prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Verket erinrar ora all besvärssakkunniga intetog med orden »i betalt brev» i sitt lagförslag, eftersom de ansåg detsjälvklart att poslförsändelse skall vara vederbörligen frankerad. Verkelpåpekar också alt den försändelse i vilken en handling sänds med poslen intealltid behöver frän- Maj:ts proposition nr 30 år1971 keras av avsändaren, t. ex. en av polismyndighet infordradviltnesberättel-se. Portokoslnaden stannar i detta fall på statsverket menavsändaren torde inte uppfatta en sådan försändelse som »betalt brev». anser det böra övervägas att låta frankeringskravet ulgåur beslämmelsen. De föreslagna bestämmelserna om rätt att använda telegrameller annan fjärrskrift lämnas i allmänhet utan erinran av remissinstanserna.Konsistoriet vid i anser dock att efterföljande bekräftelsegenom egenhändigt undertecknad skrift bör vara huvudregel, om meddelande haröverbringats till myndighet i form av fjärrskrift. Enligt meningbör fjärrskriftsmeddelande, som inte utgör partsinlaga, bekräftas genomingivande av handlingen i original, om myndigheten begär det. Huvudregeln i 5 § tredje stycket om när en handling skallanses ha kommit in till en myndighet kritiseras av TCO, som förordar atlregeln utformas efter mönster av 40 § avtalslagen. En liknande ståndpunkt intarSR, som påpekar att möjlighetema för avsändaren att med bestämdhet beräkna nären handling kommer fram tUl mottagaren f. n. är ringa på grund av den mindreregelbundna postbefordringen. En bestämmelse av innebörd att handling skallanses ha kommil in i rätt tid, om part kan bevisa att den har inlämnats tillpostbefordran i skälig tid för sådan befordran, bör därför tas in iparagrafen. Högsta antalet dagar för skälig postbefordringstid bör anges i t.ex. tillämpningsföreskrifter till lagen. Den av arbetsgruppen föreslagna regeln om när enhandling skall vara myndighet till banda för att anses inkommen den dagenbehandlas av åtskilliga remissinstanser. De flesta ställer sig positiva tillbestämmelsen. JO påpekar att regeln avviker från den rättstillämpning som harkommit lill uttryck i rättsfallet NJA 1963 s. 384. Med hänsyn tiU förvaltningsmyndigheternasskiftande karaktär anser JO förslagets lösning sakligt vara att föredraframför RB:s. Det kan enligt hans mening ifrågasättas om inte fullständigenhetlighet borde åstadkommas genom ändringar i RB på de angivna punkterna. Åtskilliga remissinstanser kritiserar emellertidbestämraelsens innehåU. 5ex ledamöter av regeringsrätten föreslår att regelnutgår. Enligt deras mening kan det vara svårt för allmänheten att hålla redapå myndigheternas växlande stängningstider och framstå som svårförståeligt förden enskilde, om en handling som faktiskt tagits emot av behörig tjänsteman imyndighetens lokal låt vara efter tjänstetidens slut ändå inte skulleanses inkommen . Motsatt betraktelsesätt skulle säkerligen iåtskilliga fall uppfattas som en onödig formalisra. De anser det också kunnaifrågasättas, om problemet över huvud behöver regleras i lag. RB innehåUer ingenmotsvarande bestämmelse för de allmänna domstolarnas del, utan frågan har därfått lösas genom praxis. Även för förvaltningsförfarandets vid- Maj:ts proposition nr 1971 367 kommande kan frågan utan olägenhet lämnas oreglerad.Kammarrätten pekar på alt ökade koslnader kommer atl uppslå, om myndighei såsom förutsätts i betänkandet skall sörja för att postfack m, ra, töms vidtjänstetidens slut. Postens arbetsrutiner torde vidare vara sådana atl detinte kan förutsättas alt alla försändelser som då komrait in lill postkontorethar hunnit antecknas i ankorast- och registreringsbok, Alla rayndigheter låterinte heller hämta post vid tjänstetidens slut. Avsaknaden av uttryckliga reglerför bestämmande av tidpunkten när en poslbefordrad och i fack e, d, insorleradhandling liksom en i postbok antecknad försändelse skall anses inkommen till enmyndighet lämnar utrymme för olika förfaranden och kan enligt kammarrättensmening leda till ojämnheter i tillämpningen som i vissa lägen kan föranledarättsförluster. Om 5 § inte låter sig förtydligas i antydda hänseenden är detenligt kammarrättens åsikt i vart fall önskvärt, atl myndigheterna genomföreskrift i lagen eller i annan ordning åläggs att kontrollera om post tillrayndigheterna finns på postkontor vid tjänstetidens slut (eller raotsvarandetidpunkt) och där avhärala eventuell post. Liknande synpunkter framförs av bl,a, 15 ledamöter av regeringsrätten, JK, , riksskattenämnden ochlänsstyrelsen i . Även om det inte är förenat medoöverstigliga praktiska svårigheter alt myndigheterna låter avhämta post vidtjänstetidens slut i de aktuella fallen, framstår det enligt postverketsmening dock i raånga fall som onödigt betungande från arbelssynpunki.Postverket ifrågasätter därför om inte regeln bör formuleras så, alt enhandling skall anses inkommen så snart en myndighet har tillfälle attfataliedagen avhämla den på postanstalt (i postbox, postfack eller, vadbeträffar i ankomst- och registreringsbok upptagna försändelser, vid kassaplats).En sådan bestämmelse skulle i praktiken innebära alt en myndighet kunde hämtaposten påföljande tjänstgöringsdag och alt några större praktiska svårigheterinte skulle behöva uppkomma i fråga om att fastställa när viss försändelseförelåg till avhämtning. föreslår atl denna fråga utredsytterligare, innan slutlig ställning las. En del remissinstanser kritiserar också enskildheter ibestämmelsens utformning. anser inte den i paragrafenangivna bestämningen »efter tjänstetidens slut» vara helt tillfredsslällande.Olika myndigheter tillämpar skilda tjänstetider, och vid en och samma myndighetkan tjänstetiden variera från lid till annan. Från rättssäkerhetssynpunkt ärdärför enligt samfundets raening etl i lagen inskrivet, bestämt sista klockslagför ingivande av handling eller avi alt föredra. Med hänsyn till svårighetenatt finna elt under alla förhållanden lämpligl klockslag anser sig samfundetdock kunna tillstyrka den föreslagna bestämmelsen under förutsättning attåtgärder vidtas för åstadkommande av större enhetlighet i fråga omtjänstetiden och atl i förekommande fall tjänstetidens slut anges ibesvärshänvisningar o. d. Maj.-ts proposition nr 30år 1971 anser att ordet »tjänstetid» bör bytas ut mot»expeditionstid». Enligt raening är det olämpligt alt enmyndighet skall vara nödsakad att vid tjänstetidens slut kontrollera postfackoch brevlådor. Däremot kan detta med fördel ske vid expeditionstidens slut.Kammarkollegiet ifrågasätter lämpligheten av att i en lag, som syftar till attförenkla och förenhetliga förvaltningsförfarandet, införa en möjlighel förmyndighei med bestämd daglig tjänstetid atl förordna om handlings mottagandeviss lid efler tjänstetidens slut. Kollegiet föreslår att orden »eller densenare tidpunkt som myndigheten givit till känna» utgår ur den föreslagnalagtexten. Den sora önskar meddela sigskriftligen med en förvaltningsmyndighet har sedan gammalt haft rätt all göradet inte bara genom atl personligen eller genom ombud lämna in en handling tiUmyndigheten ulan också genom att sända in handlingen med posten. Delademeningar råder inte om att detla skall gälla även i fortsättningen. Däremot kandet ifrågasättas om del såsom förordats av arbetsgruppen behövsuttryckliga bestämraelser härom i förvaltningslagen (jfr 5 § första siycket ochandra slyckel första punkten arbetsgruppens lagförslag). Jag vill erinra om attnuvarande regel i ämnet i 1 § lag om rätt att sända in handlingar medposten vid sin tillkomst ansetts nödvändig bara raed tanke på sådana fall dådet i lag förutsätts all handling skall »ges in» till en myndighet (prop. 1946:16 s. 20), dvs. överlämnas av någon personligen eUer av hans ombud. För fall avdetta slag medger lag atl handlingen i stället får sändas in medposten. gällande lagstiftning på det förvallningsrällsliga områdel uppvisaremellertid endast i begränsad utsträckning exempel på bestämmelser av sådantslag. Det skulle även strida raot nutida uppfattning atl i dylika fall vägraatt la emot en handling som sänts in med posten. Enligt min mening finns detdärför inte längre skäl att i lagstiftningen utgå från annat än alt ingivandeoch insändande av handling är likvärdiga former för att tillställa enmyndighet en handling. Någon motsvarighet till de angivna bestämmelserna iarbetsgruppens lagförslag har därför inte tagils med i förvaltningslagen. Allposlförsändelse till myndighet liksom enligt nu gällande regler skall varafrankerad av avsändaren, om annat inte är särskilt medgivet, skall självfallelgälla även i fortsättningen. Som påpekats av postverket behövs det dock intenågon uttrycklig lagbestämmelse härora. Någon uttrycklig lagregel lorde knappastheller fordras med tanke på del fallet att någon muntligen anhängiggör ettärende hos myndighei. Något annorlunda förhåller del sig om någon önskarraeddela sig med en rayndighet genom telegram eller annatfjärrskriftsmeddelande. Att det numera föreligger en sådan rätt får ansesfastslaget genom 1970 meddelat pleniavgörande av regeringsrätten. Dettorde emellertid knappast finnas någon mera allmän kännedora ora detta, ochdet kan därför hävdas all det frän tydlighetssynpunkt skulle vara önskvärt atten regel härom in- KungL Maj:ts proposition nr 1971 369 flyter i förvaltningslagen i enlighet med vad sora harföreslagits av arbetsgmppen (5 § andra styckel andra punklen arbetsgruppenslagförslag). Med den av mig intagna ståndpunkten till behovet avuttryckliga regler om rätten atl ge in eller sända in handlingar med postensynes emellertid inte väl förenligt all i förvaltningslagen ta in enbart enföreskrift om rätt att kommunicera raed myndighet genom fjärrskrift. Att dennamöjlighel nuraera står den enskilde lill buds kommer likväl att framgåindirekt av förevarande paragraf i del nu framlagda lagförslagel (förstastycket andra punkten). Jag anser därför att en uttrycklig regel om rätt attmeddela sig med rayndighet genom fjärrskrift kan undvaras i förvaltningslagen.Att fjärrskriftsmeddelande är att räkna som handling i lagens mening torde inteheller behöva uttryckligen anges. Till frågan om bekräftelse av sådantmeddelande återkomraer jag i det följande. Om sålunda frågan om de sätt på vilka enskild kan träda iförbindelse med myndighet kan utan egentlig olägenhet lämnas oreglerad i lagen,kan delsamma enligt min mening inte sägas vara fallet belräffande frågan om dentidpunkt då handling skaU anses ha komrait in till en myndighei, Detla spörsmålaktualiseras i alla de sammanhang då i författning eller eljest viss tidsfristär föreskriven för vidtagande av en skriftlig åtgärd. Som framhållits avarbetsgruppen är frånvaron av klara regler på denna punkt förenad med ölägenheterför allmänheten. Även för myndighelema lorde del vara av värde all nuvaranderegel i ämnet i 2 § första styckel andra punkten lag förtydligas ivissa avseenden. Riktmärket bör härvid vara atl skapa ökad klarhet i sådanafall då det kan anses tveksamt, om en handling skall räknas som inkommen vissdag eller inte. Från rättsskyddssynpunkt är det vidare av särskild vikt alt setill att tvekan i detla hänseende inte länder den enskilde till nackdel. Föratt nå de nu angivna syftena har jag bedömt del vara nödvändigt att görareglerna om när en handling skall anses inkommen till en myndighet någotutförligare än i arbetsgruppens lagförslag. Huvudregeln om när en handling skall anses ha kommit intill myndighet bör i huvudsaklig överensslämmelse raed vad nu gäller och raedvad sora föreslagils av arbetsgruppen (5 § tredje stycket första punklenarbetsgruppens lagförslag) vara, att handling skall anses ha kommit in, närhandlingen eller avi om postförsändelse, i vilken handlingen är innesluten,kommil behörig tjänsteman tUl banda (7 § första stycket första punkten i detföreliggande lagförslagel). Insändande av handling sker alltså i principfortfarande på avsändarens risk (jfr 7 § andra stycket). Regeln uppställerinte något ovillkorligt krav på att handlingen eller avin skall ha av-läranatsi myndighetens lokal. Det räcker med alt behörig tjänsteman tagit emot den t.ex. vid en förrättning eller vid besök hos någon. som i det enskildafallet skall räknas som behörig tjänsteman får liksom f. n. avgöras av bl. a.arbetsordning för myndigheten. 370 Kungl Maj.ts proposition nr 1971 överensstämmelsemed vad som enligt 2 kap. 5 § försia siycket tryckfrihetsförordningen gäUer ifråga om den tidpunkt då handling skall anses inkomraen till rayndighet ochdärmed hänföras till kategorin »allmän handling». Efiersomdel beträffande postförsändelse är tiUräckligt att en avi om försändelsenanlänt till behörig tjänsteman viss dag för att denna skall anses inkommen dendagen, har det synts vara följdriktigt att i lagen ta in en uttrycklig regel ommolsvarande situation beträffande telegram. Underrättas myndighet särskUt omatt telegram till myndigheten anlänt till telegrafanstalt, skall lelegrararaetenligt 7 § första siycket andra punklen anses ha komrait in redan närunderrättelsen nått behörig tjänsteman. Det fömtsälts att myndighetenunderrättas genora försorg. På vilket sätt underrättelsen skerspelar däreraot inte någon roll. Det räcker exempelvis med att behörigtjänsteman hos rayndigheten underrättas i telefon. I 7§ andra stycket har tagils in en bestäraraelse sora närmast tar sikte på sådanafall då handling (telegram) eller avi om handling (telegram) anlänt viss dagefter expeditionstidens slut. Med hänsyn till den kritik som vidremissbehandlingen riktats mot molsvarande regel i arbetsgruppens lagförslag (5§ tredje stycket andra punklen) har bestämmelsen i det föreliggandelagförslagel getts elt väsentligen nytt innehåll (jfr ILU 1946: 23 s. 9 ochprop. 1947: 188 s. 14). Kan del antas atl handlingen eller avi om denna vissdag avlämnats i myndighetens lokal eller funnits tillgänglig för myndigheten påpostanslalt, skall den anses inkommen den dagen, om den kommit behörigtjänsteman till banda närmast följande arbetsdag. Genom den nya bestämmelsenundviks att enskilds rätt går förlorad, därför att myndighet t. ex dröjer medatt på postanstalt hämta alla de försändelser till myndigheten som anlänt vissdag. Inte heller skall den omständigheten att handling lämnats i myndighetenslokal lill någon, som inte är behörig att la emot den, i allmänhet medföra atthandlingen inte skall anses inkomraen . Kommer handlingen i sistnämndafall behörig tjänsteman lill banda närmast följande arbetsdag, bör det kunnapresumeras att den komrait in den dag då den avlämnats. Någon vidlyftigutredrung om huruvida handlingen faktiskt funnits i rayndighetens lokal förekl. 24 viss dag skall inte behöva företas i nu avsedda fall. Det bör normalträcka med att det inte framstår som osannolikt att så varit förhållandet. Ävennär det gäller att avgöra huruvida en handling viss dag funnits tillgänglig förmyndighet på postanslalt bör beviskravet sättas lågt. Det bör vara tillräckligtatt det med hänsyn till förefintliga uppgifter om t. ex. dag för försändelsenspoststämpling, försening av postgången och rutiner vid insortering avförsändelser i postfack och postboxar inte framstår som osannolikt atlhandlingen viss dag funnits tillgänglig för myndigheten på postanslalt. Med ettså utformat beviskrav torde del knappast vålla myndig- KungL Maj.ts proposition nr 30 är 1971 371 heterna några nämnvärda svårigheter att avgöra om enhandling skall anses ha komrait in inom föreskriven lid eller ej. Den nuföreslagna bestämmelsen medför däremot atl viss försiktighet bör iakttas avmyndigheien vid utfärdande av lagakraftbevis belräffande överklagbara beslul.För undvikande av misstag torde i aUmänhet sådanl bevis böra ulfärdas förstdagen efter den arbetsdag som närmast följer för besvärstidens utgång(jfr även 12 § tredje styckel andra punkten). I 7 § Iredje stycket har lagils in en föreskrift om alltelegram eller annal fjärrskriftsmeddelande skall bekräftas av avsändaren, ommyndigheten begär det. Föreskriften raolsvarar 5 § andra stycket Iredjepunkten arbetsgruppens lagförslag. Bekräftelse som avses skall ske genomegenhändigt undertecknad handling. Begär myndigheten sådan bekräftelse menkoraraer någon sådan inte myndigheten till hända, blir fjärrskriflsmeddelan-detatt betrakta som en visserligen inkommen men inte undertecknad handling. Någon motsvarighet till nuvarande beslämmelse i 2 § förstasiycket försia punkten lag alt handling som koraraer in till myndighetmed poslen skall anses ingiven av den som undertecknat handlingen anser jaginte behöva las med i förvaltningslagen. Somframgår av redogörelsen under 1 och 2 §§ i del föreliggande lagförslaget har1946 års lag ett någol raer vidsträckt tillämpningsområde än förvaltningslagen.I detta sammanhang bör särskilt erinras om de i 2 § 3 och 4 intagna undantagenbelräffande överexekutors eller utmätningsmans exekutiva verksamhet ochbeträffande ärenden om brott hos polis-, åklagar- eller tullmyndighet,Eftersora lag f. n. är genereUt tUlärap-1ig hos de nu nämndamyndigheterna och 7 § förvaltningslagen är avsedd att överta dess roll, kommerföljaktligen bestämmelser i nu berörda hänseenden att saknas för dessamyndigheter, när förvallrungslagen träder i kraft. Till denna fråga liksom lillfrågan om erforderliga ändringar i 33 kap. 3 § RB avser jag att återkomraa iett senare sammanhang. Bestäraraelsen reglerar myndighels skyldighel alt vägledaden som lämnar in en ofullständig ansökningshandling eller annan skrivelse.Den motsvarar 9 § arbetsgruppens lagförslag. F. n. finns inte någon allmän lagregelsom ålägger förvaltningsmyndighet att vägleda part eller annan person, om hanger in en inlaga som inte uppfyller givna föreskrifter eller eljest ärofullständig. I praxis anses emellertid myndigheterna ha en sådan skyldighet,se t. ex. RÄ 1950 ref. 30 (ombud har beretts tillfälle att i efterhand styrkasin behörighet) och 1952 ref. 3 (part, som anbragt sitl namn påbesvärsskrivelse endast med skrivmaskin, har beretts lillfälle all undertecknaskrivelsen, fastän besvärsliden gått ul). Den nu angivna grundsatsen har ävenkommit Maj:ts proposition nr 1971 tilluttryck i vissa specialförfattningar, se t. ex. 7 § taxeringsförordningen. Vadgäller den statliga sektorn bör i sammanhanget även erinras om vissabestämmelser servicecirkulär. Krävs i ärende hos myndighet kompletteringav enkel beskaffenhet, skall myndigheten enligt fjärde stycket i cirkuläretlämna anvisning om vilka ålgärder som bör vidtas för alt avhjälpa brislen, ominte myndigheten på grund av motsatta partsintressen eller av annan särskildanledning finner det vara olämpligt att lärana sådanl biträde. Denvägledningsplikt som föreskrivs i cirkuläret sträcker sig i princip inte längreän till klargörande för parten av vad som brister. Är del uppenbart atl parteninte på egen hand kan bola bristen, kan myndigheten hänvisa honom tillkommissionär hos myndigheien eller enligt 5 § kungörelsen (1946: 679) angåendekommissionärer hos myndigheter tillhörande statsförvaltningen lämna ärendetdirekl till sådan befattningshavare. I servicecirkulärels sjätte styckeföreskrivs vidare att myndighet även i övrigt bör gå allraänhelen till bandaraed erforderliga upplysningar i frågor sora berör rayndighetensverksarahetsoraråde, om det inte av särskild anledning raedför olägenhel attlämna sådanl biträde. Görsen framställning i ett förvallningsärende av en därtill berättigad person, ärrayndigheten i princip skyldig atl i sak pröva denna. I vad mån myndighet harrätt att underlåta sakprövning av en bristfällig fraraställning och i ställetavvisa den, beror ofta på sakens beskaffenhet. På åtskilliga oraråden, t. ex.på socialvårdsområdel, måsle myndigheterna av hänsyn tiU sina allraännauppgifter anses skyldiga alt träda i verksarahet och ulreda förhållandena,även när parts fraraställning är bristfällig och kanske i och för sig otjänligsom underlag för en sakprövning. På andra områden torde det slå myndigheienfritt att, när part i eget inlresse begär en förmån och hans framställning ärotjänlig sora gmnd för ärendets handläggning, underlåta sakprövning och avvisafraraställningen. Myndigheten torde dock inte ba rätt att besluta om avvisning,om inte parten först beretts tillfälle all bota bristen i framställningen menunderlåtit att göra detta. Uttryckliga förfatlningsföreskrifier härom harmeddelals endast i ringa utsträckning, se t. ex. 28 § fjärde stycket lagen(1956: 2) ora socialhjälp. Arbetruppen.Enligt arbetsgruppens raening bör i förvaltningslagen inte tas in någon allraänregel om myndighels serviceskyldighet mol allmänheten (jfr 2 kap. 15 §besvärssakkunnigas lagförslag). Arbetsgruppen anser inte heller alt frågan ivad mån en myndighet skall komplettera utredningen i ärende ex officio ellerlåta erforderlig komplettering ankomma på part efter eller utan vägledning frånmyndigheten bör regleras i förvaltningslagen, eftersom detta är etl spörsmålom utredningsansvarels fördelning som är avhängigt av sakens beskaffenhet. Oradenna fråga över huvud skall regleras, bör del ske orarådesvis genoraspecialförfatlningarna. Alla grader av official- resp. parisansvar förekoraraerinom förvaltningens rikt differentierade ärendeflora. KungLMaj:ts proposition nr 1971 373 Enligtarbetsgruppen bör emellertid oavsett förvaltningsärendets typ kunna ställas uppen enhetlig regel i elt speciellt avseende. Myndighet bör i överensstämmelsemed gällande rätt i princip vara skyldig alt ge anvisning om sådana enklakompletteringsåtgärder som påtecknande av egenhändig namnteckning påansöknings- eller besvärsskrivelse, meritförteckningar m. m. och insändande avfullmakt, betyg, intyg, bevis eller andra enstaka, lätt idenlifierbarabehörighels- eller bevishandlingar. Arbetsgruppen förordar alt en regel omsådan vägledningsskyldighet tas med bland förvaltningslagens allraännabestäraraelser (9 § första punkten arbetsgruppens lagförslag). Den böravfallas raed servicecirkulärets fjärde stycke som förebild. Den i cirkuläretangivna begränsningen i vägledningspliklen med tanke på förefinlligheten avmotsatta partsintressen bör dock inte ges någon motsvarighet. Så länge del inteär fråga om annat än enkla kompletteringar av huvudsakligen formellbeskaffenhet, saknas anledning atl inskränka servicen av hänsyn till motsattapartsintressen. Komplelteringsgmndsalsenbygger på samma tanke som kommunikationsprincipen, framhåller arbetsgmppenvidare. Ett avgörande som går part emot skaU inte meddelas utan att parten fåtttillfälle att ta till vara sina intressen. Liksora regeln om kommunikationraåste vidkännas inskränkningar med hänsyn lill förfarandets ekonomi, kan inteheller kom-plelleringsregeln slå undantagslös. Elt enkelt meddelande till partom att något saknas i hans handlingar är visserligen föga lids- ocharbetskrävande. I oviktiga eller utsiktslösa ärenden kan dock också en så enkelålgärd framstå som en överdrift. På områden där ansökningar koraraer in istora mängder kan det också tänkas vara omöjligt att i praktiken i fullorafattning upprätthålla även en så begränsad anvisningsskyldighet som denföreslagna utan att en allmän fördröjning av ej önskvärt slag uppkommer.Förfarande-ekonomiska avvägningar måste därför kunna göras. Arbetsgruppenföreslår i enlighet härmed alt i laglexten anges att vägledning får underlåtas,om det krävs av hänsyn tUl arbetets behöriga gång och intet väsentligt partsintresseeftersatts därigenom (9 § andra punkten). De av arbetsgruppenföreslagna bestämmelsema reglerar bara myndighets vägledningsplikt iförhållande till part. Frågan om sådan hjälp till annan än part, t. ex. densom skall lämna skriftliga upplysningar eller intyg i ett ärende, fordrarenligt gruppens åsikt inte lagreglering. Remissyttrandena.De av arbetsgruppen föreslagna beslämraelserna om myndighets skyldighet atlvägleda part lämnas i allmänhet utan erinran av remissinstansema. Patent- ochregistreringsverket, som anser att bestämmelsema återger en i del närmastesjälvklar princip, föreslår dock atl de utgår ur förvaltningslagen och attservicecirkuläret i stället förtydligas. En motsatt ståndpunkt intas av JO,som anser bestämmelsema böra utsträckas till att innehåUa en allmän regel omserviceskyldighet.