prop · FU0310 · 1971-12-31 00:00:00 — Mot skattskyldiga, som avlämnat deklaration , tordedäremot bestämmelsen endast komma till användning i de verkligt kvalificeradefallen. remissinstanser stäUer sig avvisande till den föreslagna kriminaliseringenav passivitet. finner det helt orimligt att bestraffa den som underlåter attavge deklaration med fängelse och framhåller att det torde 178 KungL Maj:ts proposition nr 1971 intepå något annat håll inom straffrätten förekomma så hård bestraffning undermotsvarande förutsättningar. Sådana förseelser måste enligt förbundetbetraktas som ordningsförseelser, och samhället har andra tvångsmedel tillhjälp för att framtvinga deklaration av den tredskande. Liknande synpunkterframförs av bl. Svenska revisorsamfundet och . Den av utredningenföreslagna brottsbeteckningen skatte- eller avgifts-bedrägeri har gettanledning till vissa erinringar. , hovrättenför och hovrätten för övre finner att den valda brottsbeteckningenfrån systematisk synpunkt är mindre tillfredsställande. Man föreslår i ställetatt brottet rubriceras som "skattesvek". Sistnämnda hovrätt erinrarom utredningens uttalande att mot den föreslagna rubriceringen kan invändas attden skulle vara mindre lämplig med hänsyn till att brottet konstrueras på ett iviss mån annat sätt än det allmänna bedrägeribrottet. Enligt hovrättens meningunderskattar utredningen styrkan i denna invändning. Det föreslås därför attbrottet i stäUet som det allmänt kallas i och betecknasskattesvek eller avgiftssvek om det är fråga om avgift. Utredningen har somskäl för sitt val av rubriceringen åberopat att bedrägeri är ett allmänt käntbegrepp och att uppsåtligt skattebrott för den stora allmänheten torde framståsom ett brott, där någon genom osanna eller falska uppgifter vilselederbeskattningsmyndigheten och därigenom själv erhåller en vinst genom attgärningsmannen undandrar eller kunnat undandra skatt eller allmän avgift. Försin del håller hovrätten före att allmänheten lika ofta betraktar skattefusksom ett svikande av en medborgerlig plikt. Från aUmänhetens synpunkt tordedärför den av hovrätten föreslagna rubriceringen framstå som minst lika välvald som utredningens. Förslaget kan dessutom bli ett bidrag till pågåendesträvanden att öka rättsgemenskapen mellan de nordiska länderna. Inte heller FöreningenSveriges häradshövdingar och stadsdomare samt Föreningen att den föreslagna brottsbeteckningen är väl vald. Man föreslår istäUet att brottet rubriceras som "osann skatte- elleravgiftsutsaga". Riksåklagaren ochhovrätten för övre förklarar båda att de biträder utredningensförslag om gradindelning av det uppsåtliga centrala skattebrottet. KFoch understryker särskilt att begreppet ringa brottinte bör ges en för restriktiv tolkning. i Stockholmslän framhåUer att ringa skatte- eller avgiftsbedrägeri är ett uppsåtligtbrott. Enligt mening saknas det anledning att se mildare pådessa brott än på centrala förraögenhetsbrott som anses som ringa.Länsstyrelsen befarar att förslaget i denna del kan få inte avsedda verkningarur allmänpreventiv synvinkel. KungLMaj:ts proposition nr 1971 179 ningenskulle nämligen åtal och lagföring i princip vara reserverade för medelsvåraoch grova fall av skatteundandragande. Utredningens förslag att skattetUläggeninte skall differentieras vid uppsåt eller större eller mindre vårdslöshet ochden omständigheten att de framstår som förhållandevis låga synes påkalla attåtal och lagföring får något större omfattning än utredningen tänkt sig.Liknande synpunkter anförs av i län, som menar attundanhållen inkomst på . i regel bör leda tUl åtal. 1968års brottmålsutredning efterlyser en bestämd definition på vad som skallförstås med ringa brott. Det framhålls i betänkandet att samma synpunkter börgälla som vid gränsdragningen mellan bedrägeri och bedrägligt beteende. Värdetav det undandragna beloppet skall sålunda främst vara utslagsgivande, vilket ipraktiken kommer medföra att flertalet fall av skattebedrägeri hänförs till"normalfallen" och alltså enligt förslaget blir att bestraffa med fängelse. ÄvenFöreningen kritiserar utredningens definition avbegreppet ringa skatte- eller avgiftsbedrägeri. Motiven på s. 231 i betänkandetär enligt föreningens åsikt anmärkningsvärda som straffrättskommentar om mandriver tesen att skattebrotten skall jämställas med de centralaförraögenhetsbrotten. Att gärningsmannen var sjuk eller befann sig i entemporär nödsituation eller sökt göra rätt för sig, görinte i och för sig ett bedrägeribrott ringa. De rättsvårdande myndigheternasarbete blir i vart fall inte lätt med en sådan skrivning. Detsamma gällerenligt föreningen de uttalanden utredningen gjort på s. 162 och 166 ibetänkandet om allvarlig brottslighet och mindre allvarlig brottslighet. Dessauttalanden borde ha följts av en komparativ analys eller beskrivning av vad somkan hänföras till den ena eller andra brottsgruppen. Gärningsbeskrivningenför det centrala oaktsamhetsbrottet vårdslös skatte- eller avgiftsutsaga har från flertalet remissinstansers sida inte gett anledning till särskildayttranden. I allmänhet framgår det dock att man godtar utredningens förslag idenna del. Deremissinstanser, sora anser att det brottsliga handlandet vid uppsåtligt brottbör inskränkas till skriftliga uppgifter, vill emellertid att muntlig uppgiftinte heller skall medföra straffansvar vid oaktsamhetsbrottet. , som godtar utredningens brottsbeskrivning för skatte-ochavgiftsbedrägeri, vill inskränka gärningsbeskrivningen vid oaktsamhetsbrottettill att omfatta endast skriftliga utsagor. 1968års brottmålsutredning förklarar sig ha den principiella inställningen attstraffrätten i det sociala kontrollsystemet skall begränsas till de allvarligabeteendeavvikelserna, medan däremot andra metoder måste tas till för attförhindra mindre avvikelser i systemet. Även om det av bl. a. bevistekniskaskäl får anses nödvändigt att fasthålla vid kriminalisering av Maj:ts proposition nr 1971 vårdslösaskattebrott synes det centrala oaktsamhetsbrottets objektiva sida böra få enannan och mer preciserad utformning än den utredningen föreslagit. Igärningsbeskrivningen bör enligt brottmålsutredningen uttalas att det vidbedömandet om gärningen skall vara straffbar särskilt skall beaktas om denavsett ett betydande värde eller det undandragna beloppet eljest varit av storomfattning i förhållande till den deklarerade inkomsten. Föreningen ifrågasätter om straffrihetsregeln för ringa fall är behövlig. Enjämförelse raed BrB:s inställning i liknande situationer torde närmast ge vidhanden att så inte är fallet. Det torde nämligen vara möjligt att i dessa falltiUämpa åtalsunderlåtenhetsregeln i 20 kap. 7 § första punkten RB, vilkenbestämmelse riksåklagaren föreslår modifierad. Föreningen erinrar vidare om under förarbetena till BrB föreslog en generell bestämmelse såvitt avseroaktsamhetsbrotten av innebörd att straff inte skulle ådömas för oaktsamhet somvar ringa. Bestämmelsen fick dock efter erinran av lagrådet utgå ur förslaget.De av lagrådet då anförda skälen torde även gälla utredningensstraffrihetsregler för ringa fall i förslaget till skattebrottslag. När det gälleroaktsamhetsbrottets subjektiva sida förklarar ett stort antal remissinstanseratt de delar utredningens uppfattning att begreppet grov oaktsamhet böråterföras till att bättre svara mot innebörden av detta begrepp såväl på andrarättsområden som i det allmänna språkbruket. Föreningenauktoriserade revisorer, som biträder utredningens uttalande om tolkningen avbegreppet grov oaktsamhet, ifrågasätter om inte detta uttalande måste kominatill direkt uttryck i lagtexten, eventueUt genom exemplifiering. I annat fallföreligger risk att den nuvarande rättstillämpningen, som på SkSL:s områdegett grov oaktsamhet ett vidare innehåll än på andra brottsområden, fortsätteratt ge begreppet en alltför vid tillämpning. Liknande synpunkter anförs av KFoch . Hovrätten för VästraSverige, som avstyrker införandet av ett administrativt sanktionssystem ochanser att alla straffvärda brott bör behandlas av rättsvårdande domstolar ellermyndigheter, framkastar tanken att till det straffbara området bör hänförasäven oaktsamhet som enligt det aUmänna språkbruket inte är grov. Ord som"vårdslös" eller "grovt oaktsam" i gärningsbeskrivningaroch brottsrubriceringar är utmanande och gör det i onödan svårare för denenskilde att inse att den talan som förs mot honom är befogad. Detta talarenligt hovrättens mening för att lagtexten bör anpassas efter nuvaranderättspraxis och att endast "oaktsamhet" bör krävas för straffbarhet.En regel om straffrihet i "ringa fall" får då även funktionen attgöra ringa oaktsamhet straffri. undanröjs den mindre lyckadesammanställningen "grov oaktsamhet" och "ringa fall". Ett par reraissinstanservill ha en annan brottsbeteckning för oaktsamhetsbrotten. Riksåklagaren, somanser att uttrycket "utsaga" har en något Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 181 ålderdomligprägel, ifrågasätter om inte beteckningen vårdslös skatte- eller avgiftsuppgiftär att föredra. Hovrätten för menar att oaktsamhetsbrottet börrubriceras som "ovarsam skatteutsaga". Man hänvisar tillbrottsbeteckningen i 15 kap. 3 § BrB och tillägger att den föreslagnarubriceringen torde vara att föredra om man vill göra brottstypen till föremålför ett förenklat förfarande genom strafföreläggande. Deflesta remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt omgärningsbeskriv-ningarna för de straffbestämmelser som rör brott mot uppbördssystemet. förklarar att man inte har något att erinra mot de föreslagnabestämmelserna rörande osann uppbördsutsaga, underlåtenhet att innehålla skattoch uppbördsbrott. industriförbundanmärker att en utredning tillsatts med uppgift att överse bestämmelserna oraföretagares och andra arbetsgivares uppgifts- och uppbördsskyldighet. Innanresultatet av denna utredning föreligger finner förbundet det föga lämpligtatt göra ändringar i straffreglerna för underlåtenhet att lämna uppgifter itaxerings- och uppbördssammanhang. Föreningen anser det dock vara en riktigbegränsning att underlåtenhet att innehålla skatt skall bestraffas endast ombeteendet sker uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Straff för uppbördsbrottbör komma i fråga endast om arbetsgivaren visat tredska. Förbundet förklararsig reagera mot den nuvarande brottskonstruktionen, vilken utgör ett försök attpå en omväg ge staten som borgenär en bättre ställning än andra borgenärer. Iviss mån liknande synpunkter anförs av m. fl.intresseorganisationer på handelns och industrins område. Föreningen hälsar med tillfredsställelse den föreslagna straffskärpningenför den som lämnar oriktiga uppgifter om storleken av innehållen skatt.Skattebrott av denna art upptäcks ofta först i ett sent skede, vilket medförkomplikationer för berörda arbetstagare och inblandade myndigheter och vållardessutom skatteförluster för det allmänna då indrivningsåtgärder inte kansättas in tillräckligt . Även anserden föreslagna straffskärpningen vara synnerligen välbehövlig. Riksskattenämndenframhåller att gärningsbeskrivningarna för osann uppbördsutsaga i och för sigkan infogas i straffbestäramelserna rörande skatte- eller avgiftsbedrägeri samtvårdslös skatte- eller avgiftsutsaga. Det rör sig här om brott motsanningsplikt sora innebär fara för förmögenhetsskada för det allmänna.Nämnden anser emellertid att författningstexten bör utformas så, att det avfarerekvisitet klart framgår att det handlar om preliminär skatt eller avgift.Dessutom måste farerekvisitet uttryckligen anges även i lagrummets andrastycke. Vidare finner nämnden brottskonstruktionen i 7 §, som beskriveruppbördsbrottet, diskutabel. Maj:ts proposition nr 1971 ifrågasätterlämpligheten av den föreslagna konstruktionen enligt vilken den, som lämnarsanningsenliga uppgifter i samband med för liten inbetalning av skatt föranstäUda, automatiskt anmäler sig själv för brott enligt 7 § första stycket. CFUmenar att straffbestämmelsen i 5 § andra stycket om osann uppbördsutsaga intebör kunna åberopas i de fall arbetstagare underlåter att till arbetsgivareöverlämna debetsedel eller jämkningsbeslut. Författningstexten synes på dennapunkt något oklar. Ett förtydligande bör göras. Länsstyrelseni framhåller att man ser en ökad tendens hos företagenatt inte inbetala källskatt i vederbörlig ordning. De böter som domstolarnabrukar utdöma vid förseelser av detta slag är låga. Enligt länsstyrelsensmening saknas skäl betrakta uppbördsbrotten mildare än övriga skattebrott.Liknande synpunkter anförs av LO, som förordar en straffbestämmelse föruppbördsbrottet motsvarande den som i övrigt gäller för handhavande .av annansmedel. Slutligenerinrar om att utredningen i motiven (s. 206) uttalat att detefter högsta domstolens dom B 26/1969 inte föreligger behov av attlagstiftningsvägen söka lösa den intressekollision, som ansetts föreliggamellan brottet mannamån mot borgenärer enligt 11 kap. 4 § BrB ochuppbördsbrottet enligt 80 § 1 mom. andra stycket UF. Referatet av domen (NJA1969 s. 326) visar emellertid enligt hovrätten att olika meningar framkommitangående frågan när uppbördsbrott skall anses fullbordat. Behov attlagstiftningsvägen lösa den angivna intressekonflikten torde därför alltjämtfinnas. Denföreslagna gärningsbeskrivningen för brottet räkenskapsförsummelse har endastgett anledning till några få särskilda yttranden. Länsstyrelseni anser att straffbestämmelsen om räkenskapsförsummelseförsvarar sin plats i en skattebrottslag med hänsyn till brottets raånga gångersvåra natur. konstaterar att denföreslagna straffbestämmelsen innebär en väsentlig skärpning i förhållandetill nuläget men förutsätter att straffeftergiften för ringa fall får en ganskavid tillämpning. Detta bör i vart fall gälla så länge upplysning, informationoch service inte befinner sig på en högre nivå än f, n. Någraremissinstanser ställer sig mer eller mindre avvisande till straffbestämmelsenom räkenskapsförsumraelse. Länsstyrelseni framhåller att den av utredningen föreslagna brottskonstruktioneni huvudsak är densamma som i 121 § första stycket TF. Erfarenheten visar attskattskyldiga, som har bristfäUig bokföring eller som mer eller mindreavsiktligt förstör bokföringsunderlaget, ofta kommer i bättre läge än de somhar bokföringen i mer ordnat skick. I sådana fall då bokföringsunderlaget är såofullständigt eller bristfälligt. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 183 attdet inte kan läggas till grund för taxering, förekommer nämligen sällan åtalberoende på bevissvårigheter medan de straff, som utdöms för brott mot 121 §första stycket TF, ofta är lindriga. Det synes enligt ovisst omde ändringar som utredningen föreslagit beträffande detta brott är sådana erhåUer ett verksamt korrektiv mot gärningar av denna art. 1968års brottmålsutredning anser det vara ett intresse att så långt som möjligtbegränsa den rent straffrättsliga behandlingen av skattebrott och även degärningar, som kan anses straffbara. finner attskattestrafflagutredningen synes dela denna uppfattning men att den likväl integått tillräckligt långt. Det kan t. ex. med skäl ifrågasättas omkriminaliseringen av vissa beteenden bl. a. räkenskapsförsummelse enligt 8 §förslaget till skattebrottslag är motiverad. industriförbundfinner att det saknas anledning att göra ändring i skärpande riktning innanövervägandena om bokföringsskyldighetens framtida omfattning lett tillresultat. Inte heller behövs någon straffskärpning för övriga skattskyldiga,dvs. huvudsakligen löntagare med enkla in-komstförhållanden. Rimligen bordestraffbestämmelsen inte tillämpas på andra icke-bokföringsskyldiga än sådan somsärskilt anmodas att för framtiden föra anteckningar. Även anser att den föreslagna straffbestämmelsen bör utgå. Straffför räkenskapsförsummelse bör i stället regleras i den nya bokföringslagen. Utredningensuttalanden på s. 190194 i betänkandet om medverkan vid skattebrotten har gettanledning till kritiska uttalanden från vissa intresseorganisationer. Föreningenauktoriserade revisorer erinrar om att utredningen på s. 194 uttalat attsärskilt stora krav bör ställas på auktoriserade revisorer och advokater somyrkesmässigt biträder allmänheten i skattefrågor. Föreningen kan helt instämmai detta, om därmed avses att dessa kategorier bör söka medverka till såsanningsenliga och riktiga deklarationer och uppgifter som möjligt. Däremot ärdet meningslöst att ställa större utrednings- och kontrollkrav på revisoreroch advokater än på andra deklarationsmedhjälpare. Hävdar man att en revisorinte bör hjälpa en klient med upprättandet av hans deklaration utan attpersonligen kontrollera klientens uppgifter i detalj, skulle detta endastmedföra att revisorerna inte åtar sig deklarations-hjälp annat än i renaundantagsfall. Följden kan bli en större frekvens av felaktiga deklarationer,en inte önskvärd utveckling. Liknandesynpunkter anförs av Svenska revisorsamfundet, som finner det ytterst angelägetatt förslaget i fråga om gärningsmannaskap och medhjälp omprövas. Samfundetuppfattar förslagen som en klar utvidgning av biträdets personliga ansvar ochhans skadeståndsrättsliga situation i förhåUande till sin klient. Efter vissasynpunkter på de seriösa skatte- och 184 KungL Maj:ts proposition nr 1971 redovisningsbyråernasarbetsrutiner avslutar samfundet med att understryka att hänsyn måste tas tillden mänskliga faktorn på samma sätt som skett inom den aUmännasektorn. Eftersom man visat en i hög grad tolerant bedömning av ansvaret förvederbörande tjänsteman exempelvis i fråga om felaktigheter i databehandlatmaterial bör samma tolerans visas gentemot revisorerna och hos dem anstäUdamedhjälpare. Svårigheten att anställa revisionsbyråpersonal, om den på grund avpåstådd bristande granskning kunde dömas för gärningsmannaskap vid skattebrott,är enligt samfundet fullkomligt tydlig. Detta kan inte vara önskvärt varkenfrån fiskal eller arbetsmarknadspolitisk synpunkt. För samfundet är det därförett oavvisligt krav, att medverkan vare sig den bedöms som gärningsmannaskapeller som medhjälp inte skall medföra straffansvar i annat fall än då mycketgrava anmärkningar kan riktas mot fullgörandet av uppdraget att hjälpa denskattskyldige. Syftet med lagförslagen är ju att åstadkomma ett så riktigtdeklarationsförfarande som möjligt. Bristande information inora området, eninvecklad skattelagstiftning och inte minst en vacklande praxis tvingarskattskjidiga med mera kvalificerade skatteproblem att för deklaration och ävenför iordningsställande av det grundläggande materialet utnjdtja kvalificeradhjälp. En ny lagstiftning får inte motverka detta syfte genoin en orimligomfördelning av ansvaret. I huvudsak sammaåsikter om vad utredningen anfört om medverkansbestämmelsernas tillärapninghyser , samt . I en särskild till departementet inkommen skrift intas sammaståndpunkt av bl. 7CA , ,hantverks- och industriorganisation. Sparbankernas redovisningstjänstAB, samt Yrkesrevisorers ochredovisningsmäns förbund. Straffpåföljder.De föreslagna straffarterna dagsböter och fängelse föranleder inte någraegentliga invändningar även om vissa instanser ställer sig tveksamma till enfullständig övergång från normerade böter till dagsböter. Detsamma gällerutredningens förslag att mönstra ut institutet straffskatt urskattestrafflagstiftningen. Bland dem som klart tarstäUning för dagsbotssystemet märks riksåklagaren, länsstyrelserna i ,, och , Föreningen stadsdomare, handelskammare, , samt lantbruks förbund. Hovrätten för övreNorrland framhåller att enda skälet för systemet med normerade böter, nämligendet att den brottslige skall drabbas av en kännbar ekonomisk påföljd, koraraeratt bortfalla om utredningens förslag om administrativt tiUägg genomförs. Avden anledningen tiUstyrks en över- KungLMaj:ts proposition nr 1971 185 Liknande synpunkter anförs också av en del andrareraissinstanser. 1968 årsbrottmålsutredning, som förordar att fängelsestraffet reserveras för de grovaskattebrotten och att övriga brott bör träffas av kraftiga bötesstraff,framhåller att det från denna utgångspunkt inte ter sig lika naturligt att förskattebrottens del ersätta de normerade böterna med dagsböter. Man kan nämligeninte bortse från den möjligheten att dagsböter för stora grupper innebär enstrafflindring jämfört med normerade böter. anser dockatt de skäl som skattestrafflagutredningen åberopat till stöd för en övergång tilldagsbotssystemet är beaktansvärda och vill inte motsätta sig denna del avreformen. Det torde emellertid finnas anledning att överväga, om inte tiden ärmogen för en allmän översyn av dagsbotssystemet i syfte att göra bötesstraffettill ett än mera användbart alternativ till frihetsstraffet. Även FöreningenSveriges polismästare anser att frihetsstraffet bör reserveras för de grovafallen. Den ekonomiska reaktionen måste under sådana förutsättningar blikännbar. Detta åstadkommes antingen genom att man bibehåller normerade bötereller tar ut högre skattetillägg än vad utredningen föreslagit järatedagsböter. anser attflera skäl i och för sig talar för en övergång från norraerade böter tilldagsböter raen ifrågasätter om inte en sådan reform skulle medföra en aUtförringa ekonomisk reaktion. Om förslaget att införa en administrativsanktionsform inte f. n. genoraförs blir behovet av en ytterligare ekonomisksanktion ännu större. Hovrätten föreslår därför att frågan om en särskildrättsverkan av typen straffskatt närmare utreds. Man bör därvid undersöka ominte denna rättsverkan i vissa fall lämpligen kan åläggas även juridisk person.Liknande synpunkter anförs av hovrätten för . i Jönköpingslän ställer sig något tveksam till att det nuvarande normerade bötesstraffetslopas totalt. Utredningens förslag till nytt sanktionssystem torde nämligen ivissa fall leda till en omotiverat lindrigare bedömning än f, n. Om normeradeböter och skattetillägg inte anses kunna förekomma får likväl värdetav det senare institutet anses så betydande att avskaffandet av det normeradebötesstraffet ändå får godtas. Kammarrättenmedger att de synpunkter utredningen anlagt för en övergång från normeradeböter till dagsböter inte kan bestridas. Slutsatserna för kammarrättensvidkommande blir emellertid att man kan ifrågasätta lämpligheten av en vidsidan av dagsbotssystemet utgående sanktion i form av straffskatt. Detta gällersärskilt med hänsyn till att utredningens förslag i övrigt, åtminstone i flerahänseenden, tillika innebär en skärpning av straffen för ifrågavarande brott.Därmed blir den allmänpreventiva effekten i väsentlig del tillgodosedd. Dettorde dock inte vara möjligt att slopa skattetillägget i fall då skattebrottslagenblir tillämpUg utan en mer genomgripande omprövning av det föreslagnasanktionssystemet i dess helhet. 186 KungL Maj:ts proposition nr 1971 auktoriserade revisorer att betänkandet bör omarbetas, isynnerhet vad gäller de ekonomiska sanktionerna och rättssäkerhetskraven vidadministrativa påföljder. Mycket talar emellertid för att goda resultat kanuppnås inom ramen för nu gällande lagstiftning efter vissa mindre ändringar. Deav utredningen föreslagna straffsatserna godtas uttryckligen av ett stort antalremissinstanser, kontrollstyrelsen, CFU, riksåklagaren, hovrätten för ÖvreNorrland, Rfv, flera länsstyrelser, KF, samt lantbruks förbund. Andra instanser ställersig mer eller mindre tveksamma till de höjningar av straffsatserna somutredningen föreslagit. Särskilt gäller detta straffmaximum för grovt skatte-eller avgiftsbedrägeri. Å andra sidan anser man i några fall att utredningenbedömt brotten mot uppbördsverksamheten alltför milt vid en jämförelse med decentrala skattebrotten. LO som finner debetydande skärpningarna av straff skalorna för de centrala skattebrotten medhänsyn till brottens allvarliga karaktär vara väl motiverade påpekar attstraffsatserna för brotten mot uppbördsverksara-heten trots föreslagnahöjningar förefaller låga i förhåUande till vad som föreslås för de centralaskattebrotten. Liknande synpunkter har i och länoch i viss mån riksskattenämnden. Länsstyrelserna iHallands, och och godtar i princip deföreslagna straffsatserna för de centrala skattebrotten men ifrågasätter omdessa ändringar kommer att leda till åsyftat resultat.