prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Genom ändringen i AVL har väghållare för allmän väg ålagtsskyldighet att hålla ren allmän väg och vissa områden intill vägområdet.Ändringen grundar sig i huvudsak på förslag i denna del av 1960 årsvägsakkunniga. Dennya lagstiftningen om allmänna vägar bör träda i kraft , dåsåsom nämnts en rad för väglagstiftningen betydelsefulla lagstiftningsreformerenligt föreliggande beslut eller förslag skall träda i kraft. Idet följande kommer jag först att i särskilda avsnitt ta upp vissa allmännafrågor rörande den nya lagstiftningen. Därefter avser jag att närmare behandlaförslaget till väglag och förslagen till viss följdlagstiftning. 15.1.2Anordningar att hänföra till väg Desakkunniga föreslår att till väg skall kunna räknas som väganordningar förutom vägbana och de anordningar i övrigt som stadigvarande behövs för vägen även sådana anordningar som i och för sig inte är helt nödvändiga för vägenmen som behövs för att höja vägens standard till önskvärd nivå. Som exempel påvad de sakkunniga syftar på i detta sammanhang nämns anordningar förvägbelysning, hållplatser, parkeringsplatser, rastplatser och andra dylikaanordningar. De sakkunnigas förslag innebär Maj:ts proposition nr 1971 ocksåatt det inte skall införas någon skyldighet för väghållaren att utrusta väg medsådana särskilda anordningar. För att anordning av detta slag skall räknas tillvägen krävs enligt förslaget att beslut om anordningens utförande fattats iarbetsplan för vägen eller att föreskrift härom meddelats i beslut omförändring av enskild väg till allmän, Iett samhälle som, i likhet med det svenska, är under stark ekonomisk utvecklingökar kvalitetskraven på så gott som alla samhällslivets områden. Detta gällerockså i fråga om vägarna. Även om avsevärda standardförbättringar på dettaområde redan uppnåtts, är det enligt min mening angeläget, inte minst fråntrafiksäkerhetssynpunkt, att lagstiftningen utformas så, att en fortsattförbättring av väg- och trafikmiljön underlättas. Jag anser att önskemålethärom kan tillgodoses genom en utvidgning av begreppet väganordning ihuvudsaklig överensstämmelse med de sakkunnigas förslag. Tillde särskilda anordningar som vid behov skall kunna inrymmas i det utvidgadebegreppet väganordning bör, som de sakkunniga anfört, höra hållplatser,parkeringsplatser och rastplatser. Frågan huruvida stationär vägbelysning börkunna få karaktären av väganordning avser jag att återkomma till i detföljande (15.1.4). Även andra anordningar än de nämnda bör i fortsättningenkunna omfattas av begreppet väganordning. En grundläggande förutsättninghärför bör dock vara att anordningen tillgodoser ett stadigvarande behov förvägens bestånd, drift eller brukande. Detta krav bör enligt min mening gällaalla väganordningar. Bedömningen av vad som utgör ett stadigvarande behov förvägens bestånd, drift eller brukande bör ske med beaktande av de anspråk påvägstandard som samhällsutvecklingen ställer. Med hänsyn härtill är det intenödvändigt eller ens lämpligt att i VägL ge exempel på vare sig väganordningari den traditionella bemärkelsen (slänt, bankett, dike osv.) ellerväganordningar av den nya typen (hållplatser, parkeringsplatser osv. Jagdelar de sakkunnigas uppfattning att väghållaren inte bör åläggas någongenerell skyldighet att förse vägarna med sådana särskilda anordningar somhållplatser, parkeringsplatser, rastplatser och liknande. Anordningar av dettaslag kan medföra betydande kostnader. En avvägning inom ramen för de medel somstår till förfogande måste kunna ske mellan olika ändamål, så att medlen kanutnyttjas på bästa sätt. nämnda omständighet och de skiftande faktiskaförhållandena gör att jag, liksom de sakkunniga, anser att i den nya väglageninte heller bör preciseras när ifrågavarande särskilda väganordningar fårkomma till stånd. Genom sitt förslag att beslut om sådan anordning skall hafattats i arbetsplan för vägen eller i beslut om enskild vägs förändring tillallmän vill de sakkunniga möjliggöra centrala ekonomiska avvägningar ochcentral styrning. Frågor om fastställelse av arbetsplan och om förändring avenskild väg till allmän skall enligt Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 113 desakkunnigas förslag också i fortsättningen prövas av statens vägverk och ivissa fall underställas Kungl, Maj :t. Också jag är av denuppfattningen att frågan huruvida planerade anordningar av den av desakkunniga åsyftade nya typen vägbelysning, hållplats, parkeringsplats,rastplats o, d. skall få vara väganordningar bör prövas centralt i varjesärskilt fall. En sådan ordning är nödvändig med hänsyn till behovet av encentral bedömning av bl, a. kostnadskonsekvenserna. Den av de sakkunnigaföreslagna ordningen, som innebär att anordning av ifrågavarande slag inte fårvara väganordning om inte beslut om anordningens utförande fattats i arbetsplaneller i beslut om förändring av enskild väg till allmän, tillgodoser emellertidinte utan 3'tterligare föreskrifter detta behov i det fall då arbetsplan intebehöver fastställas. Dessutom kan tillämpningssvårigheter uppkomma när detskall avgöras huruvida beslut i arbetsplan eller föreskrift i beslut omförändring av enskild väg till allmän är en förutsättning för om en anordningskall få vara väganordning eller inte. Med de sakkunnigas förslag kanavgörandet bli beroende av svaret på frågan huruvida anordningen är jämförbarmed vägbel}'sning, hållplats, parkeringsplats eller rastplats. En bättreordning synes med hänsyn härtill vara att Kungl. Maj :t bemyndigas att ställaupj5 villkor för att anordning, som stadigvarande behövs för vägs bestånd,drift eller brukande, skall få räknas som väganordning. Med stöd av ett sådantbemyndigande kan Kungl. Maj :t meddela föreskrifter som ger befogenhetatt beträffande anordningar av visst slag pröva om anordningen får varaväganordning. får då möjlighet att göra en central bedömning, varesig arbetsplan för företaget behöver fastställas eller inte, av frågan omanordningen skall få komma till stånd som väganordning. I fråga om vägar förvilka staten är väghållare innebär prövning en bedömning avanordningen från teknisk och allmän synpunkt men också ett ställningstagandetill frågan om statliga medel kan användas för ändamålet. När det gäller vägarför vilka kommun är väghållare bör prövning endast ha karaktären avlämplighetsprövning. Frågan huruvida statliga medel skall satsas i form avstatsbidrag bör enligt min mening prövas särskilt av i ärendeangående statsbidrag. Härigenom möjliggörs att anordning som i och för sigblivit godkänd som väganordning kan komma till utförande även om statligamedel inte kan ställas till förfogande. Kommunen får i så fall själv bestridakostnaderna. Jagföreslår att frågan om prövning och godkännande av väganordning löses enligt deriktlinjer som jag nu har angett. Ifrågavarande prövning bör ske i samband medvägverkets prövning av frågor om allmän vägs tillkomst, exempelvis fastställelseprövningav arbetsplan. I andra fall, såsom när det är fråga om byggande av väg menarbetsplanen inte behöver fastställas, får pröva frågan särskilt.Kungl. Maj :t kan, om den av mig förordade ordningen genomförs, meddela deföreskrifter härom som behövs. Maj:ts proposition nr 1971 Avvad jag har anfört framgår att jag inte kan ansluta mig till de synpunkter somi några remissyttranden anförts till förmån för bestämmelser som anger i vilkenutsträckning väg skall vara utrustad med ])arkerings-och rastplatser och andrasärskilda anordningar. Beträffandeparkerings- och rastplatser har de sakkunniga uttalat att vägväsendets insatserbör avse anordningar som mera påtagligt hör samman med färden på trafikledenmen inte anordningar som i första hand är till för att möjliggöra besök iexempelvis affärer, restauranger, samlingslokaler eller idrottsanläggningareller utflykter i omgivningarna. Jag kan ansluta mig till denna uppfattning.Därav följer också att väghållarens ansvar, som framhållit i sittremissyttrande, för anordnande av biluppställningsplatser i kust- ochskärgårdsområden bör begränsas till vad som behövs för att trafiken, exempelvisvid färjlägen, skall löpa smidigt. På många håll finns behov av parkeringsplatserför bilar som i kust-, skärgårds- eller fjällområden lämnas för kortare ellerlängre tid, medan ägaren fortsätter resan på annat sätt. Detta behov bör docktillgodoses i annan ordning än genom insatser från väghållarens sida. Föreskrifterom vilket utförande sådana parkerings- och rastp-latser och andra särskildaväganordningar skall ha, som anordnas av väghållare, har inte sin plats i dennya lagen. Sådana föreskrifter kan meddelas av Kungl. Maj :t eller myndighetsom Kungl. Maj :t bestämmer. Deinvändningar som de sakkunniga anfört mot tanken alt last- och upplagsplatserför skogsnäringen som anordnas utmed allmän väg skall räknas till vägen ochbekostas som sådan finner jag bärande. Jag avstyrker en sådan ordning. I ochför sig hyser jag den uppfattningen att skogsbrukets möjligheter att anordnalast- och upplagsplatser bör underlättas. Som jag förutskickat i direktiven fören översyn av lagstiftningen om enskilda vägar (se riksdagsberättelseK: 32) bör de för denna översyn tillkallade sakkunniga (vägutredning)vid fullgörandet av sitt uppdrag ta upp frågan om skogsnäringens last- ochupplagsplatser. 15.1.3Vägs omfattning i sidled Enligtde sakkunnigas förslag skall inom ej planlagt område till vägområde kunnaräknas en markremsa av högst 2 meters bredd utanför ytterkanten av vägdike,vägslänt eller annan väganordning. Vidare föreslås att det byggnadsfria områdetintill väg i område utan generalplan, stadsplan eller byggnadsplan ifortsättningen skall vara räknat frän vägområdets ytterkant och inte,som , räknat från vägbanans mitt samt att avståndet genom beslut avlänsstyrelsen skall kunna utsträckas räknat från vägområdetsytterkant mot från vägbanans mitt enligt gällande bestämmelser. Ifråga om område med generalplan, stadsplan Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 115 ellerbyggnadsplan föreslår de sakkunniga att en markremsa på högst skallkunna räknas till vägområdet. Förslagetatt väg inom ej planlagt område skall kunna förses med en kantremsa på högst 2meter har fått ett positivt mottagande vid remissbehandlingen. Behovet av markutanför vägbanan och övriga väganordningar bör, som de sakkunniga har funnit,kunna tillgodoses genom en kantremsa med den föreslagna maximibredden 2 meter.En större maximibredd skulle knappast vara förenlig med önskemålet attingreppen i enskild rätt begränsas så mycket som möjligt. Jag förordar därföratt de sakkunnigas förslag genomförs. Detta bör enligt min mening ske på detsättet, att kantremsa skall få räknas som väganordning. Att kantremsa får varaväganordning endast till en bredd av högst utanför vägbana och annanväganordning, såsom dike, bankett eller slänt, bör framgå av de föreskrifter,som Kungl. Maj :t enligt vad jag har förordat skall kunna meddela i frågaom villkoren för att anordning skall få räknas som väganordning. Om kantremsaräknas som väganordning förutsätter detta bl. a. att remsan stadigvarandebehövs för vägens bestånd, drift eller brukande. Därav följer att det vidarbetsplanens upprättande bör klarläggas, om och i vad mån behov av kantremsapå olika vägavsnitt föreligger. Att en sådan prövning sker är av vikt intebara från kostnadssynpunkt utan också med hänsyn till det berördaönskemålet att ingreppen i enskild rätt begränsas så långt det är möjligt, Ifråga om det byggnadsfria området intill väg instämmer jag liksom de flestaremissinstanserna i de sakkunnigas uppfattning att trafikutvecklingenmotiverar en utökning av detta område. Som de sakkunniga framhållit innebär ettbibehållande av som bredd på det byggnadsfria området en ökning, omtill utgångspunkt för mätningen tas vägområdets ytterkant i stället för som nuvägbanans mitt. Genom detta beräknings-sätt undviks också den med gällandeordning förenade olägenheten att det byggnadsfria området särskilt vid bredavägar till betydande del eller helt sträcker sig över och konsumeras av självavägområdet. Mätning från vägområdets ytterkant torde också innebära att detblir möjligt att i de fall arbetsplan föreligger fastställa det byggnadsfriaområdet med större noggrannhet. Jag kan i detta sammanhang nämna att jag avseratt förorda att arbetsplan i fortsättningen upprättas för varje vägföretag somkräver ianspråktagande av mark, och detta även om ianspråktagandet grundas påen fririllig upplåtelse av marken. a. statens vägverks sida har ifrågasattsom inte det byggnadsfria området bör räknas från vägbanans ytterkant. Detskulle då bli möjligt att redan vid en okulärbesiktning fastställa detbyggnadsfria områdets bredd. Denna metod kan i vissa fall, särskilt vidöverslagsberäkning, ge praktiska fördelar men den medger knappast Maj:ts proposition nr 1971 störrenoggrannhet vid fastställandet av det byggnadsfiia avståndet än den av desakkunniga föreslagna metoden i de fall där arbetsplan inte föreligger. Och ide fall där arbetsplan finns är den av ifrågasatta metoden i fråga omnoggrannhet underlägsen. Därtill kommer att sistnämnda metod skullenödvändiggöra en mera komplicerad lagteknisk reglering än de sakkunnigasförslag. Jag finner därför inte skäl att frångå detta förslag och förordarsålunda att det byggnadsfria avståndet i fortsättningen räknas frånvägområdets ytterkant och att det för normalfallet bestäms . Den möjlighet somlänsstyrelsen har enligt gällande rätt att föreskriva utvidgning av detbyggnadsfria området bör, som också de sakkunniga har kommit fram till, finnaskvar. Jag ansluter mig till de sakkunnigas förslag att det byggnadsfriaavståndet skall kunna utvidgas från vägområdets ytterkant. Enligtnu gällande bestämmelser skall det föreligga särskilda skäl för attlänsstyrelsen skall få föreskriva utvidgning av det byggnadsfria området utöver12 meter från vägbanans mitt. Den utökning av det byggnadsfria området till 12meter från vägområdets ytterkant som jag har förordat i det föregående medförenligt min mening att kraven bör skärpas på de skäl som skall motivera enutvidgning utanför 12-inetersgrän-sen. Enligt de sakkunniga bör endasttrafiksäkerhetsskäl av tillräcklig stj'r-ka få åberopas i detta sammanhang.Sådana skäl som att mark behövs för en framtida breddning av vägen skulledäremot inte vara tillräckligt vägande. De sakkunniga anser dock att detligger inom ramen för vad trafiksäkerheten kräver att hänsyn tas till behovetatt kunna bredda en väg. I samband med tillkomsten av 1947 årsändringar i AVL angavs det som möjligt och önskvärt att en framtida breddning aven befintlig väg säkerställdes genom en utvidgning av det byggnadsfriaonij-ådet. Detta får ses mot bakgrund av den då aktuella maximibredden.Dåvarande departementschefen uttalade också att möjligheten att utvidgaförbudsområdet borde handhas med varsamhet. Jag anser att det med den nu föreslagnaökningen av maximibredden saknas anledning att beakta andra hänsyn äntrafiksäkerheten vid utridgning av det byggnadsfria området. Även behov av enrelativt nära förestående breddning av en väg faller enligt min uppfattningv\tanför de skäl som kan anföras för en utvidgning. Visserligen skulle ettsådant behov kunna inrymmas under begreppet trafiksäkerhet i vidsträcktbemärkelse. Det finns emellertid andra medel att säkerställa genomförandet avett vägprojekt sedan fråga därom väckts. Anledning saknas därför enligt minmening att lägga andra trafiksäkerhetsskäl än sådana som avser den befintligavägen till grund för en utvidgning av det byggnadsfria området. Inomdet byggnadsfria området intill väg får enligt gällande regler inte uppförasbyggnad eller förekomma andra anordningar av olika slag. En anpassning avbestämmelserna om byggnadsfritt område till byggnadslag- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 117 stiftningen,som innebär att begreppet "uppföra byggnad" i väglagen blir liktydigtmed vad som enligt byggnadslagstiftningen är att hänföra till"nybyggnad" skulle betyda en utvidgning av väglagens byggnadsförbud.Jag anser inte tillräckliga skäl föreligga för en sådan skärpning. Motförslaget att till väg inom planlagt område skall kunna räknas en kantrenisa påhögst har under remissbehandlingen invänts bl. a. att de sakkunnigaägnat för liten uppmärksamhet åt möjligheterna att förebygga skadeverkningargenom trafikbuller och andra immissioner från den alltmera ökande trafiken påvägarna. Huvudparten av den kritik som riktats mot förevarande förslag kommerfrån kommunalt håll och går ut på att zoner är helt otillräckligamed hänsyn till immissioner från vägtrafiken. Detär givetvis av stor vikt att bebyggelse inte förekommer så nära allmän väg attden medför fara för trafiksäkerheten på vägen eller att fara eller obehaguppkommer för dem som bor eller vistas intill vägen. Detta gäller inte minstinom planlagda områden. I byggnadslagstiftningen har därför föreskrivits attdet vid uppgörandet av detaljplan skall tillses att samfärdselns ochtrafiksäkerhetens krav tillgodoses på tillbörligt sätt och att hänsyn skall tastill de krav som bör ställas upp från bl. a. sundhets- och trevnadssynpunkt.Som de sakkunniga har anfört behövs det intill moderna vägar som byggs förstark trafik i allmänhet frizoner av betydande bredd, om nämnda krav ochsärskilt kravet på skydd mot störningar genom vägtrafikbuller skall kunnatillgodoses. Med nu gällande regler faller kostnadsansvaret för frizoner intillallmän väg inom område med fastställd generalplan eller med stadsplan påkommunen och inom område med byggnadsplan på vägförening, inom vars områdemarken är belägen, eller i vissa fall på markägare. Förslagetatt en kantreinsa på högst 10 meters bredd skall kunna hänföras till väg inomområde med fastställd generalplan eller med stadsplan eller byggnadsplan ärenligt de sakkunniga resultatet av en skälighetsav-vägning av kostnadsansvaretför frizoner mellan, å ena sidan, trafikintresset företrätt av staten och, åandra sidan, bebyggelseintresset företrätt av kommunerna. För min del är jaginte beredd att nu ta ställning till de sakkunnigas ifrågavarande förslag. Ettställningstagande till kostnadsfördelningen mellan kommun och väghållare iangivna fall bör grundas på mera allsidiga överväganden än dem som desakkunniga har kunnat göra i förevarande del. Genom miljöskyddslagstiftningen,som tillkommit sedan de sakkunniga avlämnat sitt betänkande, har tillskapatsregler om miljöfarlig verksamhet. Den tillsatta trafikbullerutredningenskall enligt sina direktiv belysa frågan om trafikbullret och lägga framkonkreta förslag till normer för bl. a. buller från motordrivna vägfordon samt tillåtgärder i fråga om bl. a. den fysiska planeringen som blir nödvändiga tillföljd av de Maj:ts proposition nr 1971 Utredningen skall också bedöma den samhällsekonomiska innebörden avförslagen. har till uppgift att utreda vägtrafikensansvar för samhällsekonomiska kostnader av olika slag. skallgöra en översyn av byggnadslagstiftningen och därvid särskilt beakta frågan omsamordningen mellan fysisk, social och ekonomisk planering. När resultatet avnu nämnda utrednijigar föreligger och har remissbehandlats, bör det finnas ettbredare underlag för ett ställningstagande i den av de sakkunniga berördakostnadsfördelningsfrågan. 15.1.4Vägbelysning m. m. Desakkunniga föreslår att anordning för stationär vägbelysning skall kunna räknastill väg som väganordning, om den tagits upp i arbetsplan för vägen, och attdrift av vägbelysningsanordning skall kunna ingå i drift av väg. Vidareföreslås att statens vägverk skall bestämma i vilken utsträckning vägbelysningskall komma till stånd och i vad mån statsbidrag skall utgå för anläggningeller drift av vägbelysning. De sakkunniga drar upp vissa riktlinjer förutbyggnaden av vägbelysningen. Dessa går i stort sett ut på att vägbelysningbör anordnas på sådana trafikleder som fyller en regional funktion och därbehovet av belysning till övervägande del betingas av trafikens krav och inteav ordnings- eller trivselskäl. skall utarbeta normer somsäkerställer att vägbelysning blir av önskvärd kvalitet. De sakkunniga betonaratt en utbyggnad av vägbelysningen med hänsyn till kostnaderna måste ske ibegränsad omfattning och koncentreras till hårt trafikerade leder intill städeroch samhällen. Behovetav stationär vägbelysning ifrågasätts inte i något remissyttrande. Det är ocksåenligt min mening nödvändigt att på alla sätt öka trafiksäkerheten undermörker. Ett sätt är otrivelaktigt att satsa på vägbelysning. Jag förordardärför den av de sakkunniga föreslagna ordningen att vägbelysning förs inunder begreppet väganordning. Vägbelysningav god kvalitet medför betydande kostnader. Det kan därför, som de sakkunnigahar framhållit, inte komma i fråga att ålägga väghållare någon skyldighet attunder vissa generellt angivna förutsättningar anordna vägbelysning. Så blirheller inte fallet, om det av mig förordade förslaget att räknavägbelysningsanordningar som väganordningar genomförs. Kostnaderna förvägbelysning får ingå i den avvägning som måste göras mellan olika vägändamål somställer krav på de tillgängliga resurserna. Vid oförändradeväganslag betyder detta ställningstagande att de belopp av vägbyggnads- ochunderhållsanslagen som tas i anspråk för vägbelysning i motsvarande gradreducerar de belopp som kan disponeras för andra ändamål. Med hänsyn till demed vägbelysningen förenade kostnaderna och den sannolika medelstillgången kan,som de sakkunniga har framhållit, en utbyggnad av vägbelysningen således, skeendast Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 119 successivt.De riktlinjer som de sakkunniga har angett för hur statliga resurser som kanavdelas för vägbelysning bör användas kan jag i allt väsentligt ansluta migtill. Det torde i princip vara en riktig tanke att resurserna i första hand i anspråk för sådana trafikleder som nybyggs med en hög, för biltrafikensärskilt avpassad standard. Dessa vägar utgörs av motorvägar och som underremissbehandlingen påpekats motortrafikleder men också av sådana trafiklederi övrigt, vägar och gator, som saknar direkta fastighetsanslutningar och somhar regional betydelse. Tillgängliga resurser bör emellertid användas också förbefintliga trafikleder, särskilt för att förbättra förhållandena på sträckoroch platser som har varit eller kan befaras bli speciellt utsatta förtrafikolyckor. 1 det föregående (15.1.2)har jag anfört att som villkor för att anordning av visst slag skall få varaväganordning bör kunna föreskrivas av Kungl. Maj :t att statens vägverk prövatfrågan och medgett att anordningen räknas som väganordning. En föreskrift avdenna innebörd bör meddelas i fråga om vägbelysning. En sådan ordning gör detmöjligt att som central vägmyndighet gör en bedömning av fråganhuruvida, i vilken omfattning och med vilket utförande vägbelysning bör kommatill stånd både i de fall då arbetsplan för företaget skall fastställas och ide fall då fastställelse inte behöver ske. När det gäller vägar för rilkastaten är väghållare innebär prövning av frågan om belysningsanordningfår vara väganordning en teknisk bedömning men också ett ställningstagandetill frågan om statliga medel skall användas för anordnande av vägbelysning.Nyss angivna riktlinjer för satsning av statliga vägmedel på vägbelysning fårdärvid betydelse. I fråga om vägar, för vilka kommun är väghållare, börmotsvarande prövning endast ha karaktären av lämplighetsprövning från teknisksynpunkt. Frågan huruvida statliga medel i form av statsbidrag skall användasbör av avgöras särskilt i ärende angående statsbidrag. Därvid blirriktlinjerna för användning av statliga medel för vägbelysning att beakta. Detnu sagda innebär att vägbelysningsanordningar på en väg, till vars byggandeutgår statsbidrag, kan bli godkända av som väganordningar utan attför den skull berättiga till statsbidrag. Kommunen har i sådant fall möjlighetatt sätta upp anordningarna i fråga men får själv bära kostnaderna. Somde sakkunniga har framhållit är det av vikt från trafiksäkerhets-synpunkt attvägverket utarbetar normer för vägbelysningsanordningar och att denvägbelysning som bekostas av allmänna medel motsvarar normerna. Maj :tkan ge föreskrifter härom.