prop · FU0310 · 1971-12-31 00:00:00 — I ett par fall framhållsatt straffskärpningarna lätt kan leda till att alltför höga krav ställs påbevisningen, och att därigenom svårigheterna att få fällande dom ökar. Kammarrätten understrykeratt enbart den omständigheten att skattebrotten kan antas förekomma i såbetydande omfattning att det måste ifrågasättas om de rättsvårdandemyndigheterna behärskar situationen ger anledning till att man genoin skärptastraff ger eftertryck åt kravet på sanningsplikt i deklarationsförfarandet. Ivad mån straffen skall skärpas är en avvägningsfråga, som sammanhänger med den erfarenhetsmässigaallmänpreventiva funktionen hos det straffrättsliga påföljdssystemet. Dettaproblem har inte berörts i betänkandet, och kammarrätten anser sig saknaförutsättning att utifrån egna erfarenheter göra något mer preciserat uttalande.Såvitt framgår av betänkandet har dock övriga nordiska länder funnit ettmaximistraff fängelse tiUräckligt. däremot synes ha ettmaximistraff fängelse. Utredningens överväganden för förslaget omfängelse upp till framgår ej av betänkandet, men maximistraffetframträder mot nyssnämnda bakgrund som möjligen väl strängt. FöreningenSveriges slatsåklagare, som ställer sig klart avvisande till KungLMaj:ts proposition nr 1971 187 deföreslagna straffsatserna för de centrala skattebrotten, grundar sitt stäUningstagandepå ett aUmänt hållet resonemang. Därvid konstateras till en början atträttstillämpningen inte på långt när utnyttjat de möjligheter ipåföljdshänseenden som SkSL tillhandahåUer. En väsentlig skärpning avpåföljdspraxis vid skattebrott är av skilda skäl den bristande laglydnadenoch skattesystemets omfördelningsprincip samt andra mera allmängiltiga skäl otvivelaktigt behövlig. Sådan skärpning kan knappast uppnäs annat än genom enhöjning av straffskalorna. Utan en sådan höjning är det nämligen svårt föråklagarna att med någon tyngd argumentera för mer ingripande påföljder i deenskilda fallen än de som f. n. utdöms. Någon drastisk höjning av straffskalorna behövs enligt föreningens mening inte för att åstadkomma ett sådantresultat, utan en relativt måttlig straffskärpning förefaller tillräcklig.Denna har de bestämda fördelarna framför en omedelbar drastisk höjning att deni dagsläget kan vinna allmän anslutning och att den om utvecklingen visardet påkallat och det med hänsyn till den allmänna opinionen finnes lämpligt medger ytterligare höjning längre fram. Dessutom underlättar en mera måttligskärpning av straffskalorna för skattebrott en framtida behövlig samordningmellan skattestrafflagstiftningens och varusmugglingslagstiftningensstraffskalor. Enligt föreningen är således tiden ännu inte mogen för enalltför stor höjning av straffskalorna. En sådan kan få"bumerangeffekt". Andra olägenheter, såsom en alltför tillspetsaddebatt om skattepolitiken och därav föranledda onödiga politiska motsättningarmellan medborgarna, är också tänkbara. Avslutningsvis understryks att detsagda gäller de centrala skattebrotten, medan de föreslagna straffskärpningarnaför uppbördsbrotten sägs få anses vara synnerligen välbehövliga. Sveahovrätt ställer sig kritisk till de föreslagna straffskärpningarna. I yttrandeterinras till en början om att utredningen anser sig få stöd för den föreslagnastraff skärpningen genom den intervjuundersökning som utredningen låtitföreta. Hovrätten har dock en annan uppfattning om inställningen tillskattebrotten i det allmänna rättsmedvetandet än den utredningen redovisar.Det är hovrättens tro att flertalet medborgare inte är beredda att jämställade centrala skattebrotten raed stöld och bedrägeri, åtminstone inte med degrövsta formerna av dessa brott. F. ö. kan anmärkas att förslaget hämtar sinastraffsatser från bedrägeribrottet och inte från de brott i 15 kap. BrB somkonstruktionsmässigt mera liknar de föreslagna skattebrotten. Enstraffskärpning synes dock enligt hovrätten påkaUad. Var straffmaximum sedansätts torde endast i mindre mån påverka lagens förmåga att avhålla från brott.Enligt hovrättens uppfattning är det nämligen här liksom på andra områdensnarare sannolikheten för upptäckt än det eventuella straffets höjd som verkaravskräckande. En förstärkt kontrollorganisation framstår därför som meraverkningsfullt medel raot skattebrottsligheten än överdrivet högastraffskalor. Maj:ts proposition nr 1971 Ävenhovrätten för gör liknande uttalanden som . a. att straffmaximum för oaktsamhetsbrott enligt 15 kap. BrB iintet fall är högre än sex månaders fängelse. Detta gäller också fall där ettvittne i ett mål om ansvar för brott, på vilket kan följa livstids fängelse, avgrov oaktsamhet lämnar osann uppgift i betydelse för saken. Enligt hovrättensmening kan det starkt ifrågasättas om de föreslagna straffskärpningarna såsomutredningen gör gällande har gensvar i det allmänna rättsmedvetandet. Blandde remissinstanser, som förklarar att de föreslagna straffsatserna är för höga,märks vidare handelskammare, SR samt . 1968 årsbrottmålsutredning anser att skattestrafflagutredningen i alltför hög gradförlitat sig på frihetsstraffets preventiva effekt och att förslaget frånkriminalpolitisk synpunkt därför ger uttryck för en föga progressiv tendens. Istället förordas ett system som i huvudsak innebär att ovillkorligtfrihetsstraff reserveras för de grova skattebrotten eventuellt även vidåterfall för medelsvåra brott men att kraftiga böter blir den normalabrottspåföljden i övriga fall. Allmänpreventiva skäl synes inte tala mot ensådan ordning. Pågående kriminologiska undersökningar antyder attfrihetsstraffets preventiva effekt överskattats. Man kan således i och för sigförvänta att mycket kraftiga böter har en väl så avskräckande effekt och verkarlika allmänt avhållande från skattebrott som ett presumtivt kortvarigtfrihetsstraff. Det väsentUga i detta hänseende är att upptäcktsrisken ökar,och att man genom upplysning eller dylikt kan få stöd för en allmän omvärderingav denna typ av brottslighet, vilket stärker skattemoralen. Någraav de reraissinstanser, som ansett att de av utredningen föreslagnastraffsatserna är för höga, förordar själva andra latituder. När det gäller skatte-eller avgiftsbedrägeri föreslår hovrätten för och länsstyrelseni att straffmaximum för grovt brott skall sättas till fyraårs fängelse samt att brott av normal svårhetsgrad också skall ha böter istraffskalan. Även riksskattenämnden vill att straffsatsen för grovt brottskall ligga mellan och med viss tvekan högst . Isammanhanget erinrar nämnden om att maximistraffet för grovt narkotikabrott såsent som under intryck av de svåra lidanden och skador som genomsådana brott tillfogades andra människor höjdes från dittUlsvarande fyra årtill . Det torde inte råda något tvivel om att det grova narkotikabrottetsåväl från principiella synpunkter som enligt uppfattningen hos den bredaallmänheten är ett vida svårare och farligare brott än ett grovt skattebrott.Avslutningsvis framhåller nämnden att man inte ens kan acceptera ett så högtstraffmaximum som fängelse även om brottet konstrueras som etteffektbrott med straffbart försök, vilket i och för sig skulle medföra att KungLMaj:ts proposition nr 1971 189 böteringick i straffskalan för brott som avslöjades på försöksstadiet. Detadministrativa tillägget gör nämligen att strafframarna för allmänt bedrägeriinte kan användas. menar att straffet för grovt brottbör vara fängelse mellan och samt att fängelsestraffet vidnormalfall inte rimligen kan överstiga . Föreningen anser att böter bör kunna utdömas i normalfall för att undvikaatt lindrigare sådana fall bedöms som ringa brott. Liknande synpunkt harSvenska försäkringsbolags riksförbund. Hovrätten för VästraSverige, riksskattenämnden och föreslår attmaximistraffet för oaktsamhetsbrottet vårdslös skatte- eller avgiftsutsagaskall vara fängelse . Ett par remissinstanser riksskattenämnden och hovrätten för anser att straffmaximum förbrottet underlåtenhet att innehålla skatt enligt 6 § skattebrottslagen bör varafängelse . Nämnden framhåller att den av utredningen förordadestraffsatsen är för hög, inte minst vid en jämförelse med sex-månadersstraffetenligt 5 §, där det dock är fråga ora bl. a. uppsåtliga oredlighetsangrepp raotbeskattningssysteraet. Enligt hovrättens mening kan det vara lämpligt att sänkastraffmaximum för att göra det möjligt att använda strafföreläggande för dettabrott. finner att det liksom är fullttillräckligt att bestraffa detta underlåtenhetsbrott med dagsböter. Hovrätten för ÖvreNorrland anser av samma skäl som anförts beträffande brottet enligt 6 § attnormalgraden för uppbördsbrottet enligt 7 § bör bestraffas med högst sexmånaders fängelse. Även vill sänka straffskalan föruppbördsbrottet. Förbundet föreslår att gärningen skall bestraffas endast vidtredska från den betalningsskyldiges sida och att straffet i detta fall skallvara böter eller fängelse . , i , LO och kritik mot utredningens förslag att bestraffa löntagare ochandra skattskyldiga med enkla ekonomiska förhållanden med dagsböter ellerfängelse i högst för räkenskaps-försummelse enligt 8 §. Frihetsstraffetbör reserveras för bokföringsskyldiga och andra särskilt räkenskapsskyldiga,medan dagsböter sägs vara fullt tillräckligt för dem med vanliganteckningsskyldighet. tillägger att straffskärpning inteens bör komma i fråga för bokföringsskyldiga och därmed jämställda i avvaktan påny lagstiftning om bokföringsskyldighetens omfattning. Utredningensuppfattning att påföljden villkorlig dom i regel inte bör användas viduppsåtliga skattebrott av normal och grov svårhetsgrad har gett anledning del uttalanden. FöreningenSveriges häradshövdingar och stadsdomare instämraer i utredningens uttalandeatt skattebrotlsligheten är ett brottsoraråde där all- 190 KungL Maj:ls proposition nr 1971 mänpreventivahänsyn måste framhävas med särskild styrka. En förutsättning för attvillkorlig dom skall få användas endast i sådana undantagsfall som utredningenexemplifierar hög ålder eller svår sjukdora torde dock vara att åtal kanfölja mycket snabbt på gärningen. Om åklagare eller domstolar måste avvaktautgången i skattemålet, eller om förundersökningen drar ut ,kommer det sannolikt att bli mera vanligt med villkorlig dom än vadutredningen har förutsatt. Riksåldagaren delaruppfattningen att hänsyn lill den allmänna laglydnaden måste väga särskilttungt vid uppsåtliga skattebrott. Vid val av påföljd måste dock beaktas attindividualpreventiva skäl i det särskilda fallet kan tala starkt mot ettfrihetsberövande. För skyddstillsyn torde något större utryrame inte finnas vidrena skattebrott. Däremot bör det i åtskilliga fall vara möjligt att användavillkorlig dom i kombination med ett kännbart bötesstraff. Även hovrätten förÖvre anser att utredningen förordat en väl restriktiv tiUämpning avden villkorliga domen. SR,samt menar samtligaatt villkorlig dom måste få komma till användning i betydligt störreutsträckning än utredningen tänkt sig. Enligt riksskattenämndenoch bör brott mot skattebrottslagen inte behandlas strängareän förmögenhetsbrott i allmänhet. Nämnden tillägger att det med hänsyn tillrådande rättspraxis på förmögenhetsbrottens område inte finns någon anledningbefara att villkorlig dom eller skyddstillsyn skulle komma att utdömas vidverkligt grova skattebrott. 1968 årsbrottmålsutredning framhåller att ovillkorliga frihetsstraff bör reserveras förgrova skattebrott eventuellt även vid återfall för medelsvåra brott samtatt kraftiga böter bör vara den normala brottspåföljden i övriga fall. Liknandesynpunkter omfattas av Föreningen . Bestämmelsen om frivillig rättelse i 9 § förslaget tillskattebrottslag har föranlett endast några få uttalanden från remissinstansernassida. Hovrätten för ÖvreNorrland framhåller att frivilligt tillbakaträdande enligt utredningens raeningblott kan ske vid brott i vilka läranande av osann uppgift ingår igärningsbeskrivningen. Även vid passivt skattebedrägeri torde dock frivilligttillbakaträdande vara möjligt, nämligen genom att deklaration inges. Den sominger sin deklaration får väl anses ha vidtagit åtgärd sora raedför att skattinte undandras det allmänna. Länsstyrelseni menar att tillbakaträdandet från fullbordat skattebrott skallske skriftligen. Man föreslår därför uttrycklig föreskrift om att frivilligsjälvrättelse skall ske genom skriftligt meddelande. framhåller att bestämmelsen om frivillig rättelse KungLMaj:ts proposition nr 1971 191 måsteutsträckas att gälla vid kvalificerat uppbördsbrotl enligt 7 § andra stycketlagförslaget. Preskription.De förlängningar av preskriptionstiderna, som blir följden om utredningensförslag till straffskärpningar godtas, har i aUmänhet inte gett anledning tillnågra särskilda kommentarer. Riksåklagarenoch Rfv erinrar emellertid om att den tioåriga preskriptionstiden för grovtskatte- eller avgiftsbedrägeri gör det möjligt att beivra grövre brott med merkomplicerade utredningar på ett annat sätt än f. n. Även om preskriptionstidenförlängs bör det enligt riksåklagarens uppfattning vara en strävan attnedbringa utredningstiderna. Länsstyrelseni har uppmärksammat att preskriptionstiden för ringa fall avskattebedrägeri blir mot nuvarande . Med hänsyn till deolägenheter som i praktiken kan uppstå genom en så relativt kortpreskriptionstid som föreslår att nuvarande särskildapreskriptionstid bibehålls. Samraa uppfattning har hovrätten förVästra . Riksskattenämndenframhåller att det kan råda delade meningar om kriminaliseringens omfattning särskilt med hänsyn till att den nya administrativa sanktionsformen till stordel är avsedd att ersätta ordningsstraffen samt om uppdelningen i centralaskattebrott och förseelser men tillägger att man inte anser sig böra ta uppdessa frågor till närmare diskussion. Däremot finner nämnden detanmärkningsvärt att utredningen inte diskuterat vitesinstitutets utformning ochanvändning. Det administrativa tillägget kommer nämligen i stor utsträckningatt ersätta vitet i det praktiska rättslivet. Även om vitet inte helt kanundvaras finns det enligt nämndens uppfattning skäl att i viss mån inskränkavitesbestämmelsernas till-lämpningsområde. FöreningenSveriges statsåldagare erinrar om att bagatellförseelser enligtutredningsförslaget alltjämt är kriminaliserade i betydande omfattning. Om enadministrativ sanktionsform införs bör det enligt föreningens uppfattning varamöjligt att på bagatellförseelsernas område ytterligare begränsakriminaliseringen. 1968års brottmålsutredning och riksåklagaren har i allmänt hållna uttalandenunderstrukit vikten av att kriminaliseringen begränsas och detta särskilt närdet gäller gärningar förövade av oaktsamhet. GeneraltuUstyrelsen,som delar utredningens uppfattning att VSL:s till-lämpningsområde ochstraffsatser åtminstone f. n. inte bör ändras, anser att det straffbara områdetför grovt oaktsam varusmuggling enhgt 5 § VSL bör utvidgas. Vid grov oaktsamhetkrävs nämligen för ansvar enligt gällande rätt att tull eller annan avgiftundandragits statsverket eller att gods 192 KungL Maj:ts proposition nr 1971 införtseller utförts i strid mot förbud. Den som lämnar felaktig uppgift om varas beskaffenheteller värde i samband med tullbehandling kan inte bestraffas, om förhållandetupptäcks vid tulltaxeringen eller eljest innan godset utlämnats fråntullverket. Detta förhållande har i praktiken visat sig vara en allvarligbrist, särskilt som det ofta är fråga om fall, där det kan misstänkas attoriktig uppgift lämnats uppsåtligen fastän detta inte kan bevisas. Ännutydligare kommer bristen att framstå, om i en kommande tullprocedurtulltaxeringen principiellt skall grundas på lämnade uppgifter. I betänkandethar denna fråga inte blivit berörd trots att det av prop. 1966: 79 indirektframgår att detta varit avsikten. Styrelsen hemställer därför att ändringvidtas i VSL på sådant sätt att grov oaktsamhet vid lämnande av uppgifter isamband med tullbehandling blir straffbar även om gärningen upptäcks innantulltaxeringen avslutats och godset utlämnats frän , SRfinner det otillfredsställande att den allmänna straffskärpningen förskattefusk inte föreslås bli uppföljd på varuinförselns område. Enligt förbundetbör påföljderna för skattebedrägeri i samband med införsel och utförsel avvaror skärpas och dessutom effektivare åtgärder för uppdagande och lagföring avbrott genomföras även inom denna del av skatteområdet. Slutligenhar några remissinstanser yttrat sig över vissa av utredningen föreslagnastraffbestämmelser vid sidan av skattebrottslagen. Sålundahar kontroUstyrelsen, lantbruksstyrelsen och statens jordbruksnämnd förklaratatt de godtar de av utredningen föreslagna straffbestämmelserna, som berörderas verksamhetsområden. CFUifrågasätter om den föreslagna straffbestämmelsen i 80 § UF behöver stå kvar.Till en början framhålls att brott mot föreskrifterna i 78 § 1 mom. första ochandra styckena torde kunna bestraffas som räkenskapsförsumraelse enligt 8 §förslaget till skattebrottslag efter vissa justeringar avförfattningstexterna. Underlåter arbetsgivare, försäkringsbolag ellerunderstödsförening att enligt 19 § UF lämna infordrade uppgifter kan dels viteföreläggas enligt 83 § UF, dels böter utdömas enligt 80 § UF. Sedan gammalt hargällt den principen att vite inte får föreläggas då straff är utsatt. Viteshotoch straffhot ter sig nämligen som alternativa påtryckningsmedel. Vissaförfattningar ger uttryck för denna gamla princip, men den har dockgenombrutits i nyare författningar, CFU anser dock att det inte är nödvändigtmed dubbla påtryckningsmedel i det aktuella fallet. Antalet amiianingar enligt19 § UF är ringa, och om någon underlåter att efterkomma anmaningen fårvitesföreläggande anses vara ett tillräckligt effektivt instrument. Berördauppgifter kan eventuellt införskaffas genom räkenskapsgranskning. Rfv,CFU och handelskammare har uppmärksammat att underlåtenhet att inkommamed kontrolluppgift bestraffas med dagsböter enligt 120 § TF men med vanUgaböter, högst , enligt 34 § AVGF, Man KungLMaj:ts proposition nr 1971 193 föreslårdärför att dagsböter införs som straff även enligt 34 § AVGF för att undvikabesvärande konkurrenssituationer om arbetsgivaren endast ingerkontrolluppgifterna i ett exemplar. Fleraremissinstanser delar utredningens uppfattning att revisionsverksamheten harstor betydelse för uppdagandet av allvarligare skattebrott och att den måsteutbyggas i väsentlig mån. finner inte någon väsentlig skillnad mellan denunderrättelseskyldighet om misstänkta brott, som enligt nuvarande ordningåvilar taxeringsnämndens ordförande, och utredningens förslag att överflyttadenna skyldighet till lokal skattemyndighet. Denna måste få svårigheter attgranska hela materialet varför ojämnheten i anmälningsfrekvensen sannoliktkommer att bestå även om utredningens förslag genomförs. Ettstort antal reraissinstanser understryker vikten av samarbete mellanbeskattningsmyndigheternä och polis/åklagare vid misstanke om skattebrott.Därvid framhålls särskilt att det samordnade utredningsarbetet måste komraatill stånd på ett så tidigt stadiura som möjUgt. Rikspolisslyrelsen,som erinrar om utredningens uttalande att specialisttjänster bör inrättas förutredning av skattebrott, anser att det bör ankomma på styrelsen att lösa deorganisatoriska frågor som kan bli en följd av en långt driven specialiseringpå skattebrottens område. FöreningenSveriges länspolischefer delar utredningens uppfattning att de för utredning avskattebrott särskilt utbildade och avdelade utredningsmännen bör disponerasregionalt oavsett om den regionala polisverksamheten kommer attomfatta ett län eller ett större verksamhetsområde. att rekryteringen av polispersonal, som skall sysselsättas medekonomiska utredningar av kvalificerad natur, måste förbättras och förstärkas.Då denna typ av utredningar ställer särskilt stora krav på utredningsmännenskvalifikationer bör tjänsterna lönemässigt placeras så förmånligt som möjligtför att befattningarna skall kunna locka väl kvalificerade polismän och alltförtäta personalbyten skall kunna undvikas. Den hittillsvarande rekryteringen harvarit inriktad på anställning av personal för ordningspolistjänst. Det kandärför enligt föreningen ifrågasättas om tiden inte får anses vara inne attöverväga möjligheten av direkt rekrytering till utredningsverksamhet, t. ex.för kvalificerade ekonomiska brott. Det bör inte stäUas lägre krav pågrundutbildningen av dylika polismän än som gäller för taxeringsassistenterna. Enannan mening om polisutredningen av skattebrott har Föreningen . Man avråder bestämt, ifrån att centrala eller regio- 7 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 nalaspecialenheter tillskapas för att regelmässigt syssla med ekonomiska brott.Särskilda polisenheter vid sidan av de ordinarie bör undvikas. Till dettakommer att personalen inom taxeringssektorn måste erhålla utbildning iförundersökningsteknik och taktik för att polisutredningarna skall kunnafullföljas snabbt med erforderligt och korrekt grundmaterial fråntaxeringsmyndigheterna. förekommer det ofta brister i detta hänseende. 1968års brottmålsutredning anser att det från skilda synpunkter inte minsteffektivitetsskäl finns anledning överväga om man inte ytterligare börintegrera skatteprocessen och straffprocessen. Enligt nuvarande system utförsinte skatteutredningen i taxeringsraål på sådant sätt att den direkt kan tjänasora förundersökning i brottmål. Det torde dock vara möjligt att efter vissutbildning låta taxeringstjänstemännen fullgöra åtskilliga funktioner inomramen för förundersökningsförfarande. Dettakan medföra att reglerna om förundersökning i brottmål måste tillämpas äveninom skatteprocessen. Rationaliseringsåtgärder i denna riktning synes varanödvändiga för att man skall uppnå en effektiv process och därigenom också etteffektivt sanktionssystem. Kammarrättenanser att revisionsverksamheten i vissa fall kan ingå som ett direkt led iförundersökningen. Detta kräver att åklagarmyndigheterna till sitt förfogandefår erforderlig fackkunskap. I sammanhanget påpekar kammarrätten, atttaxeringsrevisionen f. n. har en förtäckt form av förundersökning.Mot detta kan kritik riktas. Vid en skärpning av det straffrättsligapåföljdssystemet och inte minst vid införande av det föreslagna dubblasanktionssystemet framstår en ändring av denna praxis som angelägen. Denmångskiftande verksamhet som i det nutida samhället bedrivs av det allmänna stat eller kommun finansieras till övervägande del genom skatter ochallmänna avgifter. Av statsverkets beräknade inkomster för /71,ca , svarar skatterna och avgifterna för ca ,dvs. Av kommunernas beräknade inkomster för , nära 36 miljarderkr., svarar skatterna för , dvs. Skatteroch allmänna avgifter tas ut i olika former. Gemensamt för ett flertal av dessaär emellertid att de förutsätter kännedom från beskattningsmyndighetens sidaom den skattskyldiges ekonomiska förhållanden i vissa avseenden. Denna kännedomgrundas i princip på uppgifter som den skattskyldige själv är skyldig att lämna. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 195 harvisserligen möjlighet till kontroll av olika slag, men även kontrollen byggerpå skyldighet från medborgarnas sida att lämna upplysning om ekonomiskatransaktioner. Skyldighetenatt gå beskattningsmyndigheterna till hända genom att lämna uppgifter iekonomiska avseenden vare sig det gäller egna eller andras förhållandenupprätthålls främst genom kontroll och sanktioner, dvs. påföljder vidskyldighetens åsidosättande. Förutom möjligheten att förelägga vite för den somförsummat sin uppgiftsskyldighet finns straffsanktioner, som omhänderhas av dejudiciella myndigheterna, dvs. åklagarmyndigheterna och de allraännadomstolarna. Skatteväsendethar utöver funktionen att tiUgodose det allmännas utgiftsbehov andra viktigauppgifter. Jag kan här nämna beskattningsinstrumentets roll vid konjunkturstyrningen och i fördelningspolitiken. Ett väl fungerande skatteväsen ärsåledes en av huvudförutsättningarna för vårt moderna samhälles bestånd ochutvecklingsmöjligheter. Somjag påpekade bygger beskattningen i många fall på uppgifter frånmedborgarna i fråga om såväl egna som andras ekonomiska förhållanden.