prop · FU0351 · 1971-12-31 00:00:00 — Den regleras främst i lagen (1928:309) om desvenska lapparnas rätt till renbete i (renbetes-lagen). Lageninnehåller, vid sidan av bestämmelser om samernas rätt att under vissaförutsättningar begagna vissa områden till underhåll för sig och renarna,ingående föreskrifter om formerna för renskötselns bedrivande och om rennäringensorganisation. Till följd av samhällsutvecklingen har förutsättningarna förrennäringen liksom för andra näringar ändrats väsentligt. Detta har bl. a. letttill ett behov att ändra näringens driftsformer och att vidta andrarationaliseringsåtgärder för att höja näringens lönsamhet. Med anledning härav ochsedan i skrivelse bl. a.anhållit om översyn av bestämmelserna på rensköl-selns område, tillkallades år1964 sakkunniga för atl se över renbeteslagslift-ningen och därmedsammanhängande frågor. De sakkunniga antog namnet 1964 årsrennäringssakkunniga. I skrivelse den 24 januari1966 hemställde justitieombudsman om åtgärder bl. a. i syfte delsatt ge de renskötande samerna bättre möjlighet alt själva tillvarata sinarättigheter enligt renbeteslagen, dels att hindra att intrång görs i dessarättigheter. ",ordförande, samt lantbruksdirektören , landshövdingen , ordningsmannen och överinspektören '. Maj:ts proposition nr 1971 Maj :t att skrivelsen skulle överlämnas till rennäringssakkunniga föratt beaktas vid fullgörande av utredningsuppdraget. Rennäringssakkunnigaöverlämnade betänkandet Rennäringen i (SOU 1968: 16).Betänkandet innehåller förslag till lag om rennäringen, lag om ändring i lagen(1917: 189) om expropriation och lag om ändring i lagen (1960: 130) omfiskevårdsområden. Förslagen torde få fogas till stalsrådsprotokollel i deltaärende som bilaga 1. Efter remiss har yttrandenöver betänkandet avgetts av vattenöverdomstolen, hovrätten för övre ,, , ,kammarkollegiel, statskontoret, , ,riksskattenämnden, , , domänverket,lantbruksstyrelsen, , veterinärstyrelsen, ,statens jordbruksnämnd, , kommerskollegium,, , länsstyrelserna i ,, , och ,, statens råd för skogs- och jordbruksforskning, statensveterinärmedicinska anstalt (SVA), deparlementsutredningen,bilskatteulredningen, gruvrättsutredningen, (), Same-Ätnam, . (), . Fiskefrämjandet, i (LO) och . Vissa remissinstanser haräven överlämnat yttranden som de har infordrat. Skrivelser har vidare inkommitfrån stad, (), m. fl. Rennäringssakkunnigaöverlämnade vidare efter uppdrag av Kungl. Maj :t förslagangående renforskningens organisation m. m. (Stencil Jo 1968: 7). överförslaget har yttranden avgelts av i huvudsak samma remissinstanser som nyssnämnts. 2.Huvuddragen i gällande rätt m.m. Sedangammalt skiljer man mellan två grupper av renskötande samer, nämligenfjällsamer och skogssamer. De renskötande fjällsamerna driver sin näring frånfinska gränsen i norr ned till nordvästligaste delen av isöder och rör sig i regel över vidsträckta områden, i de svenskaeller norska fjällen och vinterlid i del svenska skogs- och kustlandet. Derenskötande skogssamerna hör främst hemma i och uppehåller sigåret runt huvudsakligen nere i skogs- och kustlandet. Den allra största delen av renbetesmarkernautgörs av kronomark. Samerna anses utgöra denursprungliga befolkningen i och lappmarker. Under1600-talet började kronan vidta åtgärder Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 25 föratl stimulera nybyggare alt bpsätla sig i lappmarkerna. På grund av dekonflikter som uppstod mellan samer och nybyggare försökte man genom olikaföreskrifter, särskilt i samband med avvillringen, reglera konfliktsituationerna.Olika försök gjordes atl gå upp gränsen mellan lappmarkerna och kustlandet.Först på 1750-lalel blev dock gränsen uppgången i sin helhet. Denna gräns,lappmarksgränsen, som fortfarande gäller, grundades på undersökningar ochvittnesmål samt förlades till utkanterna av de områden till vilka samerna viddenna tid hade obestridd nyttjanderätt. Maj :t att,för att skydda samernas och nybyggarnas ömsesidiga rättigheter och för attförebygga tvister mellan dem, en gräns skulle bestämmas mellan den egentligafjällbygden och den till odling tjänliga delen av och Västerbottenslappmarker. Genom särskilda beslut av Kungl. Maj :t blev denna gräns odlingsgränsen sedermera uppdragen. Med denna gräns åsyftades all trakternaovanför gränsen skulle utgöra ett åt samerna förbehållet område. En del hemmanoch nybyggen kom emellertid att ligga inom dessa trakter. Några ytterligarenybyggen skulle dock inte få anläggas där. Denna princip har inte helt kunnatupprätthållas. Stora bebyggelsecentra har vuxit upp i anslutning tillgruvfyndig-heterna i bl. a. och dessutom har ett ganska storl antalbosättningar förekommit på andra platser ovanför odlingsgränsen. Å andra sidaninnebar odlingsgränsens tillkomst inte alt samerna utestängdes från de betensom de av ålder utnyttjat nedom odlingsgränsen. Omfattningen av samernas betesrättreglerades närmare första gången avviltringsstadga. I storl settinnebar denna reglering en konfirmering av bestående förhållanden. Betesrättenskulle få utövas såväl på kronans som enskildas marker. Dock begränsadesbetesrätten på enskild mark nedom odlingsgränsen lill vinlertid. År 1886utfärdades den första renbeleslagen, som ersattes av en ny. I bådaupptogs i princip samma bestämmelser som varit gällande i avseende på samernasrätt att uppehålla sig med sina renar på vissa trakter. Huvuddragenav samernas rättigheter enligt den nuvarande renbeteslagen är följande.Renskötseln utgör en såväl monopoliserad som privilegierad näring. Den ärmonopoliserad såtillvida att renskötsel med utnyttjande av annans mark endastfår utövas av samer. Rälten lill renskötsel innefattar i första hand befogenhetför same all på de trakter, där han äger uppehålla sig med sina renar, begagnasig av land och till underhåll för sig och renarna (1 §). Lageninnehåller i 2 och 3 §§ bestämmelser om vilka områden samerna får nyttja förrenbeten. Bestämmelserna innebär i stora drag att samerna har rätt att bedrivarenskötsel dels året runt ovan odlingsgränsen i och Västerbottenslappmarker samt på renbetesfjällen i , dels vinterlid nedomodlingsgränsen och utom renbetesfjällen i trakter som de av gammal sedvanabesöker med sina renar. Skogssamerna har i viss omfattning rätt till renbeteåret runt även nedom odlingsgränsen. Vidare har samerna rätt att med sinarenar flytta mellan de om- Maj:ts proposition nr 1971 rådendär de har betesrätt. som samerna nyttjat av ålder fårfortfarande användas av dem. Inom renbetesområdena är samerna i principberättigade alt uppföra kåtor och förvaringsbodar. De kan också, i vissa fallefter särskilt medgivande, få uppföra vissa byggnader, stängsel för märkningoch skiljning av renarna m. m. I viss utsträckning föreligger rätt för samernaatl la virke lill husbehov. Beträffande jakt och fiske föreskrivs, att samernaär berättigade atl på utmark jaga och fiska, inte bara på områden där de harrätt all vistas året runt ulan också på andra områden inom lappmarkerna underden lid de har rätt att uppehålla sig där. Renbetesmark kan under vissaförutsättningar undantas från samernas begagnande eller upplåtas. Är ett områdesom undantas från samernas begagnande beläget ovanför odlingsgränsen eller pårenbelesfjällen, skall skälig gottgörelse lämnas för det intrång som orsakasför renskötseln. Gottgörelsen används till förmån för samerna och redovisasöver statens lappfond. Även de medel som flyter in på grund av upplåtelse avrenbetesmark inbetalas i allt väsentligt till lappfonden. I renbeteslagen finnsingående bestämmelser om renskölselns organisation. Sålunda finns i lagenföreskrifter om att samerna för renskölselns bedrivande skall vara indelade ilappbyar. I princip är det endast den som tillhör lappby som får utövarenskötsel. För varje lappby skall fastställa byordning. Ibyordningen bestäms bl. a. det antal renar som får hållas på bete inom ettvisst betesområde. Om renantalet inom en lappby blir så stort atl betet kanbefaras bli otillräckligt eller svårigheter eljest uppkommer för bynsrenskötsel, har rätt att vidta åtgärder för atl minskarenantalet. Renbeteslagen innehåller också bestämmelser om det högsta antalrenar som varje renskötande same får ha och om rätt att ha renar i vård hosrenskötande same, s. k. skötesrenar. För alt möjliggöra kontroll bl. a. av attdet fastställda antalet renar inte överskrids finns särskilda bestämmelser omrenlängd och renräkning. Även i andra hänseenden ankommer det på länsstyrelsenatt meddela föreskrifter som rör renskötselns organisation och bedrivande iövrigt. Sålunda bestämmer bl. a. om sames inflyttning i lappby,om åtgärder i anledning av försumlighet i renskötseln och om förordnande avordningsman i lappby. Förden regionala handläggningen av renskötselfrågor har inrättats det s. k.lappväsendet, som är en särskild till vissa länsstyrelser knuten organisation.Upphovet härtill är atl söka i behovet att reglera förhållandena mellan nomaderoch bofasta och all ordna renskötselns inre angelägenheter. För ändamålet harlappfogde- och tillsynsmannabefattningar inrättats. Lappfogdarna benämnsnumera konsulenter vid lappväsendet. Deras närmare uppgifter är angivna iinstruktionen (1938: 592) för tjänslemän vid lappväsendet (ändrad senast1966:327) och instruktionen (1949:693) för tillsynsmännen vid lappväsendet. Dencentrala statliga handläggningen av frågor som rör rennäringen an- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 27 Till styrelsen är knutna två rådgivande nämnder,nämligen en rennäringsnämnd, som beslår av samerepresentanter, och enrenforskningsnämnd, i vilken huvudsakligen ingår forskare. Vid sidan av den lokalaorganisationen i lappbyar förekommer frivilliga organisationer, som har tilluppgift att främja samverkan mellan renägarna. Vidare finns lokalasameföreningar, vilkas ändamål närmast är att främja samekulturen och stärkasammanhållningen mellan samer. Som centralorganisation för att tillvaratasamernas intressen, bl. a. i rättsliga och ekonomiska frågor, finns SSR, sombildades . Till SSR är flertaletTappbyar och sameföreningar anslutna. När mot slutet av1800-talet åtgärder vidtogs för alt utvidga renbetes-områdena i Jämtlandanskaffades pengar för ändamålet genom avverkning och försäljning av skog pårenbetesfjällen. Försäljningsmedlen förvaltades av statskontoret som ensärskild fond som benämndes Jämtländska renbetesfjällens skogsfond. Avinkomster som erhållits genom upplåtelser av bete, slätter, jakt och fiske påde för samerna avsatta områdena i och av vissa andra medel bildades enannan fond, som kallades Jämtländska lappväsendets fond och som också förvalladesav statskontoret. Efler beslut av riksdag överflyttades viss del avJämtländska renbelesfjällens skogsfond till två nya fonder avsedda förunderstödjande av renskötseln i och Västerbollens län. Dessafonder, som kom all benämnas och ,tillfördes även vissa andra medel. Enligt beslut av riksdagsammanfördes nämnda fyra fonder till en gemensam fond, statens lappfond (prop.110, JoU 40, rskr 249). Stödet lill rennäringenoch de därmed sammanhängande administrativa kostnaderna finansieras dels genomstatens lappfond, dels genom budgetmedel, däri inbegripet AMS-medel, delsgenom regleringsavgifler som enligt 4 kap. 14 § vattenlagen utdömts i vissavattenmål, dels genom Norrlandsfonden. Det sammanlagda stödbeloppet,administrativa kostnader ej inräknade, har ökat från 1,6 milj. kr. budgetåret1962/63 till 6,9 milj. kr. 1968/69. Därav svarar AMS-medlen för en betydandeandel, för . Antaleti renskötseln sysselsatta personer har minskat successivt sedan slutet av1800-talet. De statistiska uppgifterna om den renskötande befolkningen är oftamotsägande. Enligt en undersökning som de sakkunniga låtit göra utgjordes denrenskötande befolkningen av ca 2 500 personer, fördelade på knappt 2000 i , drygt 200 i och drygt 300 i Jämtlandslän. Dit räknades då dels de som var yrkesmässigt sysselsatta i renskötselneller som varit sysselsatta däri och inle sta- Maj:ts proposition nr 1971 digvarandegått över till annan verksamhet, dels familjemedlemmar till sådana personer.Antalet män mellan var ca 820. Om ingen avflyttning sker,beräknas den manliga renskölselbefolkningen i åldrarna 20 uppgå till ca860 . Omkring 700 hushåll är för sin försörjning helt eller delvisberoende av renskölseln. Inom landet finns omkring 200 000 250 000renar, vilket ger ell genomsnittligt antal djur om ca 300350 per familj. Eltstort antal familjer äger emellertid mindre än 200 renar. Detkapital som är bundet i renhjordarna uppgår till närmare 60 milj. kr. Värdet avinvesteringar i fasta driftsanläggningar har beräknats till mellan 15 och 20milj. Skogsrenskötseln och fjällrenskötseln i de sydligare delarna avrenskötselområdel lämnar i allmänhet högre avkastning än den nordligarefjällrenskötseln. Årsproduktionen av kött utgör inemot per 100 renar ineltoslocken inom fjällrenskötseln. Inom skogsrenskötseln är denna produktion iregel 800 å per 100 renar. Den samlade årsproduktionen av kött på ennormal renstock utgör omkring , varav inom ca ,inom Västerbollens län något över och inom ca 500 lon.Vidare erhålls drygt 50 000 renhudar . Bruttovärdet av rennäringensavkastning i producentledet uppgår till ca 14 milj. kr. Bruttointäktenav ell reninnehav på exempelvis 500 renar beräknas uppgå till ca . Framtill 1920-lalet förekom allmänt s. k. intensiv renskötsel. Den kännetecknadesav att renarna hölls i små hjordar. Förutom till slakt nyttjadesrenen vid denna driftsform i stor utsträckning som dragdjur och klövjedjur. Detförekom också allmänt atl renarna mjölkades. Renskötarens familj åtföljdevanligtvis renhjorden vid flyttningar mellan olika betesland. Utmärkande förden mera arbelsexlensiva drift som oftast tillämpas är främst atlrenarna särskilt hålls i stora hjordar, som inte ärföremål för kontinuerlig tillsyn. Man tillgodogör sig renen väsentligen endastsom slaktdjur. Renskötseln drivs antingen såsom familjeföretag eller i form avenpersonföretag. De enskilda företagen är ofta samlade i grupper.Vanligt är sålunda alt skilda företagare håller samman i en s. k. sila, som ären sorls familje- eller släktgrupp. Silaindelningen är vanlig , dårenarna måste hållas i smärre lätthanterliga grupper men upprätthålls inteunder barmarkstiden. brukar renarna få beta frittinom ett större område för en lappby eller för ohka storgrupper inom en lappby. Föratt underlätta driften används skilda slag av anläggningar. Dit hör bl. a.spärrstängsel mellan byarna och de gärden inom vilka samerna samlar renarna förmärkning, skiljning och slakt. Gärdena byggs oftast som permanentaanläggningar. har skyddsslängsel uppförts efter vissajärnvägslinjer. För renskötarnas räkning har arbetsbostäder m. m. uppförts pålämpliga platser inom betesområdet. Stationära eller flyttbara renslakterieroch andra hjälpmedel för slakt är en annan viktig ny typ av anlägg- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 29 ningarpå renskölselns område. Kostnaderna för anläggningar, avsedda atl underlättarenskölseln, ersätts huvudsakligen av AMS-medel, vatlenregle-ringsavgifter ochlappfondsmedel. Endast i begränsad utsträckning har medel lillskjutits direktav renägarna. 4.Huvudgrunderna för reformer i fråga om rennäringen Desakkunniga redogör inledningsvis för rennäringens ekonomiska läge. Delframhålls alt inom stora delar av renskötselområdel nettoinkomsten av ettdagsverke som ägnas ål renskötsel genomsnittligt sett är mycket låg iförhållande lill den arbetsinkomst som normalt erhålls i andra näringar.Rennäringen är som den f. n. bedrivs otillräcklig som försörjningsunderlag föråtskilliga av dem som har renskötsel som huvudsakligt förvärvsarbete. En avanledningarna till rennäringens ekonomiska svårigheter är det nära sambandetmellan ägandestruktur och försörjningsunderlag. Företagarnas årsinkomster är istort sett proportionella mot reninnehavet. Detla beror på alt de enskildanäringsidkarna väsentligen arbetar endast med sina egna renar. Härtill kommeratt de aktiva renskötarna har svårt all genom annat arbete skaffa sigextrainkomster, eftersom även en renägare med litet antal djur långa tider ärmer eller mindre bunden vid sin hjord. Med nuvarande organisation avrenskötseln kan därför, med någon generalisering, sägas att första villkoretför att en aktiv renskötare skall kunna uppnå en godtagbar levnadsstandard äratt han innehar elt tämligen stort antal renar. Rennä-ringsidkarnas oftapåfallande låga levnadsstandard beror alltså främst på all så många av de inäringen yrkesverksamma är undersysselsatta i den meningen att alltför mångautför elt arbete som lika väl kunde skötas av väsentligt färre personer. Enrenskötare ägnar exempelvis sin huvudsakliga arbetstid åt en hjord på 100 ä 150renar, trots alt han under större delen av året kunde klara en betydligt störrehjord. Följden av en sådan, ekonomiskt sett, orationell användning avarbetskraften är att arbetsinkomsten i renskötseln på många håll blir onödigtlåg. För atl råda bot härpå måste enligt de sakkunniga renskölselnomorganiseras för att få fram rationella, dvs. i regel större, driftsenheter. Vidsidan av den form av rationalisering som en övergång till större driftsenheterinnebär finns enligt de sakkunniga stort utrymme för sådana rationaliseringsåtgärdersom all förbättra betesmarkerna och flyttningsvägarna och alt anordnaarbetsbostäder, arbetshagar, slaktplatser m. m. Vidare kan betydanderationaliseringar ske genoin mekanisering, forsknings- och utvecklingsarbeterörande driftsmetoderna samt rådgivnings- och upplysningsverksamhet. I frågaom mekaniseringen bör vissa förbättringar kunna åstadkommas, exempelvis genomökad användning av snöskotrar och införande av Maj:ts proposition nr 1971 speciellatransportfordon för att underlätta slakten och flyttning av renarna. Även påslaktens område i övrigt torde åtskilligt vara att vinna genom enrationalisering av nuvarande metoder. De största framstegen bedömer de sakkunnigaemellertid kunna uppnås genom forskning, rådgivning och upplysning. Vidsidan av de ekonomiska svårigheterna har enligt de sakkunniga lagstiftningenom rennäringens administration gett upphov till de flesta yttringar avmissnöje med gällande ordning som kommit fram, bl. a. frånsamernas organisationer. Länsstyrelserna och lappväsendet har i renbeteslagentillerkänts vittgående befogenheter med avseende på renskötseln. Lappväsendetsförste konsulenter utgör sålunda inte bara en skiljeinstans, lill vilkenrennäringsidkarna kan vända sig när de är oense inbördes eller vid konfliktermed tredje man. Konsulenterna är också skyldiga att på eget initiativ och genomegna undersökningar övervaka att gällande bestämmelser efterlevs. De avlänsstyrelserna utfärdade byordningarna innehåller även flera bestämmelser,enligt vilka och lappväsendets tjänstemän har att besluta rörandelappbyarnas inre angelägenhe1;er, såsom i fråga om byområdets indelning ibelestrakler och betesland, beteslrakler-nas fördelning mellan bymedlemmarnaoch användningen av bykassoma. a. dessa förhållanden har från samernas sidaåberopats till stöd för åsikten att rennäringen och dess utövare f. n. stårunder statligt förmyndarskap. Rennäringssakkunnigaframhåller att den kritik som riktals mot bl. a. lappväsendet i huvudsak gälltde principer som kommit till uttryck i renbeteslagen, byordningarna ochinstruktionerna för lappväsendets personal. Dessa föreskrifter tillkom ihuvudsak , då samernas möjligheter att själva tillvarata sinaintressen var väsentligt sämre än de nu är, och de avspeglar därföruppfattningen att en stark administration fordras bl. a. för att skyddasamerna i förhållande till motstående grupper med större möjligheter att görasina intressen gällande. Tillämpningen av de olika författningsbestämmelsernahar emellertid skett mindre bundet av föreskrifternas formellainnehåll och med Ökat hänsynstagande till samernas egen uppfattning. Lappväsendetsbefattningshavare har också inriktat sitt arbete på att få till stånd enverklig självstyrelse i lappbyarna. Att detta lyckats endast ibegränsad omfattning sammanhänger med att lagstiftningen inte ger lappbyarnasådana maktbefogenheter att de kan från lappväsendet och andra myndigheteröverta huvudansvaret för rennäringens utveckling. Om självbestämmanderätt församerna i fråga om renskötselns organisation och deras egna ekonomiskaangelägenheter skall bli förverkligad, måste enligt de sakkunniga rennäringenslokala organ förstärkas. Därvid bör den nuvarande ordningen med tyngdpunktenförlagd till myndighetsavgörande avlösas av en tidsenlig självstyrelse förrennäringens utövare. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 31 Ifråga om rennäringens framtidsutsikter framhåller de sakkunniga att vid enbedömning av möjligheterna att förbättra del ekonomiska utbytet av rennäringenstor vikt bör fästas vid det förhållandet alt del enligt samstämmigaerfarenheter från skilda delar av renskötselområdet är möjligt att redan nubedriva rennäringen med fullt tillfredsställande eller t. o. m. god lönsamhet.I vissa lappbyar ligger antalet renar per årsarbetare omkring eller över 500,vilket innebär en genomsnittlig bruttoavkastning per heltids-sysselsatt omminst . Att i flertalet lappbyar renanlalet per årsarbetareär väsentligt lägre torde inte huvudsakligen bero på atl de naturligaförutsätlningarna för renskötsel skiljer sig på etl avgörande sätt.Differenserna i fråga om utbytet för den enskilde företagaren kan i ställetväsentligen hänföras till driftsenheternas växlande storlek. Rennäringensframtida konkurrensförmåga i förhållande till annan sysselsättning är därför iförsta hand avhängig av möjligheten att genomgående få till slånd tillräckligtstora och även i övrigt rationella driftsenheter. Med nuvaranderenskötselmeloder bestäms driftsenhetens storlek i det särskilda fallet, åtminstoneunder vissa delar av året, av renarnas fördelning på skilda ägare. Enligt desakkunniga finns det emellertid goda möjligheter alt få till slånd en sådanändring av renskötselmetoderna atl del nuvarande sambandet mellandriftsenheternas storlek och äganderätten till renarna bryts. Redan härigenombör det vara möjligt att inom praktiskt taget hela renskötselområdet uppnå enlönsamhet som ligger i nivå med den som utmärker de bättre av de nuvarandelappbyarna. Dessutom föreligger del inom rennäringen stora, hittillsofullständigt utnyttjade möjligheter atl rationalisera rensköt-selarbetet ochatt genom ändrad sammansättning av renhjordarna öka bruttoavkastningen från ettgivet antal djur. Stora rationaliseringsvinster anses kunna uppnås genomförbättrade slakt- och avsällningsförhållanden. En koncentrering av slaktenbedöms kunna väsentligt förbättra det ekonomiska utbytet. Brutloavkastningenfrån en renhjord är i hög grad beroende av hjordens ålders- ochkönssammansättning. Genom lämpliga slaklutlag under en följd av år bör detvara möjligt att få till slånd och behålla en sådan fördelning av renarna påolika ålders- och könsgrupper alt ett i huvudsak optimalt utbyte per djuruppnås. Den avkastningsökning som på detta sätt kan vinnas är mycket betydande.Enligt de sakkunniga ligger en ökning av den årliga bruttointäkten från f. n.ca . per ren i nettoslocken lill ca . Enligt de sakkunniga finnsalltså mycket stora möjligheter att öka rennäringens såväl brutto- somneltoavkastning och därmed också dess förmåga att ge sina utövare entillfredsställande försörjning. Vid en realistisk bedömning av rennäringensframtidsutsikter måste emellertid hänsyn tas även till de kostnader för detallmänna som är förknippade med en fortsatt renskötsel. Dessa kostnaderomfattar dei5 direkta utgifter för administration och för nödiga stödåtgärdertill näringen, dels förluster genom att ren- Maj:ts proposition nr 1971 näringenhindrar eller försvårar renbetesmarkernas användande för andra, eventuellt merlönsamma eller eljest mer önskvärda ändamål. De sakkunniga påpekar atl detallmännas utgifter för rennäringen otvivelaktigt är höga i förhållande tillnäringens produktionsvärde. Kostnaderna för den statliga administrationenuppgår f. n. till drygt 1,8 milj. kr.