prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — a. att liksom enligt AVL ersättning inte skall utgå dåomläggning av allmän väg medför att fastighetsägare, för att få anslutning tilldenna väg i dess nya sträckning, måste bygga ut en skild väg och liinder inteföreligger att ansluta den enskilda vägen på plats där fastighetsägaren finnerdet lämpligt. Desakkunniga har föreslagit en särskild bestämmelse enligt vilken fastighetsägareninte skall vara berättigad till ersättning för kostnad eller olägenhet somföranletts av underlåtenhet att iaktta förbud eller föreskrift i fråga omanslutning av enskild väg. Någon bestämmelse härom har inte tagits upp idepartementsförslaget. Att ersättning inte skall utgå för sådan skada följerenligt min mening av huvudregelns utformning och behöver inte anges särskilt ilagtexten. Ersättningsrättenenligt förevarande paragraf hänför sig endast till de fall då fastighet harhaft utfart till allmän väg. Enligt punkt 7 i övergångsbestämmelsernaföreligger emellertid ersättningsrätt också i vissa fall då fastighet inte haftsådan utfart. Departementschefen.Paragrafen innehåller bestämmelser om inlösen med anledning avutfartsreglering. Paragrafen motsvarar 31 c § AVL (40 § FAVL). Iparagrafen anges att väghållare på fastighetsägarens begäran är skyldig attlösa fastighet eller fastighetsdel, om genom vägran av tillstånd som avses i 39§ eller föreskrift eller förordnande som meddelats med stöd av 3941 §synnerlig olägenhet uppkommer för fastighet eller fastighetsdel som haft utfarttill allmän väg. I tydlighetens intresse har som grund för inlösensskyldighetenangetts synnerlig olägenhet av den art som avses i 58 § och inte som i 31 c § AVLendast synnerligt men vid nyttjandet av fastighet eller fastighetsdel. Ipunkt 7 i övergångsbestämmelserna regleras frågan om inlösen av rissafastigheter som inte haft utfart till allmän väg. Departementschefen.I paragrafen behandlas dels väghållarens möjligheter att själv bygga utfartsvägför att minska olägenheter som uppstår genom beslut enligt 3941 § och dels väghållarensrätt att påkalla förrättning enligt EVL och föra fastighetsägarens talan.Motsvarande bestämmelser finns i 31 b § AVL (38 § FAVL). Bestämmelserna iparagrafen som överensstämmer med gällande rätt har berörts i den allmännamotiveringen (15.1.7). Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 199 61 § I paragrafen ges bestämmelser om ersättning för skada som uppkommer genominskränkningar i dispositionsrätt till mark på grund av att allmän väg hardragits eller skall dras fram. Paragrafen motsvarar i huvudsak 33 a § förstastycket AVL (49 § första och tredje styckena FAVL). I 33 a § AVL ges regler om rätt till ersättning för ägaren tillfastighet som berörs av förbud att utmed väg uppföra byggnad eller inrättaupplag, stängsel eller liknande anordning utan tillstånd. Kantill följd av sådant förbud fastigheten eller del därav nyttjas endast på sättsom står i uppenbart missförhållande till markens tidigare värde, harfastighetsägaren rätt till ersättning av väghållaren för den skada han lider.Samma rätt till ersättning tillkommer innehavare av nyttjanderätt eller annansärskild rätt till fastigheten som upplåtits innan förbudet blev gällande. 49 § FAVL motsvarar 33 a § AVL med vissa tillägg. I dessa reglerasersättning för skada genom byggnadsförbud på grund av fastställd arbetsplansamt för skada till följd av länsstyrelses förbud att uppföra byggnad på marksom beräknas bli tagen i anspråk för väg. Ersättning bör i regel inte utgå ianledning av de nyssnämnda förbuden. De saklcunniga anser dock att längre tidför förbud av dessa slag än inte skall behöva tålas av fastighetsägarenoch föreslår en regel som ger möjlighet till ersättning om förbud skulle kommaatt gälla än så. Departementschefen.Den ersättningsrätt som avses i första stycket har i princip övertagits från AVL.Liksom enligt AVL förutsätts för rätt till ersättning att marken kan nyttjasendast på ett sätt som står i uppenbart missförhållande till dess värde vid dentidpunkt då förbudet blev gällande. Utformningen av förevarande stycke utvisaratt förbudet i och för sig inte grundar ersättningsskyldighet. Denna inträderförst när tillstånd enligt 47 § första stj'cket vägrats. Andrastycket innehåller den nya ersättningsregel som de sakkunniga har föreslagit.Jag delar deras uppfattning att ersättningsrätt bör finnas, om förbud som avsesi 48 och 49 §§ varat än . Det skall därvid röra sig om ett itiden sammanhängande förbud, oavsett om det grundar sig på 48 eller 49 § ellerunder en del av tiden på 49 § och under återstående del på 48 §. I övergångsbestämmelserna(punkt 8) har upptagits en regel som innebär att femårstiden i fråga om äldreförbud som består efter VägL:s ikraftträdande räknas först från den 1 januari1972. Maj:ts proposition nr 1971 Departementschefen.Paragrafen som avhandlar rätt till inlösen i fall som avses i 61 § förstastycket överensstämmer i sak med 33 a § andra stycket AVL (49 § andra stycket FAVL). Paragrafeninnehåller bestämmelser om ersättning för vissa upplåtelser av mark eller andraingripanden i samband med byggande eller drift av väg. Vissa motsvarighetertill paragrafen finns i 30 §, 31 § första stycket och 36 § AVL (21, 34, 35 och51 §§ FAVL). Enligt 30 § AVL skall väghållaren betala ersättning för skada tillföljd av förberedande åtgärd som avses i 27 § samt för skada till följd avtillfällig vägs anordnande eller begagnande eller snöskärms uppsättande.Ersättning utgår med belopp som, om Överenskommelse inte kan träffas, bestämsav vägsynenämnden. I 31 § första stycket sägs att, om väghållaren fått rätttill takt av sand, grus, jord eller sten, vägsynenämnden kan bestämma i vilkenomfattning och på vad sätt rätten får utövas och till vilket belopp eller eftervilka grunder ersättning skall betalas. Uppkommer i anledning av röjning sombeslutats enligt 36 § första stycket avsevärd skada, skall väghållaren betalaersättning med belopp som bestäms av vägsynenämnden. Enligt 36 § andra stycketskall väghållaren utge ersättning för skada till följd av beslut att för vägsunderhåll hinderlig anordning inrid vägen får skaffas bort. Ersättningenbestäms av vägsynenämnden. Gällande rätt innehåller inga bestämmelser omersättning för upplåtelse av särskild vinterväg. Någon skyldighet att upplåtamark i närheten av vägområde för att vid byggande av väg nyttjas av väghållarensom upplagsplats eller som uppställningsplats för maskiner e. d. föreskrivsinte i AVL eller annan författning. Departementschefen.Paragrafen innehåller regler om ersättning för skada till följd av flera mindreingripande tvångsåtgärder de flesta av temporär natur som kan komma i frågai samband med byggande eller drift av väg. Som framgår av den allmännamotiveringen (15.1.10) och av vad som anförs vid 66 § skall ersättningen idessa fall, om överenskommelse inte kan träffas, bestämmas avfastighetsdomstol. Paragrafeninnebär ingen nyhet i fråga om ersättning för skada till följd av anordnandeeller begagnande av tillfällig väg (36 §), uppsättande av snöskärm (37 §) ellerutövande av takt (38 §). Detsamma gäller ersättningsbestämmelserna rörandeskada genom förberedande åtgärd som avses i 34 §, rörande avsevärd skada tillföljd av röjning enligt 53 § första stycket och rörande skada till följd avåtgärd som avses i 53 § andra stycket, dvs. avlägsnande av anordning som ärtill hinder för drift av väg. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 201 bestämmelseom ersättning för skada som kan uppstå genom att väghållaren förvärvat rättatt inrätta särskild vinterväg som avses i 24 § är däremot en nyhet. Det ärenligt min mening motiverat att i de fall då det kan visas att skada uppkommertill följd av vintervägens inrättande eller begagnande skadan blir ersatt. Ennyhet är också bestämmelsen om ersättning för skada till följd av att väghållarenförvärvat rätt enligt 35 § att nyttja mark i närheten av vägområde för upplageller liknande ändamål i samband med byggande av väg. Denna bestämmelseöverensstämmer med de sakkunnigas förslag. Ersättningsreglernahar inte tillämpning, om det avtalats eller uppenbarligen förutsatts attersättning inte skall lämnas. Angående innebörden härav hänvisas till vad jaghar anfört vid 55 §. Departementschefen.Paragrafen motsvaras till riss del av 33 § tredje stycket, 39 § tredje stycketoch 76 § andra stycket AVL. I FAVL återfinns de närmast motsvarandebestämmelserna i 43 § andra stycket, 46, ,§ och 54 § tredje stycket. Paragrafeninnehåller bestämmelser om ersättning för skada till följd av föreläggandeenligt 52 § att vidta åtgärder beträffande ljusanordning, reklamanordningeller annan anordning, trots att anordningen i fråga kommit till stånd pålagligt sätt. Väghållaren skall ersätta ägaren uppkommen skada. Sådan skadakan bestå i kostnad för avlägsnande, ändring eller utbyte av anordningen elleri kostnad för annan föreskriven åtgärd. Ersättningsgill skada kan också bestå ivärdet av en anordning som blivit onyttig för ägaren. Departementschefen.Paragrafen motsvaras delvis av bestämmelser i 22 §, 31 b § tredje stycket och33 a § första stycket AVL (25 §, 39 § tredje stycket och 49 § första stycket FAVL).I paragrafen sägs att vad som avtalats eller uppenbarligen förutsatts gällamellan väghållaren och fastighetens ägare eller annan sakägare innehavare avnyttjanderätt eller annan särskild rätt till fastighet eller ägare avanordning i fråga om ersättning skall gälla också mot den som senareförvärvat sakägarens rätt till fastigheten eller anordningen. Bestämmelsen haravseende på ersättning enligt 55, 58, 61, 63 eller 64 §. En motsvarandebestämmelse angående förhållandet mellan väghållaren och borgenär finns i 68 §första stycket. Departementschefen.Paragrafen innehåller bestämmelser om forum för mål om ersättning eller inlösenoch anger vidare att utöver den som lidit skadan också väghållare kan påkallaprövning av talan om ersättning. Motsvarande bestämmelser i och FAVLåterfinns i ett flertal para- 7t 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 grafer,eftersom reglerna om prövning av ersättnings- och inlösenanspråk där ges ianslutning till de materiella reglerna (AVL: 23 § första stycket, 24, 30 och 31§§, 31 b § tredje stycket, 31 c §, 33 § tredje stycket, 33 a § första stycket,36 §, 39 § tredje stycket och 76 § andra stycket; FAVL: 27, 34 och 35 §§, 39 §tredje stycket, 40 §, 43 § andra stycket, 46 §, 49 § första och andra styckena,51 § och 54 § tredje stycket). Paragrafeninnehåller vissa nyheter i förhållande till AVL. I enlighet med vad som anförtsi den allmänna motiveringen (15.1.9) skall domstol i mål om ersättning ellerinlösen enligt VägL vara fastighetsdomstol. Av skäl som har angetts iden allmänna motiveringen (15.1.10) i fråga om vägsynenämndernas avvecklingskall fastighetsdomstol enligt förevarande paragraf pröva också sådanaersättningsanspråk som handläggs av vägsynenämnd. Antalet ärenden hos vägsynenämndär ringa och någon anledning att anta att målens antal skall öka, närersättningsfrågorna handläggs rid domstol, torde inte finnas. Jag vill i dettasammanhang framhålla de möjligheter till förenklad handläggning som kommer attfinnas vid fastighetsdomstol. Undersökning på platsen kan enligt 9 § FDL påordförandens uppdrag verkställas av en eller flera ledamöter av domstolen.Huvudförhandling i fastighetsdomstol kommer vidare att kunna hållas i förenkladform inför en lagfaren domare, om parterna är ense om det (4 § i förslag tilllag om ändring i FDL enligt prop. 1971: 106). Talanskall enligt förevarande paragraf väckas rid den fastighetsdomstol inom varsområde fastigheten eller anordningen är belägen. Några svårigheter att avgöravilken fastighetsdomstol som är att anse som rätt forum torde inte uppkomma.Forumregeln ansluter i sak nära till motsvarande bestämmelser i . Det haremellertid ansetts lämpligt att ge en regel som uttryckligen omfattar ocksåanordningar som inte utgör fast egendom eller tillbehör till sådan. Ifråga om rätten att väcka talan om ersättning innebär paragrafen ingen ändringi förhållande till gällande rätt. Initiativet ligger liksom nu hos sakägare iförsta hand, men också väghållaren har möjlighet att få ersättningsfrågaprövad. Departementschefen.Paragrafen innehåller regler om nedsättning hos länsstjTelsen av vissaersättningar samt om fördelning öch utbetalande av nedsatta belopp. Motsvarandebestämmelser återfinns i 20 §, 31 b § tredje stycket och 33 a § första stycket AVL(23.§, 39 § tredje stycket och 49 § första stycket FAVL). Paragrafen innehålleringen annan saklig nyhet i förhållande till gällande rätt än att nedsättningsskyldighetenbegränsats till annan ersättning än sådan som avser personlig skada. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 203 Departementschefen.Paragrafen innehåller bestämmelser om gottgörelse till innehavare av fordran,för vilken fastigheten svarar, i fall då nedsättning inte har ägt rum ellerersättningsfrågan inte har prövats av domstol. Motsvarande bestämmelser finns i21, 22 och 26 §§, 31 b § tredje stycket och 33 a § första stycket AVL (24, 25och 30 §§, 39 § tredje stycket och 49 § första stycket FAVL). Paragrafenöverensstämmer med gällande rätt utom såtillvida att talan om gottgörelseskall väckas rid fastighetsdomstol i stället för ägodelningsrätt. Departementschefen.I paragrafen anges genom hänrisning till ExL att reglerna i denna lag skallgälla i riss utsträckning i fråga om mål angående ersättning och inlösen enligtVägL. Paragrafen ersätter bestämmelser i 23 § andra och tredje styckena, 24 §andra stycket, 31 b § tredje stycket, 31c och 33 a §§ AVL (28 § första stycket,39 § tredje stycket, 40 § och 49 § första och andra styckena FAVL). Forumi vägmål är enligt 66 § fastighetsdomstol. Om rättegången vid fastighetsdomstolgäller enligt 2 § FDL i tillämpliga delar vad som är föreskrivet om allmändomstol i den mån annat inte följer av nämnda lag eller annan författning. Målom inlösen enligt VägL och expropriationsmål är närbesläktade. Detsamma gällerockså ersättningsmål med anledning av förfoganden av ingripande natur, såsommål om ersättning för vägrätt (55 §), mål om ersättning med anledning avreglering av enskild vägs anslutning till allmän väg (58 §), mål om ersättningmed anledning av bygg-nadsförbud (61 §) samt mål om gottgörelse till borgenärmed säkerhet i fastigheten (68 §). I förevarande paragraf har beträffande nunämnda mål tagits upp en hänvisning till ExL som innebär att denna lags reglerom rättegång och kostnader (2042, 66 och 67 §§ enligt prop. 1971: 106 och denvid 55 § nämnda lagrådsremissen) blir tillämpliga, om annat inte är särskiltföreskrivet eller om tillämpning enligt sakens natur inte är utesluten. Regelnär i princip utformad på samma sätt som motsvarande regel inom angränsandelagstiftning (137 § BL och 36 § naturvårdslagen). Några svårigheter att avgöranär ExL:s regler skall tillämpas torde inte föreligga. Sådana problem bör härliksom inom nyssnämnda lagstiftningsområden kunna lösas i rättstillämpningen. EnligtAVL skall väghållaren i mål om ersättning för vägrätt och i övrigaersättningsmål som prövas av ägodelningsrätt ridkännas å ömse sidor uppkomnarättegångskostnader, om inte rätten med hänsyn till omständigheterna finnerskäl att förordna på annat sätt. Hänrisningen i förevarande paragraf till ExLinnebär i fråga om rättegångskostnader att väghållaren är skyldig att betalaalla kostnader i första instans. I högre rätt gäller i princip reglerna irättegångsbalken (RB) men väghållaren skall alltid svara Maj:ts proposition nr 1971 försina egna kostnader samt ersätta motparten kostnad som uppstått genom att väghållarenfullföljt talan. Undantag från nu nämnda särskilda regler görs för det fall attmotparten gjort sig skyldig till rättegångsmissbruk e. d. (18 kap. 6 och 8 §§ RB).Denna ordning beträffande rättegångskostnader, som föreslagits av desakkunniga och mot vilken ingen remissinstans haft någon erinran, måste ansesmer ändamålsenlig än den nu gällande. Den medför å ena sidan att en sakägareinte överklagar utan skäl men tar å andra sidan tillbörlig hänsyn till denspeciella situation sakägaren försatts i. I nämnda lagrådsremiss föreslås ocksåatt domstolen i avvaktan på att målet avgörs kan förordna att förskott skallutgå i avräkning på ersättning för rättegångskostnad. En sådan ordning tordevara lämplig också i nu berörda ersättningsmål. Hänvisningenmedför också att 37 och 38 §§ ExL som innehåller bestämmelser om förskott påersättning blir tillämpliga inte bara i inlösenfall enligt VägL utan också närmark tagits i anspråk med vägrätt. Enligt 37 § ExL kan domstolen, om mark ellerrättighet som skall exproprieras tagits i besittning, på yrkande av sakägarebestämma att förskott skall utgå i avräkning pä den ersättning som slutligenfastställs i målet. Förskottsbeloppet får dock inte vara alltför obetydligt.Har beslut om förskott meddelats kan nytt yrkande härom från samme sakägareinte bifallas förrän förflutit sedan det föregående beslutet vannlaga kraft. Förskottsbeslut kan enligt 38 § meddelas utan huvudförhandling.Talan mot beslut i första instans förs särskilt. Hovrätts beslut kan inteöverklagas. Som de sakkunniga anfört är det principiellt riktigt att dessabestämmelser blir tillämpliga också i vägrättsmålen även om några störremissförhållanden härvidlag inte antas föreligga eftersom staten somväghållare i praktiken fririlligt brukar betala ut å contoersättningar, närmarken tas i anspråk. Förskott kan självfallet nedsättas hos länsstyrelsenenligt 67 § VägL, om väghållaren finner omständigheterna fordra det. Ett annatförslag av de sakkunniga beträf fande, förskott, nämligen att genom en särskildregel göra det möjligt att döma ut förskott på ersättning efter yrkande av väghållaren,framstår däremot som tveksamt bl. a. därför att det avviker från den allmännaprincipen att en borgenär inte mot sin vilja skall behöva ta emotförskottsbetalning. Någon sådan möjlighet finns inte inom angränsanderättsområden och i likhet med vad ansett rid remissbehandlingenfinner jag att en sådan ordning inte bör införas. Närdet gäller övriga ersättningsmål enligt VägL (63 och 64 §§) rör det sig ihuvudsak om sådana som enligt gällande lagstiftning avgörs av vägsynenämnd.Tillräckliga skäl saknas för att göra de särskilda rättegångsreglerna i ExLtillämpliga i dessa, inte sällan mindre omfattande mål. För sådana mål gesalltså ingen särreglering i VägL. Som jag har anfört tidigare blir då enligt 2§ FDL för handläggningen -vid fastighetsdomstol i tillämpliga delar gällandevad som är föreskrivet om allmän domstol. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 205 Enligtandra punkten i paragrafen gäller i fråga om inlösen också övriga allmännabestämmelser i . I anslutning till vad som har föreskrivits för liknandefall i 138 § BL och 33 § miljöskyddslagen anges dock att RB:s allmänna reglerom rättegångskostnad skall tillämpas i fall då yrkande om inlösen enligt 59eller 62 § ogillas. Motsvarande regel har inte ansetts böra gälla när yrkandeom inlösen enligt 56 § första stycket ogillas. Situationen överensstämmernämligen med den som föreligger vid talan om utvidgning av expropriation enligt12 § första stycket ExL. Denna lag innehåller ingen särbestämmelse om expropriationskostnadi sådant fall. nämnda lagrådsremissen föreslås ändringar som innebär att nyavärderingsprinciper skall tillämpas. Om dessa ändringar genomförs, bör de blitillämpliga på inlösenfallen enligt VägL. Detsamma gäller den förut berördaregeln om förskott på rättegångskostnad. Departementschefen.Första stycket innehåller de ersättningsregler som i AVL återfinns i 50 § andrastycket och 53 § (58 § andra stycket FAVL). Andra stycket anger att framställningom ersättning skall göras hos och att talan i händelse av tristskall väckas hos fastighetsdomstol. Paragrafen innebär ändring i gällande rättendast såtillrida att trist om ersättning i fortsättningen skall avgöras avfastighetsdomstol och inte av allmän domstol. I den mån tvist i här avseddfråga skall behöva lösas domstolsvägen någonting som genom förutseendeplanering och samråd mellan väghållaren och kommunen i görligaste mån börkunna undrikas kommer målet mycket ofta att röra sig om fastighetsvärderingoch i sådant fall är fastighetsdomstolen med sina särskilda kvalifikationerlämpligaste forum. Genom hänvisningen till 66 § blir klart vilkenfastighetsdomstol som är behörig. Ansvar,handräckning och besvär m. m. Idetta avsnitt som omfattar 7177 §§ har, utöver vad rubriken ger vid handen,tagits upp bestämmelser om verkställbarhet av beslut enligt VägL. Paragrafeninnehåller straffbestämmelser och motsvarar 61 § AVL (71 § FAVL). Enligt 61 § AVL straffas den som åsidosätter förbud sommeddelats i eller med stöd av lagen med böter lägst 10 och högst 300 kronor.Detsamma gäller fastighetsägare som underlåter att ställa sig tillefterrättelse föreläggande av vägsynenämnd att ta bort eller ändra upplag,reklamskylt eller annan anordning som till följd av omläggning av Maj:ts proposition nr 1971 vägeller jämförlig omständighet kommit att ligga inom område där förbud mot sådananordning råder enligt AVL. Dessutom upptar paragrafen bestämmelser om straffför den som åsidosätter sina skyldigheter med avseende på arbetslag för rinterväghållning. Desakkunniga föreslår ingen annan ändring i än attreglerna om straff för åsidosättande av skyldigheter med avseende på arbetslagför rinterväghållning utmönstras (71 § FAVL). Remissyttranden.Länsstyrelsen i samt vägförvaltningarna i ochÖrebro län anser att det i 71 § FAVL angivna bö-tesmaximum bör höjas.Därvid framhålls att böterna i jämförelse med t. ex. anordnings reklamvärdeannars blir för låga för att avskräcka från överträdelse av bestämmelserna.Enligt lånsstyrelsen i bör åtminstone vid upprepadeförseelser högre bötesbelopp kunna komma i fråga. Också polismästaren iLjusdals polisdistrikt förordar straff skärpningsmöjlighet er, som kantillämpas vid upprepade förseelser eller tredska att efterkomma bestämmelserna. Departementschefen.Straffansvar enligt första stycket i förevarande paragraf följer när någonbryter mot förbud eller föreskrift som är meddelad i eller med stöd av något avde i stycket angivna lagrummen. När det gäller att bedöma vem som skallbetraktas som ansvarig torde förhållandet i det särsldlda fallet få varaavgörande. Straffansvar drabbar givetvis den som inrättat otillåten anordning.För fastighetsägare eller nyttjanderättshavare som utan att vara ägare tillanordningen accepterat denna torde ansvar för medhjälp kunna bli aktuellt. Vissa remissinstanser haryrkat att straffmaximum bör vara högre än vad de sakkunniga föreslagit. Jagfinner att goda skäl talar för detta och paragrafen anger därför såsom straffmaximum fängelse . Möjlighet att ådöma frihetsstraff bör finnasför bl. a. de fall där upprepade bötesstraff visar att den ekonomiska påföljdsom ett bötesstraff utgör inte ger tillräckhg effekt. Iandra stycket ges en särskild straffbestämmelse för den som bryter mottrafikföreskrift som meddelats med stöd av 41 §. Straffet har begränsats tillböter. Departementschefen.I paragrafen ges bestämmelser om handräckning. Den ersätter 63 och 64 §§ AVL(72 § första och andra styckena och 73 § FAVL). Bestämmelsernai första och andra styckena överensstämmer i princip med gällande rätt. Itredje stycket ges en bestämmelse om handräckning när någon inte iakttagitlänsstyrelses föreläggande enligt 52 §. Här avses föreläggande att vidtaåtgärd i fråga om anordning som antingen tillkommit Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 207 innanförbud blev gällande eller inrättats med stöd av tillstånd enligt VägL ellertidigare gällande bestämmelser. Att väghållningsmyndighetkan påkalla handräckningsåtgärd har inte ansetts behöva anges i paragrafen. Någon motsvarighet tillreglerna i 64 § AVL om handräckningskostnad och om förskott har inte tagits uppi VägL. Såvitt gäller de fall som avses i första stycket av förevarandeparagraf kommer frågan att regleras av ut-sökningslagens (1877: 31 s. 1)bestämmelser. I de fall som avses i andra och tredje styckena kommer, iavsaknad av särskilda bestämmelser, kostnaden att stanna på staten.