prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Enligt 22 § kararaarrättsstadgan gällerreglerna i 9 kap. RB om vite i lillärapliga delar hos kammarrätten. Reglernaavser befogenhet för rätten alt förelägga vite ora någon kallas atl insläUasig personligen (7 §) saml vites belopp och dess bestämmande, förnyat föreläggandeefler uldömande, delgivning av vitesföreläggande, förbud att förelägga vitenär straff är utsatt samt betydelsen vid fråga om vites utdömande av alländamålet raed vitet har förfallit (8 §). Departementspromemorian.Proraemorians lagförslag innehåller i 5 § en hänvisning till 9 kap. 8 § RB. Detpåpekas all beslämraelsen som sådan inte ger förvaltningsdomstol någon rätt allförelägga vite. Slödel härför måsle hämtas på annat håll. i anser attden specieUa regeln i 124 § andra siycket taxeringsförordningen om alt fördet fall alt vitesföreläggande har iakttagits först efter del atl anmälan oravilets uttagande har koramit in, ändamålet raed vilet inte skall anses haförfallit därigenom bör gälla också i fortsättningen. Praktiska skäl talarför detta trots att regeln strider mol den eljesl gällande principen i RB. Departementschefen.Förvallningsprocesslagens regler om vite bör gälla endasl sådana viten sorarätlen bestämmer med stöd av lagen. Härraed avses givelvis också vite sorabesläras raed stöd av bestäraraelse i RB, sora är tilllämplig på grund avhänvisning dit i förvaltningsprocesslagen. Högsta vitesbelopp bör liksora i RBvara . vid förstagångsvite och . vid nylt vite när etttidigare förelagt vite har dömts ut. I enlighet härmed har i 40 § försia siycket tagils in enbestämmelse om att vite enligt förvaltningsprocesslagen inte får beslämmas tillhögre belopp än . samt atl nyll vite, som föreläggs efter del att vitehar dörats ut, får bestäraraas till högst . Iparagrafens andra stycke har tagits in en föreskrift ora alt vite inte fårdöraas ut ora ändaraålet raed det har förfallit. Denna föreskrift stämmer tiUinnehållet överens raed 9 kap. 8 § tredje stycket RB. Frågan om den avvikande regeln i 124 § andra styckettaxeringsförordningen, näraligen alt ändaraålet med vitet inte skall anses haförfallit genom att föreläggandet har iakttagits försl efter det atl anraälanom vilets uttagande har kommit in, skall behållas får prövas vid den översyn avtaxeringsförordningen som sker inom . Paragrafen handlar ora jäv. Den har flyttats över från deni lagråds- 598 KungL Maj:ts proposition nr 30 år1971 remissen föreslagna lagen om allmännaförvaltningsdomstolar (17 §). I paragrafen föreskrivs atl rällen självmant lar upp frågaom ansvar för förseelse i förfarandet och om utdömande av vite som harförelagts enligt förvaltningsprocesslagen. Den har ingen raotsvarighet idepartementspromemorians lagförslag. Frågan om förvaltningsdomstol med stödav en hånvisning till 9 kap. 5 § RB kan döma lill böler eller om anmälan tUlåtal inåste ske hos åklagare eller polismyndighet berörs i yttrandena av Sveahovrätt, hovrätten över och saml lånsstyrelserna i Stockholmsoch lån. Alladessa remissinstanser anser atl förvaltningsdomstol bör vara behörig att självbeivra förseelser under förfarandel. De båda länsstyrelserna föreslår althänvisning görs till 19 kap. 5 § och 20 kap. 1 § RB. framhålleralt det behövs bestämmelser sora raolsvarar de nämnda lagrummen, och hovrättenöver och föreslår elt tillägg till 5 § i promemorieförslaget omall rätten självmant beivrar förseelser i förfarandet. Den sistnärandahovrätten pekar i sammanhanget också på att det föreslagna tillägget gör detmöjligt för förvaltningsdomstol att döma ut påföljder enligt 36 kap. 20 § och40 kap. 13 § RB (böter och vite beträffande vittne resp. böter och vitebeträffande sakkunnig). Regeringsrättens ledamöter och i Stockholmslän anser alt det bör sägas ul direkt i lagen att förvaltningsdoraslol har rättatt döma ut vite som den har förelagt. Regeringsrättens ledamöter påpekar attviten som allmän domstol har förelagt med stöd av RB kan, när de harförsuttits, dömas ut ulan atl den vitesförelagde bereds tillfälle atl ytlra sigdessförinnan. Vid utdömande av vite enligt taxeringsförordningen krävs däremotatt den som har försuttit vitet får lillfälle att yttra sig innan vitet dömsut. De viten som regleras i förslagets 5 § är enligt ledamöternas meningtypiska förfarandeviten, där RB :s modell med fördel kan tillämpas. Lånsstyrelsen i anmärker beträffandehänvisningarna till 9 kap, 6 § RB om straff för brott raot ålagd tystnadspliklatt vad som straffbeläggs där inte är att betrakta sora enrättegångsförseelse, utan att särskild anmälan om åtal måste göras i deltafall, EnUgt länsslyrelsens raening torde föreskriften dock sakna störrepraktisk betydelse för länsrätts och skatterätts del. Förvaltningsdoraslol bör uttryckligenges befogenhet att utan åtal ta upp fråga om ansvar för förseelse iförfarandet. Liksom hovrätten över och anser jag att föreskrifthärom bör ges direkt i lagen och inte genora hänvisning lill RB. Med förseelsei förfarandet avses inte bara sådana ordningsförseelser som straffbeläggs i 38§, Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 599 Somhovrätten över och har påpekat bör förvaltningsdomstol ocksåvara berättigad att självmant beivra underlåtenhet av vittne eller sakkunnigatl hörsamma kallelse lill rauntlig förhandling. Däremot skall ansvar för deförseelser som avses i 39 § kunna utdömas bara vid allmän domslol och efleråtal, eftersom de inte är att anse sora förseelser i förfarandet. Sombl, a, regeringsrättens ledamöter har framhållit bör del också sägas ut direkti lagen all förvaltningsdomstol själv har rätt att döma ul viten som den harförelagt, I45 § har tagits in en beslämmelse om att den som har kallals till muntligförhandling men är hindrad atl infinna sig skall anmäla det tillrätlen, den kallade bar uteblivit ulan all anraäla förhinder att koraraa,bör ell i kallelsen utsatt vite kunna dömas ul utan atl den vitesförelagdedessförinnan har hörts, I övrigt lorde vite inte böra dömas ul utan att denvitesförelagde först har beretts lillfälle att yttra sig, Ienlighet med det anförda har i 42 § tagits in en beslämraelse om att rättensjälvmant tar upp fråga om ansvar för förseelse i förfarandel och om uldömandeav vite sora den har förelagt raed stöd av lagen, 43och 44 §§ Paragrafema reglerar frågorna ora insyn i utredningsmaterialet och omnär handling skall anses ha korarait in till rätten. De saknar raotsvarighet ideparteraentsproraemorians lagförslag. Beträffande raotiveringen hänvisas lillvad jag har anföri vid 14 och 18 §§ samt motiven till motsvarande paragrafer, 7och 14 §§, i förvaltningslagen. Paragrafernahandlar om laga förfall ra. De har viss raotsvarighet i 5 §departementspromemorians lagförslag. Departementspromemorian.1 5 § lagförslagel hänvisas lill bestäraraelserna i 32 kap. 1, 36 och 8 §§ RBora frister och laga förfaU. I 32 kap. 1 § RB behandlas parts rätt lill skäligtrådmra. I 3 och 4 §§ ges föreskrifter om utsättande av ny tid för vissprestations fullgörande samt ora inställande av förhandling och utsättande avny sådan. I den sislnämnda paragrafen behandlas vidare parts och annansskyldighet alt anmäla hinder att efterkomma kallelse. I 5 § reglerasvilandeförklaring av mål. laga förfalls verkan handlar 6 §, och 8 § angervilka oraständigheter som utgör sådanl förfall. Renussyttrandena.I anslutning lill sina yttranden över förslagets 3 §, vari förvaltningsdomstolföreslås få befogenhet atl under vissa omständigheter pröva även för sentanförda besvär, tar några remissinstanser upp frågan om hänsynstagande lilllaga förfall . Kammarrättenanser det möjligt all överväga om inte också annan förvaltningsdomstol änregeringsrätten kunde ges rätt att återställa försullen Maj:ts proposition nr 30 år1971 besvärslid när fråga är om laga förfall. Erfarenhetenvisar enligt kamraarrätten att bl. a. prövningsnämnderna i många målinte har iakttagit besvärstidsreglerna i fall då enskild part enligt läkarintyghar varit ur stånd att anföra besvär i rätt tid. I mål hos kammarrätten harockså iakttagits atl taxeringsintendenter under motsvarande förhållanden harunderlåtit alt göra invändning när klaganden har hafl laga förfall. Därigenomhar raålen vanligen sakprövals. I fortsättningen skulle, om inte en särskildlagregel tillskapas, sådana mål ej kunna prövas ulan all regeringsrätten försthar återställt försutten besvärstid. I sammanhanget erinras om alt del av t.ex. 32 kap. 7 § RB fraragår att också annan allmän dorastol än högsla domstolenunder vissa betingelser får pröva frågan om laga förfall. En beslämraelse avdet antydda slaget synes kararaarrätlen lillgodose riraliga rättssäkerhetskravoch saratidigl bespara regeringsrätten åtskilligt arbete. I ett särskilt yttrande fäster katrunarrättsråden ochdivisionsordförandena och i»on särat kammarrättsrådet på en speciell fråga, näraligen möjligheten atl sora enserviceålgärd i besvärshänvisning lämna part upplysning om alt han, omalldeles särskilda skäl är för handen allvarlig sjukdom eller avbrott i kommunikationerna kan få sin talan prövad trots alt den har anhängiggjorts . i lån synes anse att hänsyn bör kunna tas till sådant laga förfall som avses i RB. I 5 § departementspromeraorianslagförslag hänvisas till 32 kap. 1, 36 §§ och 8 § RB. Av dessa avser 1 och 3§§ bestämmande av skäligt rådrum för part eller annan som skall infinna rätten eller eljest fullgöra något i rättegången och utsättande av ny tidnär bestämt rådrum inte förslår. De nämnda reglerna är enligt min mening såpass självklara att man inte behöver belasta förvaltningsprocesslagen raeddera. Inte heller behövs det för förvaltningsdomstols del någon motsvarighettill bestämmelsema i 32 kap. 5 § RB om vilandeförklaring. I stället för en hänvisning till bestämmelserna i 32 kap.4 § RB om bestämraande av ny lid för förhandling, när hinder raöter för utsattförhandlings hållande, och om parts och annans skyldighet att anmäla förhinderalt inställa sig till utsatt förhandling är en uttrycklig föreskrift attföredra. Den bör ange atl den, sora har kallats till rauntlig förhandling raenär hindrad att infinna sig, oraedelbart skall anmäla del lill rätten. Atträllen i så fall har att besläraraa ny tid för förhandlingen ligger i sakensnatur och behöver inte nämnas i laglexten. En föreskrift med nämnda innehållethar tagils in i 45 §, När del gäller vad sora skall anses utgöra laga förfalloch verkan av alt part underlåter något till följd av omständighet sora innebärlaga förfaU kan regleringen lämpligen ske genom hänvisning lill RB:s reglerhärom, I 46 § har därför lagits upp en föreskrift om att i fråga om lagaförfall 32 kap, 6 och 8 §§ RB äger motsvarande lillämpning. Maj.ts proposition nr 1971 601 Vad angår frågan om annan förvaltningsdomstol änregeringsrätten bör ha befogenhet atl vid för sent anförda besvär beäkta lagaförfall vill jag framhålla, atl jag inte finner del förenligt med denståndpunkt jag har intagit i fråga om avvisande av sådana besvär att under-eller mellaninstans skall kunna pröva om laga förfall föreligger ochsakbehandla en för sent fullföljd lalan när förseningen visas bero på lagaförfall. Här slår i stället det särskilda rättsmedlet återställande avförsutten lid lill buds. Paragrafen handlar om domstolens rätt att användadelgivning. Den saknar motsvarighet i departementspromemorians lagförslag. Jag hartidigare vid behandling av beslämraelserna i 10 § om föreläggande för part altytlra sig över skrivelse, varigenom raål har anhängiggjorts, och i 30 § omexpedition av beslut, varigenom mål avgörs, berört frågan om när formelldelgivning bör äga rum. För att delgivning skall få ske raed stöd avbestämmelsema i delgivningslagen fordras emellertid enligt 1 § nämnda lagföreskrift härora i lag eller annan författning. På grund härav har i dennaparagraf lagils in ett bemyndigande att använda delgivning för atl bringahandling eller annat lill någons kännedom, 48 och 49 §§ Paragrafernahandlar ora ombud och biträde. De har raotsvarighet i 5 §departementsproraemorians lagförslag. På grund av hänvisning i 22 § kammarrätlssladgan gäller 12 kap. RB omrättegångsombud i tillämpliga delar hos kammarrätten. Enligt 82§ taxeringsförordningen får orabud för eller biträde åt part vara närvarandevid muntlig förhandling i prövningsnämnd utan hinder av att förhandlingen inteär offentlig. Departementspromemorian.I 5 § lagförslaget finns en hänvisning till reglerna om orabud och biträde i 12kap. 1 § första stycket, 25 §§, 6 § andra styckel och 824 §§ RB. Lånsstyrelsen i anseralt hänvisning inte bör ske till bestämmelserna i 12 kap. 2 § andra och tredjestyckena RB, som bl. a, föreskriver som huvudregel att ombud skall vara svenskmedborgare med hemvist inom riket, Länsslyrelsen framhåller alt ombuden iNorrbottens län till inte ringa del utgörs av personer som endast uppträder ienstaka mål eller som eljesl inte har deklarationsverksamhet och skalteprocesssom huvudsaklig inkomstkälla. Den stora invandring av utländsk arbetskraft somhar ägt rum bör medföra att ombuds-mannaskapel inte skall varaelt exklusivt svenskt medborgarrältsligt privilegium. För länets vidkommandepåpekas alt ett väl skickat orabud kan ha sitt hemrist fraraför allt i Finlandraen även i , Maj.-ts proposition nr 30 är 1971 anser att det bör övervägas ora inte större hänsyn bör tas tillatt förvaltningsprocessen normall är skriftlig, , sora främstär utformade för en muntlig process, är ibland mindre väl lämpade alt användassom grund för föreskrifter inom förvaltningsprocessen. Enligt förbundets meningbör raed hänsyn härtiU bl. a. hänvisningen i 5 § till 12 kap, 2 § RB ulgå, Sveahovrätt framhåller att hänvisningen lill 12 kap, 3 § RB kan leda lill vissatillämpningssvårigheter, I det nämnda lagrummet föreskrivs atl lagfaren doraarei eller rällsbildad befattningshavare vid allraän domstol eller allmän åklagareeller utmätningsman inte får vara ombud, ora inte Kungl, Maj:t för visst målger lov till del. Genom bara en sådan hänvisning blir del i vissa hänseendenoklart vad sora skall gälla för förvallningsdorastolar-nas del. Enligthovrättens mening bör innebörden och räckvidden klarläggas vid det fortsattaarbetet. Hovrätten över och påpekar på tal om samma hänvisningatl den personkrets som avses är alltför inskränkt för förvallningsdomstolamasdel, efiersom den inte omfattar t. ex. tjänsteman vid länsstyrelse. anser atl hänvisningen till 12 kap. 5 § och 6 § andra stycketRB, vilka lagrura reglerar avvisning av ombud m.m., endast bör gälla i fråga ommuntligt förfarande. Länsstgrehen i åter saknar en hänvisning lill12 kap. 6 § första siycket RB om vad som skall ske när ett ombud avvisas.Enligt länsslyrelsens uppfattning kan det inte anses uteslutet att den i delnämnda lagrummet beskrivna situationen kan uppkomma vid handläggningen av målhos förvaltningsdomstol. Departementschefen.De regler i 12 kap. RB om ombud och biträde, till vilka 5 § promemorianslagförslag hänvisar, är myckel detaljerade och orafattande. Behov av såutförliga regler i ämnet finns knappast utanför tvistemålsprocessens område.Ora de gjordes tUlärapliga i förvallningsprocessen, skulle deras praktiskabetydelse där bli mycket begränsad. Väsentligastär att få fastslaget atl den som för talan får anlita ombud eller biträde. Enbestämmelse härom, som raolsvarar 12 kap. 1 och 22 §§ RB, har lagits in som etlförsia slycke i 48 §. Bestämmelsen innebär givetvis inte någon befrielse frånskyldighel alt svara personligen på frågor eller infinna sig personligen vidrätten. I 48§ andra stycket finns en motsvarighet till föreskrifterna i 12 kap. 5 § och 6 §andra siycket RB ora avvisande av orabud. Några ytterligare bestämraelserhärom anser jag inte behövas. Inte heller finns del enUgl rain raening behov avall i förvaltningsprocesslagen ha någon raotsvarighet till orabehörighet som ombud och om ombudsjäv. I 49§ försia stycket har tagits in två grundläggande bestämmelser ora fuUraakt.Enligt den ena skall ombud styrka sin behörighet genom fullmakt och enligt denandra skall fullmakt avse viss person. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 603 melsenhar sin motsvarighet i 12 kap, 9 § första styckel RB och den andra i 12 kap. 12§ försia stycket RB. I 12 kap. RB finns också särskilda regler om överbringandeav fullmakt genom telegraf eller telefon, om att fullmakt skall avse visslraål eller rättegång i allraänhet och att den får begränsas till viss dorasloleller särskilt rättegångslillfälle, om att muntlig fullmakt gäller endast i detmål vari den har getts och om ombuds möjlighel alt sätta annan i sill ställe.Något behov av uttrycklig motsvarighet till dessa regler torde inte föreligga.Frågor av detta slag uppkomraer mera sällan, och de bör utan svårighet kunnalösas i praxis med ledning av allmänna grundsatser ora orabud och fullmakt.Detsamma gäller sådana frågor om förhållandet mellan huvudman och ombud somregleras i 12 kap. 1421 §§ RB. annat inte har i fullmakten, fården sora är orabud i etl förvaltningsmål anses vara behörig att i alloföreträda sin huvudman. Däremolbör en uttrycklig motsvarighet finnas till föreskrifterna i 12 kap. 9 § andrasiycket RB om föreläggande atl förete fullmakt. Den har getts plats i 49 §andra styckel. Atl som sägs i 12 kap. 16 § RB fel i fullmakt inte får föranledaalt fullmakten ogillas utan alt huvudmannen försl har förelagts atl avhjälpafelet men underlåtit att iaktta föreläggandet följer av allmänna grundsatseroch behöver inte anges i lagtexten. Paragrafernahandlar om lolk och har viss motsvarighet i 20 § departementspromemorianslagförslag. I 5 kap. 6 och 7 §§ RB finns bestämmelser ora tolk. Dessa gäller pågrund av hänvisning i 24 § kammarrättsstadgan i tUlärapliga delar hoskamraarrätten vid muntlig handläggning där. Departementspromemorian.Genom en hänvisning i 20 § lagförslaget föreslås reglerna om tolk i RB blitillämpliga vid muntlig förhandling i förvaltningsdomstol. Remissyttrandena.LO vänder sig mot att rätten till lolk gäller bara i fråga om muntligförhandling. Organisationen anser att raan mot bakgrunden av det stora anlalinvandrare som f. n. finns i kan upprätthålla principenora alt part skall föra raålet på svenska språket. Det torde därför vara etloeftergivligt krav, att en person som inte behärskar svenska och som har ellerhar haft sitt hemvist här i landet skall kunna utan kostnad få sina inlagoröversalla. Medel bör av statsmakterna ställas till dorastolarnas ochrayndigheternas förfogande för detla ändaraål. så ej sker kan betydanderättsförluster drabba en enskUd invandrare sora inte behärskar svenska. Deltafår enligt LO:s raening inte ske. Rätlen lill tolk (översättare) bör därförgälla såväl den rauntliga som skriftliga processen. Länsstgreheni utgår från atl lolk får användas på samma Maj:ts proposition nr 30 år1971 sätt som f. n., vilket innebär att vederbörande intebehöver avlägga särskild ed eller försäkran och atl ersättning utgår avallmänna raedel. Besläramelsema i 5 kap. 68 §§ RB omtolk hänför sig uteslutande till biträde av lolk vid muntlig förhandling. I 9§ förvaltningslagen, till vilken jag i detta sammanhang kan hänvisa, föreslåsregler om tolk som lar sikte framför allt på skriftlig komraunikation mellanmyndighei och den som inte behärskar svenska språket. Det är naturligt atl deregler om anlitande av tolk i skriftligt förfarande, som föreslås iförvaltningslagen, blir tillämpliga också i den skriftliga förvallningsprocessen.Regler om lolk för förvallningsdomstolamas del bör därför ulforraas med hänsyninte bara lill muntliga förhandlingar utan också till skriftlig handläggning. I 50 § försia stycket bar därför tagils in föreskrifter avinnehåll alt rätten vid behov skall anlita tolk, om part, vittne eller annansom skall höras inför rällen inte behärskar svenska språket eller är allvarligthörsel- eller talskadad (jfr bestäraraelserna i 5 kap. 6 § första och Iredjestyckena RB). Vidare skall rätten även i annal fall få vid behov anlita tolk,när den har att göra med någon sora inte behärskar svenska språket (jfr 9 §förvaltningslagen) . Paragrafens andra stycke innehåller en bestäraraelse omatt som tolk inte får anlitas den vars tillförlillighet kan anses förringad pågrund av hans ställning lill någon som för talan i målet eller på grund avannan därmed jämförlig omständighet (jfr 5 kap. 6 § fjärde styckel RB). I 51 §har föreskrivits atl den som anlitas som tolk vid muntlig förhandling införrätten skall avlägga ed eller försäkran, att han efter bästa förstånd skallfullgöra sitt uppdrag (jfr 5 kap. 7 § RB). Slutligen har i 52 § upptagitsregler om att den som fullgör uppdrag som lolk annorledes än i tjänsten harrätt till arvode saral ersättning för kostnad och tidsspillan saral alt kostnadför tolk betalas av allmänna medel (jfr 5 kap. 8 § RB). 1 paragrafen föreskrivs atl del som gäller beträffandeenskild part också skall avse ställföreträdare. Bestäraraelsen har ingenraotsvarighet i departemenlsproraeraorians lagförslag. I 47 § taxeringsförordningen finnsföreskrifter om vem som i egenskap av ställföreträdare skall avge deklarationeller annan uppgifl enligt förordningen för omyndig, dödsbo, andra juridiskapersoner m. fl. Föreskrifterna innebär enligt sakens nalur attställföreträdaren också för den minderåriges, boets etc. lalan i den mån tvisluppkommer med anledning av deklarationen eller uppgiften. I promemorian las inte upp någonuttrycklig regel om ställföreträdares ställning i förvallningsprocessen. Imotiven till bestämmelsen i 24 § ora ersättning till enskild part för koslnaderför inställelse lill rauntlig förhandling, förberedelse eller syn framhålls attdet Maj:ts proposition nr 1971 605 inte kan anses föreligga tillräcklig anledning attsärskilt ange att parts ställföreträdare också omfattas av rällen tillersättning. , som över huvudtaget anser det önskvärt all den föreslagna lagen byggs ut med regler om partoch ställföreträdare motsvarande dera i 11 kap. RB, vänder sig mot det nyssnäranda uttalandet i proraeraorian. Enligt sarafundels raening behövs del enbestämmelse om atl parts ställföreträdare är ersättningsberätligad. Givelvis bör bestämmelserna om enskildpart i tilllämpliga delar gälla också hans ställföreträdare. För atl undanröjavarje missförstånd härvidlag har i denna paragraf tagils in en särskild bestämmelsemed det innehållet. Lagen föreslås träda i krafl beträffandeskatterätt och länsrätt saral i övrigi . De olikalidpunkterna för ikraftträdandet hänger sararaan med alt de i lagrädsremissenden föreslagna skatterätterna och länsrätterna avses bliinrättade , medan den i lagrådsremissen den 20 mars 1970beträffande omorganisation av förvaltningsrättskipningen ra. föreslagnareformen av regeringsrätten och kammanätten avses bli genomförd elt halvt årsenare. De skilda ikraftträdandelidpimktema nödvändiggör ensärskild över-gångsbestäraraelse som föreskriver att i fråga om talan motbeslut av skatterätt eller länsrätt, som har meddelats före ,skall gälla äldre bestämmelser ora talan raot beslul av prövningsnämnd ellerlänsstyrelse i motsvarande fall. Förslaget till lag om ändring i I lagrådsremiss har Kungl. Maj:tföreslagit att lånsstyrelsernas befattning med mål enligt 21 kap.föräldrabalken skall flyttas över tiU de länsrätter, som skall inrättas vidlänsstyrelserna . Ändringsförslaget innebär raed anledning däravbl. a. att befogenheter enligt 21 kap. övergårpå länsrätt, 1, 5 och 6 §§ För att undvika att allmän domstol förväxlasmed förvaltningsdomstol har ordet »rätten» bytts ul mot »allmän domstol», Ianslutning härtUl har i 5 § orden »domen eller beslutet» ersatts med »allmändorastols dom eller beslut». Maj.ts proposition nr 30 år1971 Förhör enligt denna paragraf kommer att ersättas avmuntlig förhandling enligt förvaltningsprocesslagen. Eftersomförutsättningarna för muntlig förhandling enligt sislnämnda lag är sådana, altde kan anses raolsvara villkoren för förhör enligt denna paragraf, kanföreskriften ora förhör ulgå. I 25 § förvaltningsprocesslagen finns bestämmelser omersättning åt