prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Länsstyrelsenoch i påpekar i fråga om den föreslagna rättenför väghållare att ta i anspråk mark under byggnadsarbetets gång att det ärvanskligt att redan vid upprättande av arbetsplan kanske i förväg ange den tid under vilken marken behöver tas i Maj:ts proposition nr 1971 anspråk.Vågförvaltningen i anser att den tidsbegränsade rättenbör användas med viss försiktighet för att undvika ofördelaktig ekonomiskbindning för vägföretaget. 8.Indragning av allmän väg Enligt8 § AVL får allmän väg dras in, om den efter tillkomsten av ny sådan väg ellerav annat skäl inte längre anses behövlig från allmän synpunkt och olägenhetenför bygden av vägens indragande är ringa. Dras vägen in upphör enligt 25 § AVLvågrätten. Väghållaren har då rätt att föra bort anordningar som utförts påmarken för vägändamål, om inte bestämmer annat med hänsyn tillatt fråga uppkommit om markens begagnande som enskild väg. Rådigheten övervägmärken återgår helt till markens ägare. 8.2.1Indragen allmän vägs utnyttjande som enskild väg Desakkunniga erinrar om att tredje lagutskottet i utlåtande : 15 angåendebildandet av vägsamfällighet uttalat sig för att indragning av allmän vägföregås av viss planering, så att underhållet av vägen under en mellanperiodinte blir helt eftersatt. Frågan om formerna för denna planering och vilkaåtgärder vägmyndigheterna eljest kunde vidta ansåg utskottet böra utredasnärmare. I utlåtande : 16 angående byggande av anslutningsväg till allmänväg m. m. framhöll samma utskott bl. a. att anläggandet av nya anslutningsvägarmånga gånger skulle kunna medföra betydande fördelar såväl från ekonomisksynpunkt som för trafiksäkerheten. Utskottet fann därför att frågan bordeutredas närmare genom de sakkunnigas försorg. I utlåtande : 13 betonadeutskottet slutligen vikten av att samplanering för de allmänna och de enskildavägarna kommer till stånd i ökad omfattning. Desakkunniga ansluter sig till den uppfattningen att en ökad grad av samplaneringmellan det allmänna och det enskilda vägväsendet bör eftersträvas avsamhällsekonomiska skäl. Det bör enligt de sakkunniga ankomma på statensvägverk, som svarar för utbyggnaden av de allmänna vägarna, att meduppmärksamhet följa dessa frågor. Författningsmässigt bör detta komma tilluttryck genom en bestämmelse av innebörd att innan väg dras in kontakt skalltas med berörda sakägare i frågor som har samband med ett övertagande avvägdelen. För att de blivande vägintressenterna skall kunna förbereda ettdylikt övertagande anser de sakkunniga att beslutet om indragning Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 77 avden aktuella vägdelen vid behov bör kunna anstå till lämplig senare tidpunkt.De sakkunniga har också övervägt om väghållaren genom ändring i EVL bör gesinitiativrätt för att få till stånd en vägförening eller vägsamfällighet somkan överta den till indragning föreslagna delen av den allmänna vägen. Desakkunniga har emellertid inte funnit en sådan lagändring så angelägen, att delagt fram något förslag i ämnet. Medanledning av den av utskottet väckta frågan om byggande av anslutningsväg vidomläggning av allmän väg påpekar de sakkunniga att enligt rättspraxisersättning inte utgår till markägare som lider skada genom att allmän väg drasin eller ändras till sin sträckning. Om en omläggning av allmän väg medför attägare till fastigheter som tidigare haft utfart till vägen tvingas bygga utsina enskilda vägar för att få anslutning till den nya allmänna vägen, fårfastighetsägarna alltså själva vidkännas kostnaderna härför. Oftautgörs de vägdelar, vilkas indragning ifrågasätts i samband med envägomläggning, av slingor som vid sina ändpunkter ansluts till den nya vägen.I rissa fall kan tveksamhet råda om den olägenhet vägdelens indragning medförför den berörda bygden. I synnerhet gäller detta, då slingan är lång ochbebyggelsen utmed denna är av större omfattning. Härvid kan en eller fleraenskilda vägförbindelser utöver vägslingan förbättra bebyggelsens kontakt medden nya vägen i sådan omfattning, att indragning av den äldre vägslingan kanske utan att större olägenhet uppstår för bygden. I sådana fall bör enligt desakkunnigas mening vägväsendet få möjlighet att utföra och bekosta byggandet avde nya anslutningsvägarna. Ett villkor bör givetris vara att anslutningarna kangodtas med hänsyn till trafiksäkerheten och framkomligheten på den allmännavägen. Desakkunniga uppger att vägväsendet i vissa fall anordnat mindre anslutningarmellan ny väg och gammal väg med resultat att Kungl. Maj:t lämnat besvär överbeslut om indragning av den gamla vägen utan bifall. hardäremot inte ansett sig ha befogenhet att bygga enskilda utfartsvägar i andrafall. De sakkunniga anser att det inte är lämpligt att införa skyldighet förväghållaren att bygga enskilda utfartsvägar. Däremot talar enligt desakkunniga vissa skäl för att vägväsendet får möjligheter att i störreutsträckning än och med anlitande av de för byggande av allmänna vägaravsedda medlen bygga enskild väg. Något uttryckligt lagstadgande härom vill desakkunniga dock inte föreslå med hänsyn till de vittomfattande ochsvårbedömbara konsekvenser ett sådant stadgande sannolikt skulle få. Lämpligareär enligt de sakkunniga att i samband med beviljande av anslag tillbyggande av allmänna vägar förklarar hinder inte möta att anslaget tas ianspråk också för byggande av enskilda vägar som här är i fråga, underförutsättning att detta är förmånligare för statsverket än bi-dragsgivning ivanlig ordning. Maj:ts proposition nr 1971 Enligtde sakkunnigas uppfattning är det viktigt att totalförsvarets intresse av attäldre vägslingor, broar, färjlägen o. d. bibehålls i ett för försvarsändamåltjänligt skick tillgodoses på ett bättre sätt än kunnat ske. I vissmån kan nämnda intresse beaktas genom att vägmyndigheterna i samband med vägensindragning från allmänt underhåll träffar avtal med markägaren om attvägkroppen får ligga kvar. Detta tillvägagångssätt ger emellertid inga garantierför nödvändigt minimiunderhåll och kan därför enligt de sakkunnigas meningbara komma i fråga, när det gäller från militär synpunkt mindre väsentligavägslingor. Denbästa lösningen ser de sakkunniga i att man avstår från att dra in gamlavägdelar som behövs för försvaret och i stället utnyttjar den i det följandenämnda ordningen (jfr 26 § VägL) att förordnar om inskränkning ide åtgärder som annars åligger väghållaren för vidmakthållandet av allmän väg.I fråga om vägslingor och andra ordinära delar av väg torde en sådan lösninginte medföra några större utgifter anser de sakkunniga. Mera påtagligakostnder kan däremot uppkomma när det gäller broar, färjlägen eller liknandeanordningar som skall bibehållas. Bristande underhåll av sådan anläggning kanleda till att väghållaren blir ansvarig för skador som drabbar annan. Detsynes de sakkunniga inte vara tillräckligt med en allmän rekommendation att mangenom lämphga avspärrningar bör söka hindra trafikanter från att ta sig framtill anläggningen. 1 stället bör man enligt de sakkunniga regelmässigt behållaanläggningar av detta slag bara, när ritala försvarsintressen motiverar detta,och ge underhållet en sådan nivå att skada för annan inte behöver befaras. Attdet nu beskrivna förfarandet är tillåtligt behöver enligt de sakkunniga intepoängteras särskilt i väglagen. Väg som är nödvändig för försvaret måste ansesbehövlig från allmän synpunkt och får därför inte dras in. Desakkunniga tar i detta sammanhang upp frågan om publicitetshänsyn och behovetav sekretess. Den föreslagna ordningen kan leda till att viss vågdal formelltbehålls som allmän som dess underhåll sätts till ett minimum.Vägdelen kan komma att växa igen och det framstår inte för utomstående somfullt klart att väghållaren fortfarande har vägrätt till marken. Inte minst avhänsyn till en köpare av fastigheten kan det göras gällande att existensen aven sådan osynlig vägrätt på lämpligt sätt borde publiceras, exempelvis genomanteckning i fastighetsboken. Ä andra sidan talar emellertid försvaretsintresse av sekretess för att publicitet i största möjliga utsträckningundviks. Visserligen är anteckning i fastighetsbok i förevarande fall knappasten publiceringsåtgärd som kan nämnvärt skada försvarets intressen. Anteckningi fastighetsbok om förhållanden som framgår vid en besiktning av fastighetenoch som rimligen bör föranleda en närmare undersökning, om någon har intresseav saken, kan dock inte anses alldeles ound- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 79 gänglig.Enligt de sakkunnigas bedömning bör därför de skäl som talar mot införandet avett ganska omständligt registreringsförfarande anses väga över. Någon särskildregistrering i fastighetsbok eller på annat sätt anser de sakkunniga därförinte böra föreskrivas. Inågra yttranden diskuteras förutsättningarna för indragning av allmän väg. Desakkunnigas uttalande att indragning inte bör komma i fråga då den gamla vägenkan sägas fylla ett allmänt behov som förbindelseled mellan olikabebyggelsekoncentrationer poängteras särskilt av överlantmätaren i länsom anser att en generös hållning bör intas till glesbygdens vägproblem. RLFförordar ett liberalare synsätt rid bedömningen av olägenheterna av en allmänvägs indragning än som råder. anser att hänsyn måste tasockså till sociala skäl när fråga om indragning av allmän väg prövas.Vägförvaltningen i lån befarar att önskvärda ändringar i vägnätetförsvåras, om den nu gällande regeln, att indragning av allmän väg får medföraendast ringa olägenhet för bygden, bibehålls såsom de sakkunniga har tänkt sig.Det kan göras gällande att olägenheten inte är ringa. Regeln bördärför utgå enUgt mening eller i vart fall ges denutformningen att indragning får ske om olägenheten för bygden inte äravsevärd. i anser att olägenheten för bygden börställas i relation till olägenheten för kronan att behålla vägen som allmän.Vägförvaltningen i förespråkar större möjligheter tillrationalisering av otidsenliga system av allmänna vägar. Desakkunnigas uttalande att en ökad grad av samplanering mellan det allmänna ochdet enskilda vägväsendet bör eftersträvas tillstyrks eller lämnas utan erinranav remissinstanserna. Det av de sakkunniga föreslagna samrådsförfarandet anseröverlantmätaren i emellertid böra ges en fastare utformning.Även kommun bör höras enligt överlantmätaren samt enligt iVästmanlands län, som också förordar samråd med intressenter i enskild väg medrilken den förutvarande allmänna vägen i underhållsavseende eventuellt börföras samman. Idetta sammanhang behandlas i en del remissyttranden frågan om väghållare börges initiativrätt för att få till stånd en vägförening eller vägsamfällighet.Statens vägverk, vägförvaltningarna i , och samtVästmanlands län, länsstyrelserna i ICristianstads och samtöverlantmätarna i och förordar en dylik initiativrättför väghållaren. förutsätter att denna fråga kommer att beaktas viden allmän översyn av lagen om enskilda vägar. Maj:ts proposition nr 1971 Vägförvaltningeni påpekar att en allmän väg som dragits in kan komma att blien ny del av en befintlig vägsamfällighet och att det då blir nödvändigt med enny förrättning enligt lagen om enskilda vägar. Det är enligt vägförsaltningensmening rimUgt att kronan kan bekosta en sådan förrättning, eftersom denna blirnödvändig som en följd av den allmänna vägens indragning. i län samt en av hörd vägnämnd förordaren bestämmelse om att under en övergångstid skall svara för driftenav allmän väg som skall dras in men ligga kvar som enskild utfartsväg.Indragningen bör enligt dessa instanser skjutas upp till dess intressenternahunnit ordna väghållningsfrågorna, dock högst . Nödvändigheten av rådruminnan den allmänna väghållningen upphör stryks också under av överlantmätaren iGävleborgs län och RLF. Länsstyrelseni anser att i beslut angående indragning av allmän väg börfastställas en tidpunkt från och med vilken vägen upphör att vara allmän. Att,såsom nu är fallet, beslutets lagakraftvinnande skall vara avgörande kan orsakamissförstånd om vem som är väghållare. Liknande synpunkter anförs också avlänsstyrelsen i . Desakkunnigas synpunkter på möjligheterna för vägväsendet att i större utsträckningän bygga enskild väg med användande av vägmedel tillstyrks ellergodtas i princip av remissinstanserna. i anser attprövningen av vilka vägar som skall byggas bör ske i samband med fastställandeav arbetsplan. i anser det nödvändigt attåtgärder för att vid vägombyggnad göra den gamla vägen lämpad som enskild vägredorisas i arbetsplanen för vägom-byggnaden och att dessa åtgärder inryms ikostnaderna för vägbygget. Desakkunnigas förslag rörande äldre allmän vägs bibehållande av hänsyn tillförsvarets behov tillgodoser totalförsvarets intressen på ett tillfredsställandesätt, anser överbefälhavaren. Förslaget tillstyrks därför. i poängterar att de försvarsbehov som skallbeaktas i detta sammanhang måste vara av vital betydelse. Vidare bör enligtvägverkets mening vid prövningen stor vikt fästas vid frågan om det finnsanledning att räkna med att den för indragning ifrågasatta allmänna vägenkommer att bibehållas som enskild väg. i saknar ide sakkunnigas förslag riktlinjer för handläggningen av ärenden rörande vägarför försvarets behov. Enligt mening bör sådana ärenden avgörasav i samråd med överbefälhavaren. Länsstyrelseni anser att försvarets intressen bör kunna tillgodoses på annatsätt än genom den föreslagna ordningen som innebär att försvarets kostnaderdelvis överförs till vägbudgeten. Principen bör vara att Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 81 varoch en bär sina egna kostnader. Det kan enligt vara ägnat attvålla förvåning om praktiskt taget trafikfria vägdelar får vara allmänna, medanvägdelar med betydligt starkare trafik inte kan få denna förmån. Detavsnitt i AVL som handlar om enskilda utfartsvägar infördes genom lagändring år1947 i anslutning till BL:s tillkomst. Avsnittet omfattar tre paragrafer, 31a31 c §§ (prop. 1947: 131, 1947: ILU 45, rskr 1947: 316, SFS 1947:386). I 31 a § föreskrivs attlänsstyrelsen, om det är nödvändigt för tillgodoseende av trafiksäkerheteneller eljest av särskilda skäl, kan förordna att enskild väg inte får anslutastill allmän väg utan tillstånd eller att befintlig enskildutfartsväg inte vidare får användas för ändamålet. Sådant förordnande avseende anslutningsförbud eller slopande av utfart får dock inte meddelasbeträffande enskild väg som är upptagen i fastställd generalplan, stadsplaneller byggnadsplan. Tillstånd får av förknippas med nödigavillkor med avseende på den enskilda vägens beskaffenhet. 31 b § innehållerrissa bestämmelser om ersättning i anledning av förordnande enligt 31 a §. Kantill följd av sådant förordnande fastighet som haft utfartsväg till allmän väginte erhålla lämplig utfart till sådan väg utan avsevärd kostnad för anläggningav ny eller ändrad väg för ändamålet, är fastighetens ägare berättigad tillersättning av väghållaren för denna kostnad. Vill väghållaren bygga nyutfartsväg, är han berättigad därtill. Väghållaren får, om det är nödvändigtför vägföretagets utförande, göra gällande den rätt att påkalla förrättningenligt lagen om enskilda vägar och att rid förrättningen föra talan, somtillkommer ägaren av den fastighet för vars räkning vägen byggs. Föranlederförordnande enligt 31 a § avsevärt men vid nyttjandet av fastighet som haftutfartsväg till den allmänna vägen, är ägaren berättigad till ersättninghärför. Samma rätt till ersättning för intrång tillkommer också innehavare avsådan nyttjanderätt eller annan särskild rätt till fastigheten som upplåtitsinnan förordnandet blev gällande. I 31 c § ges bestämmelser om rätt förfastighetsägare att fordra att väghållaren inlöser fastighet ellerfastighetsdel. Sådan rätt föreligger, om förordnande enligt 31 a § medförsynnerligt men vid nyttjandet av fastighet eller fastighetsdel som haftutfartsväg till den allmänna vägen. I 31 c § hänvisas slutligen till deprocessuella reglerna i 24 § AVL. Till bestämmelserna i 31 a31 c §§ är knutnaövergångsbestämmelser beträffande fastighet som tillkommit före den 1 januari1948, då bestämmelserna trädde i kraft, övergångsbestämmelserna innebär att,om det vid fastighetens tillkomst uppenbarligen förutsatts att fastighetenskulle ha utfartsväg till allmän väg och fastigheten till följd av förordnandeenligt 31 a § inte kan få lämplig utfart till sådan väg Maj:ts proposition nr 1971 utanavsevärd ökning av anläggningskostnaden eller om förordnandet eljest medföravsevärt men vid nyttjandet av fastigheten, rätt till ersättning föreligger,även om de i 31 b § föreskrivna förutsättningarna inte är uppfyllda. Ocksåtillämpning av 31 c § kan komma i fråga. Rörande handläggningen avfrågor om förbud mot anslutning av enskild väg till allmän väg är närmarebestämmelser meddelade i 34 a och 34 b §§ VSt. Enligt 34 a § skall, innanförordnande om förbud meddelas, upprättas förslag med utredning om behovet avreglering samt om hur och på rilka rillkor anslutning till den allmänna vägenfår ske. Beträffande förslaget gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i1621 §§ VSt om arbetsplan för väg. Detta innebär bl. a., att vägförvaltningenrid förslagets upprättande skall samråda med de myndigheter, lokala organ ochsammanslutningar, som har ett väsentligt intresse av den ifrågasattaregleringen, samt att ägare av alla fastigheter som berörs av frågan skall, omde är kända och boende inom riket, genom posten kallas att närvara vidterrängundersökning. Vidare skall förslaget i vissa fall, t. ex. om det avserlängre sträcka av riksväg, överlämnas till statens vägverk för förberedandegranskning. Därefter skall, innan får meddela förordnande omanslutningsförbud, tillfälle beredas myndigheter och fastighetsägare att inomviss tid inkomma med anmärkningar. Underrättelse skall lämnas varjefastighetsägare genom rekommenderad försändelse. Sedan förordnande meddelats,skall enligt 34 b § beslutet därom delges vissa myndigheter samt kungöras.Vidare skall alla kända fastighetsägare underrättas om beslutet och om vad dehar att iaktta i händelse av missnöje. Denfråga som enligt de sakkunniga i första hand tilldrar sig uppmärksamhet gällervägmyndigheternas möjligheter att kontrollera tillkomsten av enskildautfartsvägar. Påvägar med snabb motortrafik utgör varje vägskäl eller anslutningsväg enbetydande trafikfara, framhåller de sakkunniga. Anslutningsvägar måsteemellertid finnas, om den allmänna vägen skall kunna fullgöra sin uppgift.Trafiksäkerhetsintresset kräver då att enskilda utfartsvägar blir förlagda tilllämpliga platser och att de får en sådan utformning att trafikfaran kan begränsasså långt som möjligt. Detär enligt de sakkunnigas mening inte tänkbart på att bibehålla ettsystem som i princip tillåter envar att fritt inrätta utfart mot allmän vägvarhelst och på vilket sätt han finner för gott. Därmed är, betonar desakkunniga, inte sagt att den idealiska lösningen skulle bestå i ett system avmotsatt innebörd, dvs. ett principiellt förbud mot inrättande av enskildautfarter utan medgivande av vägmyndigheten. Vad som behövs är enligt desakkunniga i stort sett bara regler som medger att vägmyndigheten i tillräck- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 83 ligtgod tid får kännedom om markägarnas avsikt att anordna utfart och därmedmöjlighet att påverka utfartens förläggning och utförande. Reglerna bör alltsåi första rummet vara inriktade på att främja en reglering av fastigheternasutfartsproblem med hänsyn till såväl trafiksäkerhetsintresset somfastighetsägarnas enskilda intressen. Reglerna bör emellertid också ge möjlighettill effektivt ingripande, om en utfart vållar men för trafiksäkerheten. De sakkunniga anser attönskemålet att vägmyndigheten skall få kännedom om planerade nya utfarter motallmän väg knappast kan tillgodoses på annat sätt än genom införande av enbestämmelse om anmälningsskyldighet för den som avser att anordna utfart. Omanmälningsskyldighet införs, kan de nuvarande reglerna om generellaanslutningsförbud slopas. bör regler införas som ger vägmyndighetenbefogenhet att ingripa med föreskrifter eller förbud i det särskilda fallet.Detta medför visserligen att vägmyndigheten får ta ställning till ett ickeobetydligt antal ärenden om anordnande av enskilda utfarter. De sakkunnigaanser dock att ökningen av antalet ärenden trohgen inte blir alltför betydande,eftersom utfartsförbud numera torde gälla för flertalet vägar i de orter, därmera avsevärd byggnadsverksamhet förekommer, och tillkomsten av enskildautfarter således redan i stor omfattning gjorts beroende avtillståndsprövning. Dessutom kommer det ytterst tidsödande och besvärligaarbetet med utarbetande av markägarförteckningar och utsändande av kallelserföre meddelande av anslutningsförbud att falla bort. Då någon gjort anmälan omatt han avser att inrätta utfart mot allmän väg, bör vägmyndigheten efterundersökning av förhållandena på platsen pröva, om den tilltänkta utfarten kangodtas med hänsyn till trafiksäkerheten och rid behov meddela närmareföreskrifter om utfartens läge och utförande. Om det är nödvändigt bör förbudmeddelas mot den planerade åtgärden. Undersöknings- och utredningsåtgärderanser de sakkunniga av praktiska skäl i huvudsak böra ankomma på vederbörandevägförvaltning. I de fall då väghållningen ombesörjs av stad ellermunicipalsamhälle bör medverkan kunna lämnas av vederbörande kommunala organ.Befogenheten att meddela beslut i ärenden av förevarande art anser desakkunniga liksom böra tillkomma . Bestämmelserna om deföreskrifter som skall kunna meddela i anledning av inkomnaanmälningar bör enligt de sakkunnigas mening utformas så att föreskrifternakan ges det innehåll som i varje särskilt fall bäst tillgodosertrafiksäkerhetens krav. bör enligt de salckunniga kunna gå ut på attutfart skall förläggas till viss plats, att den skall ha viss största ellerminsta bredd eller att den skall anordnas i visst höjdläge. Vidare bör, ienlighet med vad bl. a. dåvarande väg- och vattenbyggnadsstyrelsen förordat,rätten att bibehålla utfart kunna tidsbegränsas eller inskränkas till att avsetrafik under viss årstid, visst slag av trafik, trafik för viss fastighetsbehov e. d. Maj:ts proposition nr 1971 Föratt föreskrifter som går ut på att begränsa trafiken till och från en utfartskall bli effektiva bör de, framhåller de sakkunniga, rikta sig inte bara tillden som anordnat utfarten eller ägarna av de fastigheter som har nj'tta av den,utan till var och en som kan tänkas komma att trafikera utfarten. Föreskriftenbör därför ges karaktären av sådan lokal trafikföreskrift som avses i 61 §vägtrafikförordningen (1951: 648) (VTF). Eftersom trafikföreskrifter av dennatyp utgör ett allvarligt ingrepp i enskild rätt, bör föreskrifterna enligt desakkunniga grunda sig inte bara på VTF utan också på väglagen. Med hänsyn tilldet samband som föreligger mellan olika tillståndsfrågor rörande utfarter finnerde sakkunniga att rätten att meddela nämnda trafikföreskrifter bör förbehållasden myndighet som handlägger övriga tillståndsfrågor rörande utfarter, dvs.länsstyrelsen. Bestämmelser om detta bör föras in i väglagen i anslutning tillövriga bestämmelser om enskilda utfarter. I 61 § VTF bör tas in en erinran omatt trafikföreskrift i vissa fall kan tillkomma på grund av länsstyrelsensbeslut enligt väglagen. Detta är enligt de sakkunniga önskvärt av denanledningen att bestämmelserna i om kungörande av lokala trafikföreskrifteroch om uppsättande av vägmärken bör bli tillämpliga också på trafikföreskriftsom tillkommit i nu angiven ordning. Vidare bör de i VTF meddeladestraffbestämmelserna bli tillämpliga rid överträdelse av sådan trafikföreskrift. Sammanfattningsrisuttalar de sakkunniga att ett system med anmälningsskyldighet och beslut ianledning av inkomna anmälningar får anses ha betydande fördelar i jämförelsemed det nuvarande systemet med utfartsförbud. Vidsidan av de föreslagna bestämmelserna om anmälningsskyldighet och beslut ianledning av gjorda anmälningar behövs enligt de sakkunniga också enbestämmelse om rätt för att inslirida i fall då befintlig utfartvållar olägenheter från trafiksäkerhetssynpunkt.