått , överlantmätaren ochlänsarkitekten kan kallas att biträda ägodelningsrätten. Bestämmelseratt mål skall tas upp av ägodelningsrätt finns, förutom i Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 103 JDLoch FBLS, bl. a. i lagen (1926: 336) om sammanläggning av fastigheter ålandet, lagen (1930: 99) om delning av fastighet vid ändring i rikets indelningm. m. och lagen (1952: 152) om sammanföring av samfälld vägmark och avjärnvägsmark med angränsande fastighet m. m. Enligt lagen (1970:989) ominförande av fastighetsbildningslagen (prop. 1970:144, 1970: 3LU 92, rskr 1970:464) skaU nu nämnda lagar upphöra att gälla när fastighetsbildningslagen (1970:988) (FBL) träder i kraft . Föreskrifteratt mål skall tas upp av ägodelningsrätt finns i ytterhgare ett antalförfattningar. Hit hör bl. a. EVL och, såsom nämnts, AVL. Ifråga om expropriationsdomstol finns de grundläggande bestämmelserna i 1419§§ expropriationslagen (1917:189). Också expropriations-domstolarnas domkretsarsammanfaller med de allmänna underrätternas, Expropriationsdomstol består avägodelningsdomaren i orten som ordförande, två särskilt utseddaexpropriationstekniker och två nämndemän i orten, I mål av mindre betydelse ärdomstolen domför med ordförande, nämndemän och en tekniker,Expropriationstekniker förordnas av Kungl. Maj :t eller myndighet som Kungl.Maj :t bestämmer. De utses i sänder för varje län till lämpligtantal. Hälften av dem skall ha erfarenhet av fastighetsvärdering i tätort ochhälften erfarenhet av sådan värdering på landet. Av de båda nämndemännen börden ene äga fastighet men den andre inte. Föreskrifteratt mål skall tas upp av expropriationsdomstol finns, förutom iexpropriationslagen och AVL, i bl. a. vattenlagen (1918: 523), byggnadslagen(1947:385), lagen (1960:690) om byggnadsminnen och naturvårdslagen (1964:822). Desakkunniga framhåller att vägrättsmålen tenderar att bli alltmer omfattandeoch komplicerade, eftersom den vägmark som skall tas i anspråk numera ofta ärbelägen inom tätorter. Värderingen av sådan mark kräver sakkunskap som inte ärrepresenterad i ägodelningsrätterna men väl i ex-propriationsdomstolarna, tillvilka kan knytas tekniker med erfarenhet av fastighetsvärdering inom tätort. Desakkunniga framhåller vidare att väghållaren numera i många fall, särskilt närdet gäller motorvägar, använder expropriationsförfarandet för att förvärvaäganderätt till vägmärken, medan i övriga fall marken förvärvas på sedvanligtsätt med vägrätt. Härigenom uppkommer risk för att olika värderingsnormer t.o. m. inom samma domsområde utbildar sig. De anförda synpunkterna talar enligtde sakkunnigas uppfattning för att vägrättsmålen överflyttas tillexpropriationsdomstol. Mål om inlösen enligt väglagen har nära anknytning tillexpropriations-fallen och bör i princip behandlas på samma sätt somvägrättsmålen. De sakkunniga föreslår därför att också målen om inlösen försöver till ex- Maj:ts proposition nr 1971 propriationsdomstol.På detta sätt bortfaller den i AVL föreskrivna tidsödande uppdelningen avförfarandet på två domstolar, ägodelningsrätt beträffande frågan om inlösenoch därefter, om inlösen skall ske, expropriationsdomstol. Denföreslagna överflyttningen av vägiiiålen till expropriationsdomstol tillstyrkseller lämnas utan erinran av så gott som samtliga remissinstanser, däriblandSvea hovrätt, hovrätten för Nedre , lantmäteristyrelsen,länsstyrelserna i , och ,expro-priationsutredningen, , och . anser expropriations- och vägmålen vara så närbesläktadeatt övervägande skäl talar för att de i fortsättningen handläggs av sammadomstol, oavsett om det blir expropriationsdomstol eller någon annan typ avspecialdomstol. finner skälen för en överflyttning vägandeoch tillstyrker att vägrättsmålen prövas av samma domstol somexpropriationsmålen. Enligtlänsstyrelsen i län förekommer det att väghållaren i fall, därersättning för vägrätt är av begränsad storlek, med hänsyn till kostnadernaundriker att söka få ersättningen fastställd till skäligt belopp genom ettdomstolsförfarande. Detta förhållande visar enligt meningnödvändigheten av att domstolsförfarandet förenklas i möjligaste mån så attkostnaderna kan hållas nere. Genomlagen (1969: 246) om fastighetsdomstol (FDL) infördes en ny typ av domstol isvensk rätt. Enligt 1 § första stycket FDL skall i varje län finnas enfastighetsdomstol. Maj :t kan dock föreskriva att annat område än länskall vara fastighetsdomstols domkrets. Den allmänna underrätt som Kungl. Maj:tbestämmer skall vara fastighetsdomstol, I paragrafens andra stycke föreskrivsatt fastighetsdomstol skall ta upp de mål och ärenden som anges i särskild lageller författning. Domstolens sammansättning regleras i 3 §, 1 domstolen ingårfem ledamöter, nämligen dels en ordförande, som utses bland de lagfarna i denallmänna underrätten, dels ytterligare en lagfaren domare i underrätten eller iannan underrätt eller i vattendomstol, dels en ledamot med teknisk utbildningoch erfarenhet av fastighetsbildning eller fastighetsvärdering och dels tvånämndemän, som bör vara allmänt betrodda och väl förtrogna med sin ortsförhållanden. Nämndeman i fastighetsdomstol utses genom val . Enligt15 kap, 1 § FBL skall fastighetsbildningsmål, dvs, mål som fullföljs frånfastighetsbildningsmjndighet enligt bestämmelserna i nyssnämnda Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 105 kap.,prövas av fastighetsdomstol. När JDL och FBLS upphävs i och med att FBL träderi kraft , upphör ägodelningsrätterna att finnas till. Fastighetsdomstolhar också att handlägga mål om enskilda anspråk enligt miljöskyddslagen(1969:387) som trätt i kraft (prop. 1969: 28, 1969: 3LU 37,rskr 1969: 281). De mål som skall prövas av fastighetsdomstol är mål ominlösen av fastighet eller fastighetsdel (33 §), mål om ersättningsanspråkeller annat enskilt anspråk på grund av miljöfarlig verksamhet (34 §), mål omgottgörelse för förlust som inteckningshavare lider till följd av attersättning har blivit för lågt beräknad och inte prövats av domstol (35 §)samt mål om ersättning för skada och intrång genom undersökningsarbete (51 §). FDLhar trätt i kraft den 1 juh 1969 (SFS 1969: 247). För handläggning av mål som angesi 3335 och 51 §§ miljöskyddslagen samt ärenden som har samband med sådana målhar genom kungörelsen (1969: 248) om fastighetsdomstol sex rådhusrätter ochhäradsrätter fr. o. m. motsvarande tingsrätter utsettsatt vara fastighetsdomstolar. Vid fastighetsdomstolarnastillkomst förutsattes att dessa domstolar skulle handlägga också andra mål medanknytning till fast egendom än fastighetsbildnings- och miljöskyddsmål. Medhänsyn till sin sammansättning ansågs fastighetsdomstol vara lämpad också förexpropriationsmål. Frågan om domstolar i expropriationsmål behandlas i prop.1971: 106 angående bl. a. fastighetsdomstolarnas kompetensområde. a. att expropriationsdomstolarna avskaffas och ersätts avfastighetsdomstolarna fr. o. m. . Propositionen innehållerdessutom vissa förslag till ändring i lagen om fastighetsdomstol. Maj :tskall sålunda kunna föreskriva att flera fastighetsdomstolar skall finnas inomsamma område och hur målen skall fördelas mellan dessa. Det föreslås vidare attantalet domstolsledamöter kan om särskilda skäl föreligger utökas medytterligare en teknisk ledamot efter ordförandens bestämmande. I vissa mål ochärenden, nämligen sådana som angår arrende, hyra, bostadsrätt ellertvångsförvaltning av bostadsfastighet, skall domstolen dock bestå av tvålagfarna ledamöter och tre nämndemän. En teknisk ledamot kan efter ordförandensbestämmande ingå i domstolen i stället för en av nämndemännen om särskilda skälföreligger. När mål enligt särskilda bestämmelser efter prövning av självasaken avgörs utan huvudförhandling är fastighetsdomstol domför utan nämndemän.I övrigt är fastighetsdomstol domför med en lagfaren ledamot i sammautsträckning som tingsrätt. Detta innebär bl. a. att huvudförhandling iförenklad form enligt 14 kap. 20 § (RB) kan hållas avfastighetsdomstol. I propositionen uttalas att frågan om antaletfastighetsdomstolar kommer att tas upp senare av Kungl. Maj :t. Utgångspunktendärvid kommer emellertid att vara att i princip en fastighetsdomstol börfinnas i varje län. 41 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 Vägsynenämndskall utses för varje vägnämndsområde samt för stad och för stadsliknandesamhälle som är väghållare. består av ordförande och två andraledamöter (54 § första stycket AVL). Ordförande och en ledamot förordnas avlänsstyrelsen. En ledamot väljs inom vägnämndsområde av vägnämnden och inomstad eller stadsliknande samhälle av den beslutande myndigheten. För varjeledamot utses en suppleant. Ledamöter och suppleanter utses under januarieller februari månad året efter det varunder val av ledamöter i vägnämnd ägtrum. Mandattiden är , räknat fr. o, m, det år då förordnandeteller valet skedde (55 §). Vid tillsättande av vägsynenämnd skall enligt 54 §andra stycket tillses att kunskap och erfarenhet beträffande såväl väghållningsom jordbruk och skogsskötsel blir såvitt möjligt företrädda inom nämnden. Enligt56 § skall ta emot till nämnden ställda framställningar ochavgöra om ärende hör till nämndens prövning. Talan mot vägsynenämnds beslutfullföljs till (67 §). beslut i sådant ärendeprövas av regeringsrätten enligt 2 § 8:o lagen (109: 38 s. 3) om Kungl. Maj :tsregeringsrätt. Vägsynenämndkan enhgt 29 § AVL meddela väghållaren tillstånd att sätta upp snöskärm påannans mark invid allmän väg och den kan enligt 31 § bestämma att väghållare påannans mark, dock inte statens, får ta sand, grus, jord eller sten till vägsunderhåll. Enligt 36 § första stycket kan vägsynenämnd, om det är påkallat föratt vinna fri sikt eller eljest för trafiksäkerheten, för att väg skall kunnatorka eller för att snösamling skall kunna hindras, besluta att väghållaren påegen bekostnad får hugga bort träd eller buske eller kvista träd. Föreliggerbehov att skaffa bort för underhåll av väg hinderlig anordning invid vägen, harvägsynenämnd enligt 36 § andra stycket motsvarande befogenhet att berättigaväghållaren att på egen bekostnad ridta åtgärden. I nu nämnda fall samt dåskada uppkommit genom åtgärd som med stöd av 27 § vidtagits som förberedelseför byggande av väg och då förordnat om upplåtelse avnyttjanderätt till mark för tillfällig väg (28 §), kan vägsynenämnd bestämmaden ersättning som väghållaren har att utge. Utövervad som har nämnts har vägsynenämnd befogenheter enligt 33 § tredje stycket,39 § tredje stycket och 70 § första stycket AVL. Enligt 33 § första stycket fårutmed väg inom visst avstånd från vägbanans mitt inte förekomma upplag,stängsel eller dylik anordning som hindrar vägens avvattning, skymmer utsiktenöver vägbanan eller eljest innebär fara för trafiksäkerheten. Enligt 33 § andrastycket får i närheten av väg inte förekomma stängsel som förorsakarsnösamling på vägen. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 107 medgedispens från nu nämnda förbud. Upplag eller annan anordning, som på grund avvägs omläggning eller därmed jämförlig omständighet skulle komma att fallaunder förbud enligt 33 § första eller andra stycket, får enligt 33 § tredjestycket förbli orubbad. Detsamma gäller enligt 76 § första stycket i fråga omanordning som lagligen tillkommit före AVL:s ikraftträdande, Vägsynenämndenkan dock enligt 33 § tredje stycket och 76 § första stycket föreskrivaskyldighet för fastighetens ägare att ta bort, ändra eller byta ut anordningen.Enligt 39 § första stycket får utmed väg inom ett avstånd av frånvägbanans mitt inte förekomma annonstavla, reklamskylt eller dylikt. Frånförbudet kan bevilja dispens. Anordning, som på grund av vägsomläggning eller därmed jämförlig omständighet skulle komma att falla underförbud enligt 39 § första stycket, får enligt 39 § tredje stycket förbliorubbad, om inte vägsynenämnden föreskriver att fastighetens ägare skall tabort anordningen. bestämmer också ersättning för skada genombeslut som meddelas med stöd av 33 § tredje stycket, 39 § tredje stycket eller76 § första stycket. Enhgtde sakkunniga har inom det statliga vägväsendet höjts röster för attvägsynenämnderna bör avskaffas och att huvudparten av deras befogenheter bör överförastill väghållaren. Tillkallande av vägsynenämnd skulle vara en alltföromständlig procedur för avgörande av de mestadels bagatellartade frågor somankommer på nämnden. De sakkunniga delar inte denna uppfattning. Sådana beslutsom det här är fråga om kan från väghållarens synpunkt framstå som mindrebetydelsefulla, men de medför för markägaren vanligen ett icke oväsentligtintrång. Från rättssäkerhetssynpunkt kan också betänkligheter anföras mot attfrågor om tvångsupplåtelse prövas av en myndighet som har till uppgift attföreträda det ena av två konkurrerande intressen, nämligen vägintresset. avskaffas, bör ersättningsfrågorna hänskjutas till domstol.Enligt de sakkunnigas mening får det dock anses vara praktiskt att ersättningsfrågorav här förevarande art prövas av den myndighet som förordnar omtvångsupplåtelse av rättigheten och att de båda frågorna normalt handläggsgemensamt. Om tvekan skulle råda huruvida vägintresset blir tillräckligtbeaktat i vägsynenämndsförfa-randet, anser de sakkunniga att rättelse böråstadkommas i annan ordning. Det kan enligt de sakkunnigas mening knappastgöras gällande att sammanträde med vägsynenämnd skulle vara någon omständligprocedur. Nämnden består endast av ordförande och två ledamöter och torde iregel kunna sammanträda sedan ett ärende hänskjutits tillnämnden. Sammanträdena äger rum på ort och ställe i form av syn och nämndensavgörande träffas i regel i anslutning till synen. anser de sakkunniga vara en enkel och praktisk metod föravgörande Maj:ts proposition nr 1971 avmindre tvister mellan väghållaren och ägare av mark vid vägen. Enligt derasuppfattning bör vägsynenämnden bibehållas. De sakkunniga erinrar om att de,såsom förut nämnts (9.2), föreslår att vägsynenämndens uppgifter utökas genomatt nämnden i vissa fall skall kunna förordna om upplåtelse av mark förenskild utfart. De sakkunniga föreslår också, i syfte att stärka nämndenssakliga kompetens och i anslutning till vad som på många håll är praxis, attnämndens ordförande och suppleant för honom skall vara ordinarie innehavare avdomarämbete. Förutom ordförande skall nämnden ha två ledamöter. För att störreenhetlighet i bedömningen och en administrativ förenkling skall kunnauppnås föreslår de sakkunniga att antalet vägsynenämnder minskas till en förvarje län. Enligt förslaget skall utse ordförande, ledamöter ochsuppleanter för envar av dem. Desakkunnigas förslag att vägsynenämnder också i fortsättningen skall handläggavissa ärenden enligt väglagen men ha län som verksamhetsområde lämnas i principutan erinran av remissinstanserna. aduokatsani-fund finner det dockotillfredsställande att frågor om rätt att på annans mark ta sand, grus, jordeller sten till underhåll av väg liksom därav föranledda ersättningsfrågor (35§ FAVL), såsom de sakkunniga föreslår, skall handläggas av vägsynenämnd och,vid fullföljd, av länsstyrelse och administrativ domstol. Samfundet anser attdessa instanser saknar lämplig organisation för avgörande av ersättningsfrågoroch förordar att nämnda ärenden överförs till expropriationsdomstolarna. Detbör enligt samfundet också beträffande andra ersättningsfrågor, som desakkunniga anser böra prövas av vägsynenämnd, övervägas, om intefastighetsägare bör erbjudas möjlighet att begära avgörande avexpropriationsdomstol (46, 51 och 54 §§ FAVL). I några remissyttrandendiskuteras förslaget att ordförande i vägsynenämnd och suppleant för honomskall vara ordinarie innehavare av domarämbete. i länanser att det är tillräckligt om vederbörande är lagfaren. Även exempelris enförutvarande domare bör kunna anlitas för ifrågavarande uppdrag. iKalmar läns mellersta vägnämndsområde menar att det inte är nödvändigt attordföranden har domarkompetens. Överlantmätaren i framhåller attde ärenden som skall handläggas av vägsynenämnd har stor likhet med dem somavgörs i samband med fastighetsbildning och vid förrättningar enligt EVL.Lantmätare vid det statliga lantmäteriet bör därför kunna komma i fråga somordförande och suppleant för ordförande i vägsynenämnd, i länsmellersta vägnämndsområde förordar att ledamöterna i vägsynenämnd medundantag möjligen för ordföianden utses genom val, i första hand av vägnämndoch i andra hand av . Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 109 AVLinnehåller inte några bestämmelser som reglerar lokaliseringen utmed allmänväg av serviceanordningar av typen bensinstationer, reparationsverkstäder,kiosker, motell m. m. Vissa regler i AVL kan dock i detta sammanhang vara avbetydelse. Så är fallet med bestämmelserna i 33 och 34 §§, enligt vilka förtillkomsten av byggnader och vissa andra anordningar i närheten av väg krävstillstånd av . Av betydelse är också bestämmelserna om enskildautfartsvägar i 31 a §, varigenom utfart till allmän väg kan regleras. Desakkunniga föreslår att i väglagstiftningen skall föras in ett nytt planinstitutför område utan fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan, nämligenplan för lokalisering av serriceanordningar. skall kunnafastställa sådan plan, om det med hänsyn till trafiksäkerheten eller av annatsärskilt skäl är påkallat. I planen skall anges vilka områden vid eller inärheten av vägen som skall användas för anläggande av bensinstationer ochandra serviceanordningar och, i den mån det behövs, hur områdena skall fådisponeras för anläggningar av skilda slag. Vidare föreslås att planen skallange visst avstånd från vägen, högst , inom vilket serviceanordningarinte får anläggas. Planens bindande karaktär skall markeras genom en föreskriftom förbud att utan tillstånd inrätta serviceanordning i stridmot planen eller ta befintlig anordning i anspråk för ändamål som strider motplanen. Sakägare som berörs av sådant förbud skall under vissa förutsättningarkunna få ersättning av väghållaren. Remissopinionenär starkt kritisk mot de sakkunnigas förslag. Kritiken vänder sig i första handmot sättet för den föreslagna regleringens genomförande, nämligen attplanläggningen skall ske utanför byggnadslagstiftningens ram. Från flera hålluttalas också att gällande byggnadslagstiftning och reglerna om anslutning avenskild väg till allmän väg är tillräckliga för att bemästra situationen. Maj.ts proposition nr 1971 15.1Allmänna synpunkter 15.1.1 Inledning Erfarenheternaav nu gällande lagstiftning om allmänna vägar, vilken huvudsakligen härrör frånår 1943, är i allt väsentligt goda. Med hänsyn till bl. a. bilismens snabbautveckling har dock en modernisering och komplettering av ifrågavarandelagstiftning visat sig önskvärd. tillkallades särskilda sakkunniga föratt verkställa en översyn av väglagstiftningen. De sakkunniga, 1960 årsvägsakkunniga, har funnit att de författningsändringar som är påkallade har ensådan omfattning att en ny lag om allmänna vägar och en ny vägstadga börutfärdas. Under remissbehandlingen har behovet av en modernisering avväglagstiftningen allmänt betonats. Jag delar uppfattningen att lagen (1943:431)om allmänna vägar (AVL) och stadgan (1943:437) angående behandlingen av vissavägfrågor (vägstadgan) (VSt) bör ersättas med nya författningar. Dessa börenligt min mening benämnas väglag (VägL) och vägkungörelse (VK). Praktiska skältalar för att de nya författningarnas benämning skiljer sig från motsvarandeäldre författningars. När det gällermoderniseringen av väglagstiftningen har jag ansett det motiverat att gå längreän de sakkunniga, bl. a. för att uppnå en bättre överensstämmelse iförfattningstekniskt hänseende med nyare lagstiftning på angränsande områden.Även av andra skäl har jag funnit anledning att i viss mån disponera ombestämmelserna i de sakkunnigas författningsförslag. Sålunda har vissagrundläggande bestämmelser om handläggningen av vägfrågor tagits upp iförslaget till VägL, medan föreskrifter för tiliämpning-eii av bestämmelserna iVägL avses få sin plats i VK. För sammanhangets skull kommer jag i det följandeatt på vissa punkter beröra även regler som bör tas upp i VK eller andra författningarsom beslutas av Kungl. Maj :t. Utöver nu nämndaavvikelser i fråga om dispositionen av författningsmaterialet innefattarföreliggande förslag till VägL vissa redaktionella och sakliga ändringar iförhållande till de sakkunnigas förslag. Dessa ändringar är ett resultat avremissbehandlingen och lagstiftningsärendets beredning inomkommunikationsdepartementet. Sålunda har bestämmelserna om ersättning ochinlösen, som i AVL och de sakkunnigas förslag till lag om allmänna vägar(FAVL) är direkt knutna till regleringen av de åtgärder som kan föranleda rätttill ersättning eller inlösen, förts samman till en avdelning i slutet avlagen. Andra ändringar är betingade av lagstiftningsreformer som hargenomförts eller beslutats efter det att de sakkunniga lagt fram sitt förslag.I detta sammanhang vill jag erinra om de ändringar i kommunallagstiftningensom trätt i kraft och som innebär att tidigare beteckningarpå de borgerliga primärkommunerna landskom- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 111 mun,och stad mönstrats ut ur kommunallagarna och ersatts med den enhetligabeteckningen kommun (SFS 1969: 765770), Vidare kan nämnas en rad reformer påförvaltningsrättens område vilka är avsedda att träda i kraft den 1 januari1972. 1971: 30 föreslås sålunda tre nya lagar av central betydelse påden offentliga förvaltningens område, nämligen lag om allmännaförvaltningsdomstolar, förvaltningsprocesslag och förvaltningslag. Förslageninnebär dels att rättskipningen i regeringsrätten och kammarrätt omorganiseras,dels att allmänna förfaranderegler för förvaltningsmyndigheter ochförvaltningsdomstolar införs. Nämnas kan här också den reform, som genomförs isamband med att fastighetsbildningslagen (1970: 988) (FBL) träder i kraft den 1januari 1972 och som innebär att ägodelningsrätterna avskaffas och ifastighetsbildningsmål ersätts med fastighetsdomstolar, samt detlagstiftningsarbete, som bl. a. syftar till ett genomförande av en vidtillkomsten av lagen (1969: 246) om fastighetsdomstol (FDL) förutsattöverflyttning till fastighetsdomstol av expropriationsmålen. Förslag om ensådan överflyttning har förelagts (prop. 1971: 106). I en lagrådsremiss,beslutad denna dag, föreslås ändringar av bl. a. ersättningsreglerna i lagen(1917: 189) om expropriation (ExL). Också nämnda ändringar i expropriationslagstiftningenär avsedda att träda i kraft . I förevarandelagstiftningsärende har vidare beaktats delgivningslagen (1970: 428), som trätti kraft , liksom också miljöskyddslagen (1969: 387), somträtt i kraft , och den nya kommunala renhållningslagen (1970:892) och därmed sammanhängande lagstiftning, bl. a. ändring i AVL (SFS 1970:893), som trätt i kraft (prop. 1970: 157, 1970: 3LU 90, rskr1970: 445).