prop · FU03160 · 1971-12-31 00:00:00 — Enligt departementspromemorian bör tillsynsverksamhetenanförtros åt i nära samarbete med . förutsätts erhålla erforderliga resurser till havs får dessmedverkan vid övervakningen av lagens efterlevnad anses vara ytterst angelägen.Länsstyrelsen är emellertid av den meningen att tillsynen bör ordnas påliknande sätt som angivits i 38 § miljöskyddslagen. Det bör således varalänsstyrelsen som i nära samarbete med tullmyndigheten utövar den fortiöpandetillsynen inom länet. Vid provtagningar och analyser av vissa avfallstyper kanför övrigt föreligga behov att anlita den sakkunskap i hithörande frågor somfinns att tUlgå på länsstyrelsernas naturvårdsenheter. Frågan om hurtillsynsverksamheten skall ordnas på våra större insjöar och vattendrag harinte berörts i motiven, måhända beroende på frågans begränsade betydelse. Enövervakning genom länsstyrelserna och kommunernas hälsovårdsnämnder bör härvara tänkbar. Biträde av de lokala polismyndigheterna kan även vara erforderligtmed hänsyn till att dessa i viss utsträckning förfogar över båtar. Denindustriella utveckling som pågår i de allra flesta länder i världen hargenomgripande återverkningar på den yttre livsmiljön. De avfallsmängder somsamhällen och fabriker vill göra sig kvitt Ökar. Enorma mängder avfall släppsut i haven och andra vattenområden. Haven är visserligen tåliga redpienter menförr eller senare kommer gränsen för vad de tål att nås. SärskUt oroväckande ärläget i havsområden med förhåUandevis ringa vattendjup såsom ochNordsjön. Föroreningarna når haven på olika vägar, t. ex. genom vattendrag ochmed vindar. En föroreningskälla som särskilt har uppmärksammats är dumpning från fartyg av industriavfall som ofta innehåller starktgiftiga, svårnedbrytbara eller på annat sätt miljöfarliga ämnen. Somså många andra frågor på mUjövårdsområdet fordrar dumpnings-problemen eninternationell samordning för att en tillfredsställande lösning skall kunnauppnås. Det är inte tillräckligt att problemen angrips nationellt. Inom en radolika internationella organisationer har väckts förslag som syftar till attskona haven från nedsmutsning och förgiftning. Ett första tUlfälle att globaltkomma tUl rätta med denna typ av miljöförstöring synes omden mänskliga miljön utgöra. I den rapport som har sammanställt införkonferensen föreslås bl. a. utarbetandet av en konvention som förbjuderdumpning av radioaktiva, giftiga eller andra farliga substanser till havs. som tillsatt för att förbereda konferensenarbetar man nu på att söka få tUl stånd en internationell överenskommelse omreglering av dumpning av industriavfall m. m. Avsik- ten är att det vid konferensen skall föreligga ettkonventionsförslag som innefattar ett förbud mot dumpning av vissa, särskilt mUjöfarligaämnen. Det finns skäl att hysa viss optimism beträffande möjligheterna att nåenighet kring ett sådant förslag. I syfte att så snabbt som möjUgt få till stånd regleringarsom hindrar fortsatt förorening främst av och Nordostatlanten har mani det nordiska samarbetet i princip överenskommit att de nordiska ländernagenom intern lagstiftning möjligt och senast fr. o. m. den 1 januari1972 skall förbjuda utsläpp från fartyg av särskilt miljöfarliga ämnen.Förbudet avses gälla internationellt vatten utan någon regional begränsning.Vid en konferens i har delegationer från tolv stater, deflesta medlemmar i den Nordostatlantiska , i princip enatsig om ett avtalsutkast enligt vilket bl. a. sänkning av giftigt avfallförbjuds. Utkastet väntas komma att slutbehandlas . I enlighet med nämnda nordiska överenskommelse harNorge redan infört ett förbud mot dumpning av vissa miljöfarliga ämnen påinternationellt vatten. Ett förslag till motsvarande reglering för delhar presenterats i den departementspromemoria som jag har redovisat. Ilikhet med remissinstanserna kan jag i huvudsak ansluta mig till förslaget. I promemorian föreslås en ny lagstiftning som utgår frånett i princip generellt förbud mot dumpning av allt slags avfall.Remissinstanserna har i allmänhet godtagit att förbudet utformas på detta sätt.Enligt Industriförbundet vore att föredra att lagen konstrueras så att förbudinförs endast mot dumpning av ämnen med miljöskadliga egenskaper. borde man grunda den svenska lagen på den nordiskaöverenskommelsen, enligt vilken dumpningsförbudet skulle omfatta endast vissasärskilt miljöfarliga ämnen. För egen del anser jag att övervägande skäl talarför att man utgår från en generell förbudsregel. En begr'ånsning av förbudettill vissa särskilt angivna ämnen medför alltid gränsdragningsproblem ochbevissvårigheter. Därtill kommer att antalet ämnen med miljöskadliga egenskaperkan antas öka. Ett begränsat förbud föruts'ätter någon form av specificeradförteckning över farliga ämnen, vUken tid efter annan måste kompletteras. Ettgenerellt förbud ger däremot myndigheterna möjlighet att pröva dumpningensmiljöeffekt i det särskUda faUet. Kan dumpning ske utan oVägen-het frånmiljöskyddssynpunkt, får myndigheterna medge undantag från förbudet. Jagansluter mig sålunda tUl promemorians förslag till lösning som enligt minmening ger det mest effektiva skyddet mot dumpning av miljöfarligt avfall. Förbudet bör avse dumpning från fartyg, luftfartyg ochandra transportmedel inom Sveriges sjöterritorium. Förbudet bör också gälla pådet fria havet för svenska fartyg och luftfartyg. Det är angeläget att den svenska lagstiftningen tar sikte på att i principkontrollera all dumpning av avfall som härrör från och svenskaindustrier. För att nå detta syfte och för att lagen skall stå iöverensstämmelse med folkrättsliga principer bör, som några remissinstanserförordar, lagen konstrueras så att den förbjuder utförsel från riket av avfall.Förbudet bör begränsas till utförsel som sker i syfte att dumpa avfallet på detfria havet. Att som vattenöverdomstolen förordar införa ett generellt förbudmot utförsel av avfall skulle i allt för hög grad försvåra den legitimautförseln av vissa slags avfall. Den nu föreslagna lagstiftningen bör inte omfatta avfallsom härrör från fartygs drift, dvs. köksavfall, toalettavfall, kylvatten m. m.De problem som sammanhänger med denna form av nedskräpning och föroreningövervägs f. n. inom med sikte på en så snar lösningsom möjligt. En proposition i denna fråga förbereds tiU riksdag. Flera remissinstanser framför synpunkter på frågan vUkenmyndighet som bör ha tiUsynen över efterlevnaden av den föreslagnalagstiftningen. Det ankommer på Kungl. Maj:t att besluta i denna fråga. Jagvill förutskicka att jag avser att föreslå Kungl. Maj:t att uppdra åt statensnaturvårdsverk och tuUverket att utöva tUlsynen. För den regionala tillsynenbör även länsstyrelserna kunna utnyttjas. I lagen bör, såsom föreslagits, vidare tas in dels vissabestämmelser som syftar till att möjliggöra en effektiv kontroll överefterlevnaden av de föreslagna bestämmelserna, dels ansvarsbestämmelser. Gränsen mellan den föreslagna lagstiftningens tUlämpningsområdeoch miljöskyddslagens bör göras klar genom en ändring i sistnämnda lag. Jag återkommertill denna fråga i fortsättningen. Den föreslagna lagstiftningen bör träda i kraft den 1januari 1972. I enlighet med det anförda har inom jordbruksdepartementetupprättats förslag till 1) lag om förbudmot dumpning av avfall i vatten, 2) lag om ändringi miljöskyddslagen (1969: 387). I fråga om de enskilda bestämmelserna i lagförslagen villjag ytterligare anföra följande. Förslaget till lag om förbud mot dumpning av avfall ivatten Lagen benämns lag om förbud mot dumpning av avfall ivatten. Uttrycket dumpning är vedertaget inte bara som handelsterm utanockså i mera konkret betydelse, liktydigt med kvittblivning. I överensstämmelse med vadjag har föreslagit i det föregående innehåller paragrafen förbud mot dumpningav avfall inom Sveriges sjöterritorium. Förbudet gäller alla slagstransportmedel inbegripet utiändska fartyg och luftfartyg. På det fria havet gällerförbudet för svenskt fartyg och luftfartyg även om avfallet tagits ombord iutlandet. Med hänsyn till svårigheten att bestämma nationaliteten på andratransportmedel än fartyg och luftfartyg omfattar förbudet endast fartyg ochluftfartyg. Begreppen Sveriges sjöterritorium och det fria havet finnsdefinierade i lagen (1966: 374) om Sveriges sjöterritorium. Förbudet att frånolika transportmedel dumpa avfall avses omfatta såväl att avfallet sänks ibehållare som att transportmedlet med last av avfall sänks. Förbudet avsesockså omfatta dumpning på is. Förbudet avser inte tippning från land. Avfallsbegreppet är svårtatt ange entydigt. Den föreslagna lagstiftningen tar närmast sikte på avfallfrån industrier och annan likartad verksamhet i form av olika slags giftiga produkter.Men avfallsbegreppet omfattar även utrangerade bilar, järnskrot, gummidäck e. d.Något krav på att avfallet kan medföra förgiftning eller annan skada har som tidigarenämnts inte uppställts. Åtgärder som tippning av sådana mud-dermassor ellersten- och jordmassor som inte innehåller avfall omfattas inte av lagen.Eftersom sådana åtgärder utgör miljöfarlig verksamhet i miljöskyddslagensmening kan man dock ingripa med stöd av den lagen. Av 2 § framgår att lageninte är avsedd att gälla avfall som är olja eller oljehaltig blandning och inteheller avfall som uppkommer under fartygs drift. Fråganom förbud mot utförsel av avfall från har behandlats i den allmännamotiveringen. Det bör påpekas att utförsdförbudet gäller även om avfaUet försut med t. ex. landtransport för att i utiandet lastas om och dumpas. Under remissbehandlingenanförde vattenöverdomstolen att gränsdragningen mot miljöskyddslagen ochvattenlagen inte bör genomföras så som föreslagits. Såvitt gäller svensktsjöterritorium är tillämpningsområdena för miljöskyddslagen och den föreslagnalagen i allt väsentligt desamma. Eftersom mUjöskyddslagen är den meromfattande lagen, bör gränsdragningen ske i mUjöskyddslagen, förslagsvis genomett till-lägg till dess 1 § av innehåll att mUjöskyddslagen inte är tUlämpligpå sådana åtgärder som avses med den föreslagna lagen. Vad angår gränsdragningenmot vattenlagen framgår av motiveringen att den föreslagna lagen inte skall g'ällasådana företag för vilka bestämmelserna i 2 kap. 35 § vattenlagen kan varatillämpliga. I detta lagrum stadgas förbud bl. a. mot att utkasta ellerutsläppa fast avfall från industriell inrättning,skogsavfall eller andra fasta föremål eller ämnen, om därigenom uppgrundningeller hinder för vattnets fria lopp tUl men för allmän eller enskild rättförorsakas eller sk'äligen kan befaras. Bedömningen enligt vattenlagen skallalltså göras endast med hänsyn till åtgärdens inverkan på vattendjup eller vattenföring.Enligt vattenöver-domstolens mening utgör 2 kap. 35 § vattenlagen inte någoteffektivt medel för att hindra dumpning av avfall. Den nya lagen bör därför omfattaockså åtgärder som i och för sig faller under bestämmelsen i vattenlagen. nya lagen bör endast tas in en erinran om att utöver dess bestämmelsergäller vad som i vattenlagen föreskrivs om utsläppande av avfall m. m. Somjag tidigare anfört bör lagen inte omfatta avfaU som härrör från fartygs drift.Inte heller bör lagen omfatta sådant utsläppande från fartyg av olja och oljehaltigblandning som avses lag. Ifråga om gränsdragningen mot miljöskyddslagen delar jag vatten-överdomstolensuppfattning att miljöskyddslagen inte bör vara tilllämplig på den form avmiljöfarlig verksamhet som dumpning utgör. Detta föranleder ändring i 1 § mUjöskyddslagen. Ilikhet med vattenöverdomstolen anser jag att 2 kap. 35 § vattenlagen i förekommandefall bör kunna tillämpas jämsides med den nya lagen om förbud mot dumpning avavfall i vatten. Någon särskUd erinran härom i lagen synes inte erforderlig. ParagrafeninnehåUer bestämmelse om undantag från dumpningsförbudet. Undantag skall kunnamedges om dumpningen bedöms kunna ske utan olägenhet från miljöskyddssynpunkt.Därvid skall även beaktas den miljöns betydelse från fiskesynpunkt. Ettförslag från en remissinstans att uttrycket "utan olägenhet frånmiljöskyddssynpunkt" skall bytas ut mot "utan olägenhet avbetydelse" ansluter jag mig inte till. Medgivande om undantag fråndumpningsförbudet kan förenas med sådana villkor som behövs för att förebygga ofägenheterfrån miljöskyddssynpunkt. I paragrafen finns också bestämmelser för det fallatt dumpning som medgivits ger upphov till oförutsedda olägenheter. Åsidosattesvillkor eller föreskrift eller kan olägenhet ej avhjälpas, kan medgivandetåterkallas. Om sådan återkallelse beslutas, gäller självfallet förbudet motdumpning och överträdelse är straffbelagd. Paragrafeninnehåller regler om tUlsyn över lagens efterlevnad. Som framhållits i denallmänna motiveringen bör denna uppgift ankomma på myndighet som Kungl. I övrigt innehåller parafen regler om tillsynsmyndighetsbefogenheter i olika avseenden. Iparagraferna upptas bestämmelser om ansvar och handräckning. Eftersom fängelseingår i straffskalan enligt 6 §, tUlämpas enligt praxis brottsbalkensmedverkansregler analogiskt. I8 § finns förverkanderegler och 9 § innehåller, efter förebild av 47 § mUjöskyddslagen,regler om handräckning för att åstadkomma rättelse i fall av otillåtendumpning. fråga om utsläpp av avfall som är att anse som dumpning tillstånd ellermedgivande av undantag att söka tillstånd lämnats enligt miljöskyddslagen, börtillståndet eller medgivandet anses som medgivande enligt den nu föreslagnalagstiftningen. Motsvarande bör gälla sådant medgivande till utsläpp av avfallsom enligt bestämmelsen i punkt 4 övergångsbestämmelserna till miljöskyddslagenskall anses som tUlstånd enligt mUjöskyddslagen. Detta innebär bl. a. attbestämmelserna i 3 § i den nu föreslagna lagen blir tillämpliga. Jaghemställer att Kungl. Maj:t föreslår att antaga förslagen till 1) lag om förbud motdumpning av avfall i vatten, 2) lag om ändring imiljöskyddslagen (1969: 387). Medbifall tUl vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övrigaledamöter hemställt förordnar Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten att tillriksdagen skall avlåtas proposition av den lyddse bilaga tUl detta protokollutvisar.