prop · FU03178 · 1971-12-31 00:00:00 — När dessainvändningar nu genom tillskapandet av en statlig lönegaranti vid konkursförlorat sin tyngd, bör man enligt inspektionen inte längre avstå från desamhällsekonomiska vinster i form av en effektivare kreditgivning vilka möjliggöres,om gällande prioritering i förevarande h'änseende omkastas. iMalmöhus län uttalar att de nackdelar, som kan uppstå för eventuelltkvarstående delar av lönefordringar, som överstiger maximerat antal basbelopp,på intet sätt kan överväga fördelarna av att fastighetsinteckningarna nu kommeratt erbjuda den fullgoda säkerhet som ligger i detta kreditinstituts natur.Enligt stadshypotekskassan är den reform som föreslås av utomordentlig viktför de kreditinstitut som sysslar med fastighetskreditgiv-ning. Ifortsättningen framhåller stadshypotekskassan följande. Denordning, som f. n. gäller medför osäkerhet för inteckningshavare till följd avförlustrisker, som kreditgivama inte har någon möjlighet att bedöma på förhand.För stadshypoteksinstitutionen gäller att lån lämnas ut enbart mot säkerhet av ineckningi fast egendom eller tomträtt. Något avseende fästes i regel inte vidlåntagarens person. Om låntagaren är rörelseidkare och sedermera går ikonkurs, kan inteckningssäkerheten även i bottenlåndäge visa sig vara värdelöspå grand av att det s. k. löneprivilegiet gäller med förmånsrätt framför inteckningar.Det är också att märka att stadshypoteksinstitutionen enligt hittillstill-lämpade principer inte har någon praktisk möjlighet att beträffande belånadegendom vägra ny ägare, som är rörelseidkare, att överta utestående lån. Sjölagskommitténpåpekar att de överväganden som bär upp förslaget väsentligen har motsvarandegiltighet för sjölagskommitténs avgivna förslag (SOU 1970: 74) angåendeskeppsbyggnadsinteckning, enligt vilket sådan inteckning ges företräde framför löneprivUegieti varvets konkurs. Lagberedningen, somlivligt tillstyrker förslaget, framhåller bl. a. beträffande de aUmännamotiven i promemorian, att "spekulant på lönefordringar" inte brakarvara annan än den som är tvungen att betala lönefordringar för att föra t. ex.ett bygge till slut eller arbetstagarorganisation som förskotterarlönefordringar. (Beredningen känner inte till att lönefordringar i vinstsyfteuppköpts till underpris ehuru möjligheten naturligtvis inte är utesluten. )Att låta hänsyn till nämnda intressenter hindra genomförandet av den ipromemorian behandlade reformen kan enligt beredningen inte vara motiverat. Lagberedningen beaktarvidare att enligt förslaget även särskUd förmänsrätt på grund av utmätning ifast egendom kommer att få företräde framför alla fordringar med allmänförmånsrätt. Beträffande den delen av förslaget framhåller beredningenföljande. Omkonkursansökan eller motsvarande inges från utmätningen (dvs.regelmässigt enligt 31 § KL i prop. 1971: 20, jfr 35 § KL), kanåtervinning äga rum. Det rådmm som står bl. a. löneborgenärerna till buds föratt vinna återvinning av utmätning är knappt. I det förslag till ändring i KLsom beredningen framlagt i Utsökningsrätt X har återvinningsfristemaöverlag förlängts betydligt, och genomförandet av det förslaget skulle geborgenärerna i konkursen tidsutrymme för ingripande. Den ordning som ipromemorian föresläs beträffande panträtt i fast egendom skulle ge bättreöverensstämmelse med vad som gäller beträffande panträtt i fartyg ochluftfartyg. I fråga om förmånsrätt på grund av utmätning kvarstår inkongmens.Beträffande fartyg och luftfartyg skulle sålunda förmånsrätt på grand avutmätning alltjämt få vika för allmän förmänsrätt. Detta överensstämmer med vadsom gäller vid utmätning av annan lös egendom. Full kongruens i fräga om fastoch lös egendom kan ej uppnås genom att överlag låta särskild förmånsrätt pågrund av utmätning gå före allmän förmånsrätt. Detta låter sig t. ex. inteförena med förmånsrätt enUgt 5 § förmånsrättslagen (däribland för- månsrättpå grund av företagsinteckning). I stället skulle man kunna låta utmätning avfast egendom eller andel däri stoppa inteckning i fastigheten och ge allmänförmånsrätt företräde överlag framför särskild förmånsrätt på grund avutmätning. Beredningen har inte närmare övervägt, om detta låter sig göra utanpraktiska olägenheter. Frågan är ganska vittutseende. Hovrättenöver och , som tUlstyrker förslaget, konstaterar att såsom det lagtekniskthar utformats även fordringar som avses i 10 § förmånsrättslagen fär sämreförmänsrätt än inteckningar. Hovrätten erinrar om att något egentUgt skäl fördenna ändring inte anförs i promemorian och framhåller i fortsättningenföljande. Denframskjutna förmånsrätt som gäller för i 10 § avsedda fordringar beror på attdessa står nära s. k. konkurskostnader eller skulder som skall betalas urkonkursboet innan utdelning till konkursborgenärerna äger rum (prop. Detta förhållande påverkas inte av att lönefordringar får förmånsrättefter inteckningar. Någon betydelse för fastighetskreditväsendet torde inteheller de fordringar som avses i 10 § ha. Skäl kan sålunda åberopas för attändringarna i förmånsrättsordningen endast skulle avse 11 §. Med hänsyn tillatt fordringar enligt 10 § inte har företräde framför sådana särskildaförmånsrätter som upptas i 4 § första stycket och till att någon ändringbeträffande sistnämnda rättigheter inte torde vara aktuell godtar hovrättenemellertid förslaget att även fordringar med förmänsrätt enligt 10 § skall hasämre förmånsrätt än fastighetsinteckningar. Arbetstagarorganisationernaoch företrädare för försäkringsintressen är betänksamma mot förslaget medhänsyn tUl de lönefordringar som inte ersätts av statsverket enligtlönegarantilagen. LOframhåller att lönegarantilagen visserligen har medfört, att arbetstagarnanumera fått en bättre ställning i konkurserna och i de flesta fall tordegarantin täcka de fordringar som arbetstagarna har. LO finner ändå inteanledning att fränfalla den ståndpunkt organisationen tidigare intagit (jfrunder 3) i fråga om förhållandet mellan löneprivUegiet ochfastighetsinteckningar. Då emellertid huvuddelen av de lönefordringar, som kaninkräkta på inteckningshavarnas rätt, torde omfattas av lönegarantin, skuUeenligt LO en även ur arbetstagarsynpunkt möjlig lösning vara, att staten tillförmån för inteckningshavarna efterger sin riitt tUl utdelning, såvitt gällerutgivna garantibelopp. I den mån arbetstagares lönefordringar trotslönegarantin till någon del kvarstår, skall dessa således alltjämt gä föreinteckningsborgenärernas fordringar. TCOerinrar om vad organisationen har anfört i anledning av lagberedningensförslag tUl ny förmånsrättsordning (jfr under 3). Enligt organisationen har dedärvid utvecklade synpunkterna alltjämt aktualitet för den inte obetydligagrupp, som har större fordringar än tre (fyra) basbelopp. Till denna gmpp hörinte endast äldre och därmed svår-placerade arbetstagare med långauppsägningstider. Dit hör även de kategorierarbetstagare, som har betydande belopp innestående sedan tiden före konkursen,antingen beroende på att arbetsgivaren underlåtit att göra korrekta provisions-resp. ackordsavräkningar eller helt enkelt därför att arbetstagaren inte vågatdriva sitt krav eller av rädsla för arbetslöshet vid en nedläggning avverksamheten accepterat att låta lönemedel stå inne i förhoppning om att kunnahjälpa arbetsgivaren ur en ekonomisk kris. Framförallt hör enligt TCO tUl denna grupp arbetstagare som har fordringar pä såvällön som pension. Ofta uppgår även en blygsam ålderspension till tre eller fyrabasbelopp vid en kapitalisering enligt 17 kap. 6 a § HB. Den statligalönegarantin förslår i de fallen endast till att täcka pensionens kapitalvärde om ens det öch om det dessutom föreligger en fordran på uppsägningslöneller pension med förmånsrätt enhgt 17 kap. 4 § HB finns ett uppenbart behovav att kunna bevaka denna senare fordran i konkursboets fasta egendom. TCO ansersig därför med fog kunna hävda, att sociala sk'äl alltjämt talar för ettbibehållande av löneborgenärernas förtursrätt framför inteckningshavarna. EnligtTCO är vidare en betänklig konsekvens av förslaget att försäkringsinrättningarsfordringar på avgifter för pensions- och tjänstegrupplivförsäkringar ej längrefår täckning, därest den lösa egendomen icke förslår. I fråga om ITP-planenuppstår visserligen inget problem för arbetstagaren, när den s. k.kollektivavtalsgarantin är tillämplig. Det finns emellertid ett betydande antalarbetsgivare som inte är kollektivavtalsbundna särskilt inom just den gruppsmåföretagare som lättast hamnar i en konkurssituation vid lågkonjunkturer ochkreditåtstramningar och det bör då observeras att det är arbetstagaren, inteförsäkringsinrättningen, som har att bära följderna av en utebliven premieinbetalning.Detta är så mycket mer betänkligt som det för många och i första handäldre arbetstagare dessutom leder tUl att de ej uppnår full pensionsgrundandetjänstetid och av den anledningen får pensionen varaktigt nedsatt. Problemetavfärdas i promemorian såsom endast aktuellt "i enstaka fall". TCOdelar inte den uppfattningen och även oavsett frekvensen är de ekonomiskakonsekvenserna av en reducerad intjänandefaktör under aUa omständigheter högstkännbara för de berörda arbetstagarna. Ifortsättningen förklarar TCO att det på grund av det anförda enligt organisationensmening är viktigt att det nuvarande förhållandet i förmånsrättshänseendemellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar bibehålls. A andra sidan ärdet givetvis inget löntagarintresse att inteckningshavarna skaU ha en svagareställning än nödvändigt. Det avgörande är att arbetstagarna får täckning försina löne- och pensionsfordringar. TCO har därför inget att invända emot enlösning som kan tillgodose dettakrav och medför minsta möjliga förfång för inteckningshavarna. TCOföreslår härefter den kompromisslösningen att förmånsberättigade fordringar pälön, pension och pensionsavgifter fär tas ur den fasta egendomen medföreträdesrätt framför fastighetsinteckningarna till den del de ej täcks av denstatliga lönegarantin. Överstiger arbetstagarens totala fordran tre (fyra)basbelopp, skall han således beträffande den överskjutande delen bibehållas vidde möjligheter som gällande lagstiftning ger honom. I enlighet medförslaget i departementspromemorian utgår TCO därvid ifrån, att staten för sindel avstår från att ur den fasta egendomen återta vad man utgivit igarantiersättning. En sådan lösning måste rimligen anses tillgodose inteckningshavarnasintressen i så hög grad, att lönefordringarnas s. k. tysta förmånsrätt intelängre kan betraktas som någon fara för fastighetskrediten. framhåller att löneprivilegiet omfattar ävenfordringar på försäkringsavgifter i tjänstepensions-ochtjänstegrupplivförsäkring men att sådana avgifter inte omfattas av den statligalönegarantin vid konkurs. Reducerad eller utebliven avgiftsbetalning kanenligt riksförbundet att den enskilde får sina förmåner reducerade.Sädana konsekvenser anses inte rimliga. anser att det fränsocial synpunkt finns lika starka skäl för att skydda rätten till uppskjuten lön,dvs. ifrågavarande förmåner, som att skydda kraven pä aktuell lön. mening bör därför nu ifrågavarande försäkringsavgifter inrymmasi den statiiga lönegarantin. Efterremisstidens utgång har överläggningar hållits med företrädare för , TCO ochSAF. Därvid har inhämtats bl. a. följande. () har för sina medlemmars räkning underperioden gjort 970 bevakningar av vilka 869eller legat under och 101 eUer legat över fyrabasbelopp. Av den sistnämnda gruppen bevakningar har 38 legat under fembasbelopp och sammanlagt 68 under sex basbelopp medan 33 legat inom skalansextio basbelopp. Uppgift saknas om i vilken omfattning fast egendom haringått bland konkurstillgångarna. SIF har i anslutning tiU de redovisadesiffrorna uttalat att, om maximigränsen för den statliga lönegarantin höjs,full täckning bör erhållas, vid höjning tiU fem basbelopp i avfallen och vid höjning tiU sex basbelopp i av fallen. Förmedlemmar tillhörande () har gjortsbevakningar som legat över fyra basbelopp, tre stycken, under 197021 stycken och januariseptember 1971 22 stycken. Bevakningarnahar gjorts, de i tre konkurser av vilka fastighet ingick blandkonkurstillgångarna i två fall, de i 19 konkurser av vilka fastighetingick bland konkurstillgångarna i 13 falloch de i tolv konkurser av vilka fastighet ingick bland konkurstUlgångarnai nio fall. () område har oktober1969september 1971 gjorts fyra bevakningar som legat över fyra basbelopp. Detär inte känt i vilken omfattning fast egendom har ingått blandkonkurstillgångarna. Ianslutning till det anförda bör framhållas att uppgift saknas i vilkenutsträckning bevakningarna lett tiU utdelning i konkurserna. Det måste dockantagas att de lönebelopp för vilka utdelning beräknats varit lägre än debevakade beloppen. Påden svenska kreditmarknaden är fast egendom en ytterst vanlig form försäkerhet. Den fasta egendomen utgör säkerhet för lån på omkring 125 mUjarderkr. Panträtten i fast egendom grundas på inteckning och medför rätt tillbetalning i viss ordning vid exekutiv försäljning av den fasta egendomen. Densäkerhet som fastighetspanträtten representerar betecknas som realkredit. Dettainnebär att längivaren så långt som möjligt skall vara säkerställd redan genom panträttsupplätelsen.Därvid förutsätts att inteckningen ligger inom sådan del av fastighetens värdeatt den täcks av köpeskillingen vid en eventuell exekutiv försäljning.Låntagarens person och det förtroende som låntagaren inger skall vara av mindrebetydelse för långivaren. I kreditlivet utgår man från att fastighetspanträttenpå ett tillfredsställande sätt kan fullgöra ifrågavarande funktion. Detär med hänsyn härtUl ytterst angeläget att lagstiftningen är utformad så altfastighetspanträtten erbjuder fullgod säkerhet. De regler om panträtt i fastegendom som den nya jordabalken innehåller utgör en förbättring i berördahänseende. Alltjämt finns emellertid en brist i lagstiftningen som i vissutsträckning begränsar det värde av fullgod säkerhet som fastighetspanträttenannars har. Jag syftar på det förhållandet att fastighelsinteckning kan blinödlidande vid exekutiv försäljning under konkurs på grund av att den då fårstå tillbaka för löne- och pensionsfordringar med bättre förmänsrätt. Ikonkurs utgår betalning till borgenärerna enligt förmånsrättsordningen i 17kap. Vissa borgenärer har förmånsrätt tUl betalning för sina fordringar.Hit hör både löne- och inteckningsborgenärer vilka har förmånsrätt enligt 17kap. 4 § resp. 9 § HB. Med löneborgenärer avser jag även pensionsborgenärervilkas pensionsfordringar har förfallit tUl betalning och medinteckningsborgenärer även innehavare av fordringar med förmänsrätt på grund avutmätning. Pensionsborgenärer vilkas fordringar avser framtida pension hardäremot förmånsrätt tiU betalning enligt 17 kap. 6 a § HB. Enligt 17 kap. 13 §HB gäller att löneborgenä- rers krav slår ut inteckningsborgenärers, om de förra intekan tillgodoses ur annan egendom än den fasta. I första hand skalllönefordringar alltså täckas av konkursboets lösa egendom. Även om fast egendommåste tillgripas, behöver inte aUtid någon direkt konflikt uppkomma. Fastighetenär kanske ointecknad eller intecknad endast till ringa del. Vidare kan tänkasatt köpeskillingen för fastigheten räcker för att täcka både intecknings- ochlönefordringar. Fordringar på framtida pension med förmånsrätt enUgt 17 kap. 6a § HB skall alltid vika för inteckningsfordringar. Förmånsrättslagen som ersätter 17 kap.HB bibehåller den nu angivna företrädesordningen mellan löne- och pensions-fordringar,å ena, och fastighetsinteckningar, å andra sidan. Lagberedningen har under sitt arbete på en nyförmånsrättsordning undersökt inteckningshavarnas förluster pä grund avlöneborgenärernas företr'ädesställning. Undersökningen avser de fall i vilkafast egendom sålts exekutivt under konkurs . Resultatet avundersökningen är att i sammanlagt 55 fall har tUl skada för inteckningshavarnainemot . uttagits för lönefordringar (bU. B till SOU 1969: 5). Äveninteckningar med bästa rätt har därvid blivit nödlidande. De beräknade förlusterna för inteckningshavarna ärvisserligen relativt begränsade. De hänför sig emellertid tUl avhögkonjunktur och belyser därför kanske inte kreditgivarrisken tUlräckligt.Dessutom gäller att förlusten i det enskilda fallet kan vara mycket betydande.I och för sig skulle problemet kunna lösas genom att risken för förlusterutjämnades mellan inteckningshavarna. En sådan riskfördelning är emellertidsvår att åstadkomma i praktiken. Inte heller kan inteckningshavarna ipraktiken genom bevakning gardera sig mot förluster. Inteckningshavarna måstenämligen i så fall vaka över att den aktuella fastighetsi-ägaren inte drivernågon rörelse som kan tänkas äventyra intecknings-säkerheten samt, så snartnågon risk yppas, säga upp och driva in sina fordringar, om de har garderat sigmed uppsägningsklausul. Att en sådan bevakning skulle kräva en oproportionerUgtstor arbetsinsats är uppenbart. Bevakningen skulle f. ö. i sista hand fåbetalas av låntagarna. I sammanhanget kan påpekas att det inte endast är bankeroch andra större kreditgivare, som är inteckningshavare, utan även stiftelser,föreningar och enskUda personer, som kanske inte ens känner till de risker somoberäkneUgt kan aktualiseras. Allmän enighet råder om att det nu anmärkta förhållandethelst bör avhjälpas. I propositionen med förslag till förmånsrättslag harföredragande departementschefen uttalat, att det är en betydande olägenhet attfastighetsinteckningar kan komma att bli nödlidande på grund av löneprivUegietsamt att realkrediten med hänsyn till sin betydelse på allt sätt bör åtnjutarättsordningens skydd (prop. 1970: 142 s. 91). I sitt utlåtande överpropositionen med förslag till lag om statlig lönegaranti vidkonkurs (prop. 1970: 201) gav första lagutskott uttryck åt sammauppfattning (ILU 1970: 79 s. 30). Det kan nämnas att densvenska ordningen avviker från vad som gäller i , och samtvanligen också i andra jämförbara länder. I utiändska rättssystem är panthavarei fast egendom i regel separatister. Därmed förstås att de skall tUlgodoses urden fasta egendomen framför övriga borgenärer och att de sålunda inte kanträngas ut av löneborgenärer (se SOU 1969: 5 s. 32, 34, 35 och 55 not 12). Hittillshar det inte varit möjligt att förbättra inteckningshavarnas ställning,eftersom man av sociala skäl inte har velat inskränka på det rättsskydd somlönefordringar åtnjuter vid konkurs. Man har därvid utgått frän att frågan omförhållandet mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar måste lösasinom förmänsrättsordningens ram. I många rem.issyttranden över lagberedningensförslag tUl ny förmånsrättsordning gjordes emeUertid gäUande, att hjälpmedelutanför förmånsrättsordningen måste anlitas, om frågan skall kunna lösas påett tillfredsställande sätt. Föredragande departementschefen har i detlagstiftningsärendet anslutit sig tiU denna bedömning och har därvid hänvisat tiUden statliga lönegarantin vid konkurs som ett hjälpmedel (prop. 1970: 142 s.91). Denstatliga lönegarantin inneb'är att staten vid konkurs svarar för bl. a.arbetstagares lönefordran med förmånsrätt enligt 17 kap. 4 § HB ochpensionsfordran med förmånsrätt enligt 17 kap. 4 eller 6 a § HB. Betalningutgår för varje arbetstagare med visst maximibelopp. Efter en genomfördlagändring (1971: 201) är maximalt garantibelopp summan av fyra basbeloppenligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring. Det nu gällande basbeloppet är6 . (SFS 1971: 751). Staten inträder i fråga om utbetalat garantibdopp iarbetstagarens rätt mot konkursgäldenären. Lönegarantin finansieras genomarbetsgivaravgifter. Idepartementspromemorian har föreslagits att löne- och pensionsfordringar medförmånsrätt enligt 17 kap. 4 § HB aldrig skall gå före inteckningsfordringar.Förslaget har vid remissbehandlingen på många håll fått ett välvUligtmottagande. Arbetstagarorganisationer och företrädare för försäkringsintressenhar emellertid intagit en tveksam eller avvisande hållning. Kritikensammanhänger med konsekvenser som promemorieförslaget får för löne- ochpensionsfordringar som inte omfattas av den StatUga lönegarantin. Löne- ochpensionsfordringar kan vid exekutiv försäljning av fast egendom under konkursbevakas av olika slag av innehavare. Efter lönegarantireformen kommer statenutan tvivel att spela en dominerande roll i sammanhanget. Det fär sålunda antasatt staten vid fastighetsförsäljningarna kommer att ha infriat de allra flestalöne- och pensions-fordringarna. I den mån en arbetstagare har att fordra meraän maxi- mibdoppetenligt lönegarantUagen, är det emellertid han själv som fär bevaka beträffandedet överskjutande beloppet. Vidare gäller att försäkringsinrättningar kanbevaka fordringar på obetalda försäkringsavgifter varvid fordringarna vanUgenpensionsavgifter ses som övertagna lönefordringar med samma förmänsrätt som dessa.Lönefordringar kan slutligen bevakas av annan förvärvare än staten ellerförsäkringsinrättning, t. ex. vid en byggmästarkonkurs av byggherren sombetalt byggnadsarbetarnas löner för att undvika blockad och fä arbetenafullföljda. Attstaten såsom innehavare av löne- och pensionsfordringar i fastig-hetskreditgivningensintresse bör avstå från att gå före inteckningsborgenärer synes klart. Omdetta är också alla ense. Jag vill i sammanhanget framhålla, att staten intehärigenom behöver göra någon ekonomisk uppoffring. Genom att lönegarantinfinansieras av arbetsgivaravgifter blir det i sista hand arbetsgivarna som färbetala förbättringen av fastighetsinteckningen som säkerhet. Förhållandet ärenligt min mening rimligt. Avövriga kategorier innehavare av löne- och pensionsfordringar är detarbetstagarna själva som kräver särskUd uppmärksamhet. Ipromemorian uttalas att grappen arbetstagare som har sä stora löne- och pensicnsfordringaratt de inte till fullo ersätts genom lönegarantin är liten. Denna bedömninghar inte helt godtagits vid remissbehandlingen. TCO har sålunda anfört att grappeninte är obetydUg. Jag har på grand härav låtit inhämta i vilken omfattningvissa fackliga organisationer har medlemmar som vid konkurser har att fordramer än maximalt garantibelopp eller summan av fyra basbelopp. Det har därvidvisat sig att det framför allt är medlemmar hos SIF som har stora inneståendelönefordringar när företag går i konkurs. Det har uppgivits att omkring tioprocent av SIF-medlemmarnas bevakningar i konkurser harTegat över summan av fyra basbelopp. Även SALF och HTF har, ehura i ganskabegränsad omfattning, medlemmar som vid konkurser kan ha inneståendelönefordringar pä sammanlagt betydande belopp. Däremot har det uppgivits varaovanligt att någon arbetstagare pä LO-området vid konkurs skulle ha att fordramer än vad som maximalt betalas enligt lönegarantin. Uppgiften härom antas intebehöva korrigeras när man fått större erfarenhet av de legala uppsägningstidersom meddelats i den nyUgen antagna lagen (1971: 199) om anställningsskydd förvissa arbetstagare. Detnu föreliggande materialet visar enligt min mening att förslaget i promemorianatt kasta om företrädesordningen mellan lönefordringar och fordringar medsäkerhet i form av panträtt i fast egendom leder till att skyddet förlönefordringar i konkurs i vissa fall skulle försvagas i en utsträckning sominte bör godtas. Promemorieförslaget kan därför inte genomföras i föreliggandeskick. Jag har varit inne pä tanken att införa särskilda skyddsreglerbeträffande lönefordringar för de fall då fastegendom ingår bland tillgångarna i konkurs och stora lönefordringar bevakas.En sådan regelutformning synes emellertid bli alltför komplicerad. Dessutomgäller att den inte tillgodoser sociala synpunkter i full utsträckning. Behovetav skydd för lönefordringar i konkurs måste vara lika stort oberoende av om detfinns fast egendom bland konkurs-tillgångarna eller inte. Lösningen påproblemet måste ligga i att med generella medel ytterligare stärka skyddet förarbetstagares lönefordringar i konkurs.