prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Han erinrar om att m3Tidighet, som hör tillstatsförvaltningen, enligt servicecirkulär Maj-.ts proposition nr 1971 ärskyldig att gå allmänheten till banda med upplysningar i frågor som berörmyndighetens verksamhetsoraråde, ora det inte av särskild anledning medförolägenhet all lärana sådant biträde. Avsaknaden av raotsvarande bestämmelseför den koraraunala förvaltningen har i flera hos JO anhängiga ärendenfraraslått som en brist (se t. ex. JO 1968 s. 223), Även om en sådan regel iviss mån kan sägas falla utom ramen för den föreslagna lagen, anser JO dock attprincipen om skyldighet för myndighet att tillhandagå allmänheten medanvisningar och upplysningar är av sådan fundamental betydelse förförhållandel mellan myndigheterna och allmänheten, att principen mederforderliga reservationer bör koraraa till uttryck i lagen genom enbestämmelse av den innebörd servicecirkuläret innehåller. Ett sådant stadgandeskulle enligt JO:s mening efter hand kunna ersätta bestämmelser i olikaspecialförfattningar om skyldighet att lämna allmänheten råd och upplysningar, önskemålom en allmän serviceregel framförs även av bl, a. . remissinstanser framställer erinringar mot enskildheter i bestämmelsernasutformning. i ifrågasätter om ordet »vägleda» iförsta punkten är helt invändningsfritt, Länsslyrelsen föreslår i stäUetuttrycket »skall myndigheten på lämpligt sätt bereda part tillfälle attavhjälpa bristen», anser atl ullrycket »och kan bristenavhjälpas på ett enkelt sätt» bör utgå ur laglexten, eftersom det primära äratt handlingarna blir fullständiga och myndighei sålunda börlämna vägledning ulora i de två undanlagsfall som anges i lagrummets sistamening. Innebörden av det sista ledet i denna finner i sin tur hovrättoklar. Eftersom förutsättningen för vägledning anges vara att part inte gett införeskrivna handlingar eller atl handlingama behöver fullständigas, innebärunderlåtenhet att vägleda enligt hovrättens mening alltid eftersättande avväsentligt partsintresse. Hovrätten anser därför att undantagsstadgandet idenna del bör ulgå. i anser att bestämmelsemabör kompletteras med en regel om rätl för myndighet att avvisa framställning,som är så bristfällig atl den är otjänlig som underlag för ärendetshandläggning. Departementschefen.Bland förvaltningslagens allmänna bestämraelser bör såsom föreslagits avarbetsgmppen ingå en regel som slår fast myndighels skyldighet att vägledapart eller annan som saken angår, om en av honom ingiven ansöknings- ellerbesvärshandling eller annan handling är ofullständig. En föreskrift med sådaninnebörd har en naturlig plats i en lag som innehåller grundläggandebestämmelser om handläggningen av förvaltningsärenden. Frågan om införande aven lagregel om myndighets allmänna informations- och serviceplikt gentemotallraänheten bör däremot enligt min mening inte lösas i förevarandesararaanhang. Jag vill särskilt peka på att förvaltningslagen inte är avseddall gälla vid all verksamhet som utövas av myndighet utan endast beträffandeden del därav som kan Maj.ts proposition nr 1971 375 karakteriseras som handläggning av ärenden (jfr vad somanförts under 1 och 3 §§) och att den oreglerade kommunalförvaltningen fallerhelt utanför lagens tillärapningsoraråde. Enligt arbetsgruppens lagförslag får vägledningunderlåtas, om det krävs av hänsyn till arbetets behöriga gång och intetväsentligt partsintresse eftersatts därigenora. Arbetsgruppen har i fråga omdenna undantagsregel hänvisat till att det också beträffande kompletteringar avenkelt slag måste finnas utrymme för myndigheien att göra förfarandeekonomiskaöverväganden, t. ex. i massärenden. Eftersom vägledningsplikten är begränsadlill fall då en brist i en handling kan avhjälpas på ett enkelt sätt, finnerjag det dock vara raindre lämpligl all medge undantag från huvudregeln i denutsträckning som följer av arbetsgruppens förslag i denna del. Enbart denomständigheten atl ansökningar av samraa slag förekoraraer i stor mängd hos enmyndighei bör inte vara tillräcklig anledning atl underlåta atl läranaupplysning ora brister sora uppdagas i någon eller några av ansökningarna.Behöver sökanden få upplysning ora alt viss komplettering krävs för att hanskall kunna ta till vara sin rätt i visst avseende, bör myndigheten upplysahonom härom, om det kan ske på elt enkelt sätt. Däremot torde del ibland kunnainträffa alt det framstår som uppenbart obehövligt att för en sökande påvisa enbrist i en av honom insänd skrivelse, t. ex. därför att myndigheten kan översemed bristen med hänsyn till utredningen i övrigt. Föreskriften om myndighetsvägledningsplikt bör i enlighel med vad nu anförts ges det innehållet, alt omansöknings- eller besvärshandling eller annan handling från någon som sakenangår är ofullständig och bristen kan avhjälpas på etl enkelt sätt, myndigheienskall vägleda honom, om det behövs för all han skall kunna ta till vara sinrätt. Den av en remissinstans berörda frågan ora införande av enregel om rätt för myndighet att avvisa framställning, som är otjänlig somunderlag för ärendets handläggning, har nära samband med det allmännaspörsmålet om utredningsansvarets fördelning i förvaltningsförfarandet. Dettaspörsmål kan som arbetsgruppen påpekat knappast lösas genom en allmän regel iförvaltningslagen utan bör liksom vid behov regleras i specialförfattningarna(jfr 6 § förvaltningsprocesslagen). Paragrafen reglerar myndighels befogenhet att använda tolki förvaltningsärenden. Den motsvarar 14 § arbetsgruppens lagförslag. I förvaltningsförfarandet gäller liksomi rättegång att svenska språket skall användas av myndigheterna. Något allraäntstadgande härora finns dock inte. Generella bestäraraelser saknas även om hurförvaltningsmyndighet skall förfara, när den har alt göra med någon som intebehärskar svenska språket (jfr 5 kap. 6 § RB). I 42 § fjärde styckelutlänningslagen förutsätts atl myndighei kan anlita tolk vid förhör i vissa Maj:ts proposition nr 1971 utlänningsärenden.Tolk som uppträder i sådant sammanhang har rätt till ersättning av allmännaraedel, se 87 § andra styckel och 88 § tredje stycket utlänningskungörelsen(1969: 136). I vad mån motsvarande befogenhet tillkomraer myndighet vidmuntlig handläggning i andra förvaltningsärenden är oklart. Beträffandeskriftliga inlagor och andra handlingar som ges in lill förvaltningsmyndighetförutsätts i princip att de skall vara avfattade på svenska språket. Liksoraallmän domslol lorde förvaltningsmyndighet dock vara skyldig att godta handlingpå danska eller norska, om annat inte är föreskrivet, se t. ex, 3 § försiasiycket patenlkungörelsen (1967: 838). har del uttryckligen lagts imyndighetens egen hand alt avgöra, i vad mån översättning skall krävas, se 7 §kungörelsen (1960: 648) med tillämpnings-bestämmelser lill varumärkeslagen ochkollektivmärkeslagen och 3 § andra stycket patenlkungörelsen. I praxis tordeockså enklare handlingar avfattade på engelska eller tyska godias avmyndighelema, i den mån bos myndigheten finns tjänsteman som behärskar dessaspråk. Arbetsgruppen.Arbetsgruppen framhåUer att den ställning av invandrar-land som numerafått väcker anspråk på att myndigheterna skall meddela sig raedsamhällsmedlemmarna inte bara på del inhemska språket utan också på andraspråk och på att de invandrare som ännu inte hunnit eller kunnat lära sigsvenska språket skall kunna använda sill eget språk vid umgänget raedrayndigheterna. Den ökande internationella samfärdseln ställer också sådana kravpå de språkliga kommunikationsmedlen. Enligt arbetsgmppens raening kan detnumera knappast betraktas som den enskildes ensak att sörja för tolk ochöversättningar vid mellanhavanden raed myndigheterna, A andra sidan går delinte alt sträcka sig så långt att myndighelema generellt åläggs alt meddelasig med en icke svenskspråkig person på hans eget språk. En sådan ordningstöter på avgörande praktiska och ekonomiska hinder. Arbetsgruppen menardärför, atl det redan av rent praktiska skäl inte kan föreskrivas någonskyldighel för myndighet atl tillkalla tolk och därmed heller inte någon rättför part att använda silt eget språk i stället för det svenska. Enligt gruppensmening vore det emellertid otillfredsställande atl lämna tolkfrågan heltoreglerad. Till en del beror ovissheten i nuvarande rättsläge på attmyndigheterna inte fått något allmänt bemyndigande atl anlita tolk när detbehövs, I avsaknad av sådant bemyndigande anser rayndigheterna sig förhindradealt vidtala tolk faslän sådan behövs och finns tillgänglig. Arbetsgruppenföreslår med hänsyn härtill att myndigheterna i förvaltningslagen bemyndigasall tillkalla tolk dels i de fall part inte behärskar svenska språket och detär skäligen påkallat att tolk anlitas för alt tyda skrift från honom eller föratt avfatta meddelande till honom (14 § försia stycket första punklenarbetsgruppens lagförslag), dels i raunlUgt raellanhavande med sådan part (14§ första siycket andra punklen). Vidbedömningen av om det är sakligen påkaUat att tolk tillkallas räcker Maj.-ts proposition nr 30 är 1971 377 det enligt arbetsgruppens åsikt inte all konstalera attparten inte behärskar svenska språket. Hänsyn raåste också tas till sakensbeskaffenhet, omfattningen och karaktären av det malerial som partenförebringar samt kostnaden betraktad i relation lill sakens vikl för parten.Del förekoraraer lyper av förvaltningsärenden, t. ex. patent- ochvaruraärkesärenden, där kostnadstäckning sker genom avgifter. I sådana ochliknande ärenden är det naturligt att anlägga etl affärsmässigt betraktelsesättoch begära av parten att han själv slår för översättningar och annan tolkhjälpsom kan behövas. Vill en part åberopa myckel omfattande dokumentation, ter detsig vidare föga rimligl atl myndigheten till en kostnad av kanske flera tusenkronor står för översättning. Tolkservicen måste hållas inom en rimligekonomisk ram. Mot bakgrund av det anförda föreslår arbetsgruppen att det i lagtextenanges som förutsättning för tillkallande av offentlig tolk, atl det är skäligenpåkallat att tolk anlitas, och atl paragrafen placeras bland lagens särskildabestämraelser för vissa partsärenden för att ytterligare begränsa dessräckvidd. Kostnaden för tolk bör enligt arbetsgruppens raeningbetraktas som en allmän omkostnad för myndighetens verksamhet. Den bör därförbestridas med allmänna medel, dvs. kommunala medel hos de kommunala myndigheternaoch statsmedel hos de statliga rayndigheterna. För den som fullgör uppdrag somtolk i tjänsten bör dock inte utgå något särskilt arvode för uppdraget.Arbetsgruppen föreslår i enlighet härraed en föreskrift av innehåll atl densom fullgör uppdrag som tolk annorledes än i tjänsten skall ha rätt till arvodesamt ersättning för kostnad och tidsspillan av allmänna raedel efter vad sorafinnes skäligt (14 § andra stycket). Arbetsgruppen förordar vidare att den sora är allvarligthörsel- eller talskadad i samma mån som den sora inte behärskar svenskaspråket bör kunna räkna med att myndigheten tillkallar tolk, när sådan behövsför muntligt förhör eller meningsutbyte och finns tillgänglig. Paragrafen börenligt gruppens mening kompletteras med en regel härom (14 § första siycketandra punklen). De av arbetsgruppen föreslagnabestämmelserna om tolk godtas i allmänhet av remissinstanserna. I en delremissyttranden ifrågasätts emellertid om inte paragrafens huvudregel böravfattas som en skyldighet och inte som etl bemyndigande alt tillkalla tolk.Denna synpunkt betonas särskilt starkt av arbetsgruppen för invandrarfrågor,som anser att den föreslagna regeln knappast stärker individens rättsskydd utansnarare konserverar den nuvarande och enligt arbetsgruppens mening otillfredsställandeordningen. Arbetsgruppen kritiserar vidare bl. a. det i betänkandet gjordauttalandet att en generell plikt för myndigheterna att meddela sig med en ickesvenskspråkig person på hans eget språk stöter på »avgörande praktiska ochekonomiska hinder». Enligt arbetsgruppens mening är dessa hinder inte av denomfattningen alt de ensamma kan utgöra 378 KungL Maj.ts proposition nr 1971 bärandeskäl mot en bestäraraelse, sora generellt ålägger myndigheterna att meddela sigmed en icke svenskspråkig person på hans eget språk när det behövs.Arbetsgruppen hänvisar till att läget på tolk- och översättarområ-det avsevärtförbättrats . Ett 20-tal lokala informationscentraler medtolktjänsl bar inrättats ute i landet. Ofta svarar kommunen förtolkkostnadema. Arbetsgruppen har inlett en försöksverksamhet med lolkulbildningpå de vanligaste invandrarspråken och vidare sammanställt enöversättarförteckning omfattande de 16 mest använda invandrarspråken. Detavgörande argumentet mol den föreslagna utformningen av paragrafen är enligtarbetsgruppens mening emellertid av moralisk art. en myndighet anser attdet inte är »skäligen påkallat att tolk anlitas» får den enskilde svara föröversättnings- och tolkkostnadema själv. Härigenom diskrimineras han iförhåUande till den svensktalande delen av befolkningen. Med hänvisning lilldet ärende som redovisas i JO 1968 s. 279 säger sig JO vilja framhålla sora sinbestämda mening alt i åtskilliga ärenden, särskilt sådana sora rörorahänderlagande med tvång, del för den enskildes rättssäkerhet är eltoavvisligt krav all tolk vid behov anlitas. Detta bör enligt hans mening ocksåframgå av lagen. Uttalanden i samraa riktning görs av länsstgrehen i Jämtlandslän och LO. Enligt LO:s mening är det av synnerlig vikt att rayndighet alltidtiUkallar tolk, om part begär att sådan förordnas. JOifrågasätter också om inte paragrafen bör placeras bland de allmännabestämmelserna och sålunda lillämpas även utanför de förvaltningsrättsligapartsärendenas ram. JO påpekar att skrifter på utländskt språk kan komma in isnart sagt vilket ärende som helst och att även annan än part kan vara i behovav tolkhjälp, t. ex. en myndighet i ett reraissärende. Kravet alt anlitande avtolk skall vara skäligen påkallat är enligt JO:s mening en tillräcklig garantiför all en allmän regel om anlitande av lolk inte blir alltför betungande fördet allmänna. Samma inställning har och kammarrätten. Hovrättenpåpekar också att tolkfrågan inte bör lösas isolerat förförvaltningsförfarandet. Enligt hovrättens mening är det önskvärt med engemensam reglering av spörsmålet för nämnda förfarande och rättegång. Medhänsyn lill all behovet av lolk växlar hos olika myndigheter och det kanförmodas vara större i vissa grupper av ärenden än andra finnerregeringsrättens ledamöter det kunna diskuteras, om den föreslagna paragrafenlämpligen bör tas in i en lag av förevarande karaktär. De förklarar sig dockinte vilja avstyrka all frågan regleras i detta sammanhang. Från de synpunktersora över huvud taget motiverar en sådan reglering kan det emellertid enligtderas raening ifrågasättas ora den bör begränsas till alt avse enbart ärendensom innefattar offentlig myndighetsutövning mot enskild. I den raån sakenregleras, bör en bestäraraelse härom hellre tas in bland de allmännabestäraraelserna. CFUifrågasätter däremot om inte paragrafens utformning bör vara mind- Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 379 regenereU, så att de myndigheter som redan har löst problemet med exempelvisöversättningar av handlingar även i fortsättningen kan tillämpa den lösning mankommit fram till, om denna visar sig ekonomiskt fördelaktig utan atl parlensintresse eftersatts. Nämnden säger sig i vart fall förutsätta att deanvisningar om översättning som nämnden redan har meddelat kommer alt gällaäven sedan förvaltningslagen trätt i kraft. I annat fall bör motsvarandebestämmelser i den mån dessa begränsar eller närmare bestämmerpastorsämbetenas befogenheter enligt förevarande paragraf i förvaltningslagen meddelas av Kungl. Inågra yttranden berörs frågan om särskilda krav skaU ställas på den sombiträder som lolk. anser atl den föreslagna laglextenbör kompletteras med en regel om hinder för någon att biträda som tolk, dåsådan omsiändighei föreligger alt hans tUlförlitlighel därigenom kan ansesförringad (jfr 8 kap. 19 § andra slyckel besvärssakkunnigas lagförslag).Länsäklagaren i lån ifrågasätter ora inte i paragrafen bör tas meden föreskrift ora tolks kvalifikationer. Kammarrättenmenar all det kan göras gällande att en synskadad bör ha möjlighet att ingehandling, skriven med blindskrift, och att rayndighet bör ha rätt att anlitalolk för alt tyda blindskriften. Att rayndigheten skulle tillställa synskadadesina meddelanden med blindskrift kan enligt kammarrättens mening dock knappastbegäras. Patent-och registreringsverket förklarar sig instämma i arbetsgruppens uppfattning attdel är naturligt att part i patent- och varumärkesärenden själv slår föröversättningar och annan tolkhjälp som kan behövas. Verket frarahåller attdetla bör gälla även i mönsier- och bolagsärenden. Särskilda bestämmelser häromkan eventuellt införas i specialförfatlningarna på dessa områden. Departementschefen.Jag har i det föregående i flera sammanhang betonat atl förvaltningslagen frärastsyftar till atl stärka den enskildes rättsskydd inom den offentligaförvaltningen. Därvid har jag utgåtl från att lagen i första hand skall regleravissa från rättssäkerhetssynpunkt grundläggande spörsmål som norraall kanuppkomraa i praktiskt tagel alla ärenden hos offentligaförvaltningsmyndigheter oavsett om den som myndigheten har alt göra med ärsvensk eller utländsk medborgare. Från denna ulgångspunkt föreslås sålunda bl.a. regler om att sökande, klagande eller annan part skall ha rätt att ta del avdel som tillförts ärendet (14 §), alt myndigheten skall underrätta honom omutredningsmaterialet i ärendet och bereda honom tillfälle alt yttra sig överdet (15 §) och att myndighetens slulliga beslut i ärendet skall tillställashonom (18 §). Del ligger i sakens natur alt dessa och andra regler i lagenbygger på förutsättningen att myndighetemas kontakter med de enskilda äger rumpå svenska språket och att de enskilda förslår vårt språk. Detta är f. ö. engrundläggande princip för såväl rättegång som förvaltningsförfarande här ilandet. Maj:ts proposition nr 30 är 1971 Detär emellertid uppenbari alt de nu föreslagna reglerna lika litet som derasmotsvarigheter i nu gällande lagstiftning kan fungera helt tillfredsställandenär den angivna fömtsältningen brister, dvs. när myndighet har att göramed någon sora inte förstår svenska språket. Om myndighetemas åtgärder intekoraraer till uttryck på elt för sådana personer begripligt språk, är detsjälvfallet bara av begränsat värde för dessa att i lag vara tillförsäkradeviss behandling från myndigheternas sida. Redan av denna anledning framstår delsom angeläget att förvaltningslagen innehåller en allmän regel om hurmyndigheterna bör förfara, när de bar att göra med någon som inte behärskarsvenska språket. Det finns emellertid också andra orsaker till att en sådanbestämmelse bör tas raed i förvaltningslagen. Jag skall här beröra devikligaste. Undersenare år har upplevt en mycket stark invandring. Vid ingången av år 1970var 365 000 utländska medborgare kyrkobokförda i , Detla utgjorde enökning med 45 000 personer i förhållande , Av de i början av år1970 kyrkobokförda utiänningama var de flesta finska medborgare (180 000personer). De största invandrargrupperna utgjordes i övrigi av danskar (31 000personer), jugoslaver (28 000), norrmän (27 000), tyskar (21000), greker (11000) och itatienare (8 000), Av hela befolkningen i var 4,6 Voutlänningar. Eftersomutlänning i huvudsak är likställd med svensk medborgare i fråga om bl, a, rätttiU undervisning och utbildning, hälso- och sjukvård samt andra socialaförraåner, har han i väsentligen sararaa mån som svensk medborgare all träda ikontakt med olika förvaltningsmyndigheter för att koraraa i åtnjutande avsådana rättigheter. Härutöver har invandrare självfallel ofta behov av allgenom myndighet få upplysningar om gällande bestämmelser på vissl område, t,ex, i fråga om honom åvilande skattskyldighet, Behovel av sådan informationkan anlas vara avsevärt större för personer sora inte behärskar svenska språketän för andra personer som vistas här i landet. Slutligen bör erinras om attmyndighet på samma sätt som i fråga om svenska medborgare kan behöva ingripamot utlänning i något avseende, t, ex. enligt barnavårdslagen eller lagen omnykterhetsvård. Det är i sådana fall givetvis av särskild vikl all myndigheiengenom anlitande av lolk ser till all den som åtgärden riktar sig mot får klartför sig vad saken gäller och vad myndighetens beslul innebär. Någonallmän regel ora hur förvaltningsmyndighet skall förfara, när den bar alt göramed någon sora inte behärskar svenska språket, finns f, n, inte. Endast för endel speciella typer av ärenden, t, ex. vissa ärenden enligt utlänningslagensaml palenlärenden, har frågan reglerats i författning. Några säkra uppgifterfinns inte om myndigheternas praxis i de fall uttryckliga regler saknas. Delkan eraellertid i delta sammanhang nämnas, att icirkulärskrivelse till landstingens förvaltningsutskoltrekommenderat landstingen att tillhandahålla Kungl.Maj:ts proposition nr 30 är 1971 381 ochbekosta behövlig tolkservice inom hälso- och sjukvården. En motsvarandeskrivelse har sänts ul av lillkommunstyrelserna, I skrivelsen rekommenderas primärkom-munema att la på sigdel ekonomiska ansvaret för sådan tolkhjälp som behövs för atl invandrareskall få del av den kommunala servicen i olika avseenden. Detnu anförda torde vara tillräckligt för att påvisa behovet av att i förvaltningslagenge en vägledande beslämmelse för rayndigheterna i förevarande hänseende. Somarbetsgruppen framhållit kan det emellertid knappasl komma i fråga alt utformaen sådan beslämmelse så, all myndighet generelll åläggs att raeddela sig raeden icke svensktalande person på hans eget språk. Jag vill erinra om alt den år1968 tillsatta invandrarutredning-en (direktiv se riksdagsberältelses, 401) bl. a. bar till uppgift alt undersöka behovel av särskildasarahälleliga ålgärder för att underlätta icke svenskialande invandrareskontakter med myndighelema. Utredningen skall också undersöka de praktiska ochekonomiska förutsättningarna för en nordisk språkkonvenlion av det innehåll simhar föreslagits i rekommendation nr 29/1966. Resultatet avinvandrarutredningens överväganden bör enligt min mening inte föregripas genomett ställningstagande i det nu aktuella sammanhanget. Motbakgrund av det nu sagda förordar jag i likhet med arbetsgruppen att man f. n.stannar vid alt i förvaltningslagen ge ett bemyndigande för myndighet attanlita lolk. Med en sådan bestämmelse behöver myndighet inte hysa någon Ivekanom huruvida den har rätt att tillkalla tolk i mellanhavande med en ickesvenskspråkig person. Bestäramelsen får enligt min mening ses som enrekommendation till rayndigheterna att anlita tolk, när det behövs. Härigenomnås behövlig smidighet i fråga om regelns tillämpning. Jag föreslår därför, alti lagen tas in en regel om att myndighet vid behov får anlita lolk, när den haratt göra med någon som inte behärskar svenska språket. Dennu föreslagna lolkbestämraelsen avser inte bara muntliga mellanhavanden medicke svenskspråkig person utan också sådana fall då inlaga eller annan handlingpå ett främmande språk ges in till en myndighet eller denna skall meddela sigskriftligen med någon som inte förstår svenska. Med uttrycket »lolk» avsessålunda i bestäraraelsen både den som tolkar muntUgen från etl språk till ett annatoch den som gör en skriftlig översättning av en handling. I samtliga fallmåsle självfallet bedömas om det föreligger någol verkligt behov av muntligeller skriftlig tolkning i ärendet. I ärenden som endast avser meddelande avett muntligt besked till någon som begärt en upplysning torde det ofta varamöjligt för myndigheten alt ulan anlitande av särskild tolk ge det önskadebeskedet. I sammanhanget kan påpekas att åtskilliga myndigheter låtitöversätta vissa hos myndigheterna vanligen förekommande blanketter till olikafrämmande språk. Maj-.ts proposition nr 30år 1971 Genom sådana ålgärder underlättas givetvis ocksåmyndigheternas möjligheter att själva informera icke svensktalande personerora vad de har att iaktta i specieUa hänseenden.