prop · FU03105 · 1971-12-31 00:00:00 — Om del av doktrinära skälskulle anses nödvändigt att välja mellan att anse inkassokostnad som rättegångskostnadeller att räkna den som en ren skadeslåndsposl säger sig beredningen utantvekan välja del förra alternativet. Man anser dock inle all etl sådani valbehöver ske. Inkassokostnad bör i första hand ses sora en processkostnad och endaslsubsidiärt som skadestånd. Även ora ersältning för inkassokostnad också kan sessom skadestånd bör del inte föreligga hinder att utdöma ersättningen somkostnad i mål om belalningsföreläggande. Vad som sägs i 18 § lagsökningslagenom skadestånd avser huvudsaken. Rimligen borde detsararaa gälla i fråga ombetalningsföreläggande som endasl rör inkassokostnad. Den är ju enligtberedningens raening övervägande en processkostnad. Hovrättenför Nedre utgår från att borgenären i allmänhet kräver gäldenären påbetalning för sin fordran innan han anhängiggör lalan vid domstol. Alt gäldenäreni en sådan situation i regel bör vara skyldig atl ersätta borgenären denneskostnader finner hovrätten riktigt. Det är dock tveksarat, ora gällande rältger stöd för elt sådant åläggande. Hovrätten anser all frågan bör betraktasinte främst som ett civilrällsligl utan som ell processrältsligl problera.Inkassokostnad företer ju betydande likheter raed rällegängskostnad. Det är ibåda fallen fråga om kostnad som innehavaren av en rältighel ådrar sig för attfå sin räll realiserad. Del är också tydligt atl skyldighet för en försumlig gäldenäralt betala inkassokostnad måste på sarama sätt som skyldighet alt betalarättegångskostnad verka avhåUande på en gäldenär som vill undandra sig sin betalningsplikl.Ersättningsskyldighet för inkassokostnad synes även, i likhet med skyldighetenför tappande part all betala rättegångskostnad, stå i god överensstämmelse medparts rällsskyddsinlresse. Även om ersättningsskyldighet för inkassokostnad sålundaenligl hovrätten närmast är av processrättslig karaktär finner mandel likväl tveksamt om inkassokostnad kan anses som sådan utgift som är ersältningsgUlenligl 18 kap. 8 § RB. Till stöd för den mer liberala praxis vid underrätterna,som bovrätten har nämnt, kan i viss mån åberopas det förhållandel alt kostnadför förlikningsförhandlingar i viss utsträckning betraktas som ersältningsgUlrättegångskostnad och att sådana förhandlingar regelmässigt inleds på grund avframställt krav på betalning. Del bör också uppraärksararaas att underlåtenhet atlföre rättegång framstäUa krav kan bedömas som vårdslöshet och medföra altborgenären går raiste om den ersättning för sina rättegångskostnader som hanannars skuUe ha varit berättigad till (18 kap. 3 § RB). ÄvenVärmlands läns rätlshjälpsanslall anser atl en försuralig gäldenär i principbör vara skyldig alt svara för inkassokostnader sora har uppkorarait förerättsligt förfarande. Den sraidigaste lösningen är all kostnaden inryras irättegångskostnaden. Betänkligheterna raot en sådan lösning bör vara små, omdel vid varje prövning av kostnaderna krävs alt inkassokoslnaden redovisas försig. Anstalten förutsätter alt domstolarna iakttar erforderlig restriktivitetvid bedöraningen av beloppels storlek. Soliditetanför all antalet inkassoärenden i har uppskattats till närmare 1 000000 om årel. Av dessa leder omkring 250 000 tiU rättsliga ålgärder i någonform. Enligt Soliditet är del självklart atl det i denna flod av inkassoärendenmåste förekomma metoder som kan betecknas som raissbruk. Del förekommer dockäven sådani som måste anses som olycksfall i arbetet. Allt detla bör givelvisrättas lill och Soliditet har anslutit sig till den uppfattningenall etl auklorisa-lionsförfarande och vissa normer för verksamhetens bedrivandebör kunna avhjälpa de missförhållanden som kunnat konstateras. Soliditet uppger vidare atldel i såväl som i de övriga nordiska länderna sedan lång tid tillbakatillämpas s. k. gäldenärstaxor för ulomrätlslig inkassokostnad. som gäldenärenavkrävs belalning för den lill inkassering överlämnade fordringen påför inkasso-företagelhonom en inkassokostnad som står i visst förhällande till kapitalskuldensstorlek. gäldenären inle kan förmås atl betala den fordrade inkassoavgiflendebiteras i släUet borgenären arvode enligl en s.k. borgenärslaxa.Borgenärstaxan är betydligt lägre än gäldenärs-taxan. Soliditet uppger altborgenärstaxan kommit all bli ell konkurrensmedel mellan inkassoföretagen ochatt denna konkurrens har lett till all flera företag åtar sig inkassoärendenmer eller mindre gratis. har i sin lur hafl lill följd all företagensöker driva in inkassokoslnaden från gäldenären genom rättsliga ålgärder. BådeSoliditet och Kundkonlroll intar den ståndpunkten all en försumlig gäldenärbör svara för borgenärens inkassokostnader, oavsett om rättsligt förfarandemåst tillgripas beträffande huvudfordringen eller inle. Konsekvensen av denmotsatta ståndpunkten skulle nämligen i allmänhet bli alt borgenären, somvanligen är säljare av någon vara, tvingas atl höja sina priser för atl därigenorakompensera sig för indriv-ningskoslnader. sådani system skulle leda lillatt gäldenärer som ordentligt fullgör sina åligganden får svara för också dekostnader som föranleds av försumliga och ovilliga betalare. Denvanligaste och i oftast tillämpade metoden att beräkna inkassokoslnadenuppges vara i form av procentandel på kapitalbeloppet (värdeprincipen). Enannan metod är atl bestämma inkassokoslnaden lill ett fast belopp alt ulgåoavsett kapitalbeloppels storlek. En medelväg är att ställa inkassoavgiflen iviss relation till kapitalbeloppet. Av dessa metoder tillämpar Kundkonlroll densenast angivna. Enligt Kundkontrolls tariff varierar inkassokoslnaden mellan 12kr. för in-kassouppdrag understigande . för uppdrag gällande beloppöver . Den av Soliditet tillämpade gäldenärslaxan bygger närmast påvärdeprincipen. Enligl Solidilets taxa är t. ex. inkassoavgiflen . Avgiftenstiger sedan ytterligare med del belopp som skall inkasseras. För fordringarmellan 200 000 och . utgör kostnaden sålunda . Påöverskjutande belopp utgår avgiften med en procent av beloppet. Rörande förhållandenautomlands upplyser Soliditet all gäldenärstaxor tUlämpas både i Danraarkoch i . Den danska taxan är fastställd av De Danske ochav saml sanktionerad av Juslilsministeriel som norm för s. k.juridisk inkasso. Den norska taxan är fastställd av Den Norske Advokalforening isamråd med Byret som norm för advokater och inkassobyråer och tillämpas ipraxis av de norska domstolarna. Om en gäldenär inle erlägger inkassokostnad enliglrespektive taxa kan beloppet ifråga deimas ut av domstol. Liknande uppgesförhållandena vara i och andra västeuropeiska länder. Soliditetframhåller all de danska och norska taxorna, vUka båda är uppbyggda enliglvärdeprincipen, är högre än någon i tillämpad taxa. Taxorna uppgesfungera utan anmärkning. De skall även ha visat sig praktiska ur densynpunkten atl domstolarna i dessa länder blivit mindre belastade med enklakravmål än de svenska domstolarna. Soliditet förordar all en taxa enligt dansk ochnorsk förebUd införs även i . Man hemställer atl justitiedeparlemenleti samråd med bl. a. fastställer en skälig taxa för ulomrätlsliginkassokostnad. Kundkonlrolluppger alt man i och för sig skulle föredra metoden med en fast inkassoavgift. Inkassoarbeletär ju i storl detsamma oav- settstorleken av det belopp som skall inkasseras. Metoden går emellertid på grundav marknadssUuationen knappast all tillämpa förrän del i lag klart anges all gäldenärenär skyldig all ersätta borgenären för inkassokostnader. En förutsättning förtillämpning av fast avgift är vidare atl avgiften bestäms lill etl realistisktbelopp och atl beloppet anpassas lill förändringar i kostnads- ochpenningvärde. TUl bemötande av vissa i den allmänna debatten framförda åsikter frarahållerKundkonlroll alt ell inkassouppdrag innebär betydligt raera än atl bara avsändaett kravbrev. måste ha välorganiserade rutiner som möjliggörsnabb behandling, identifiering och redovisning. Väsentligt är vidare alt klientraedelsförvallningenär lillfredsslällande anordnad. Förelaget måste också internt göra sinverksamhet tUl föremål för löpande kontroll. Allt delta är till gagn för såväl gäldenärersora borgenärer. För all läcka kostnaderna för verksamheten fordras alltså atlinkassokostnaderna fastställas till rimliga belopp. Tack vare den rationaliseringav arbetet som ett kvaUficerat inkassoföretag kan göra blir kostnaderna förinkassering ändå väsentligt lägre än om borgenären själv skulle göra arbetet. Kundkonlrolluppger atl del är vanligt förekommande att gäldenären betalar kapitalbelopp ochränta men vägrar all betala inkassokostnad. Man föreslår att del i en blivandelagstiftning klart anges all inkassokostnad kan las ul genombetalningsföreläggande. I sammanhanget påpekas alt domstolarna i raål orabetalningsföreläggande och lagsökning allraänt döraer ut fasta arvoden men attdessa varierar från domstol till domstol. Kundkonlroll understryker atl delvore synnerligen värdefullt om en enhetlig arvodespraxis i dessa mål kunde koramalill slånd. Igällande rätt föreligger oklarhet i frågan huruvida inkassokostnad kan las utav gäldenären och i så fall om etl åläggande för denne all ersälta borgenärens inkassokostnadkan grundas på om rättegångskostnad eller omersättningsskyldigheten följer av allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser. Ilagstiftningen har ställning inle tagils lill denna fråga och något vägledandeavgörande i praxis föreligger inte heller. Denna oklarhet har föranlettstyrelsen för atl göra en framstäUning om utredning ocheventuell lagstiftning. Även enskilda inkassoföretag har i olika skrivelser ochandra sammanhang anfört synpunkter på frågan om lagstiftning i ämnet. Fråganom ersättningsskyldighet för inkassokostnad har fåll ökadbetydelse genom den kraftigt ökande kreditgivningen i samband med försäljningav olika konsumenlkapUalvaror. I samband härmed står också en under senare äralltmer påtaglig tendens lill koncentration av inkassoverksamhelen lill etlfåtal större företag. verksamheten i dessa förelag har genom användning avmoderna konlorsrutiner kunnat i hög grad rationaliseras. I den allmännadebatten har gjorts gällande atl inkassoarvoden debileras gäldenärerna med oskäligabelopp och all missförhållanden föreligger även i övrigt. ÅtskUliga inkassoföretagägnar sig också ål kreditupplysning. Åtminstone i de stora förelagen kan debåda verksamhetsgrenarna ofta saraordnas. Inkasseringsuppdragen får ge raaterialtill del register över betalningsanmärkningar sora är en av företagensviktigare källor i kre-ditupplysningsverksamheten. Vid handläggningen av inkassoärendenkan del å andra sidan vara av betydelse all ha tillgång lill kreditupplysning. De problemav olika slag som hänger samraan raed kredilupplys-ningsverksamheten utreds f. n.av kreditupplysningsutredningen (Ju 1970: 50). Även inkassobranschen orafallasav utredningsuppdraget. Utredningen har i sistnämnda hänseende alt undersöka ivad mån del förekommer stötande eller mol gäldenären otillbörliga metoder och atlöverväga vUka åtgärder sora krävs för alt få till stånd en bättre ordning.Utredningen beräknas lägga fram ett delbetänkande avseende själva kreditupplysningsverksamhelenunder senare delen av är 1971. De frågor som hänger samraan med inkassoverksamhelenkan dock inle behandlas av utredningen förrän är 1972. De problerasora berörs i framställning rör endast inkassofrägan och ärdessutom närmast av processuell natur. De torde sålunda inle direkt omfattas avutredningens uppdrag. Med hänsyn lill de olägenheter som är förenade med denrådande oklarheten på della oraråde finns det enligt min mening anledning alt genoralagstiftning redan nu la ställning tUl de frågor sarafundet har aktualiseratoch vissa närliggande spörsmål. De bedömningar som görs måste givelvis ulgåfrån inkassoverksamhelen i de former som den bedrivs f. n. och syftar inte tillall ändra förutsättningarna för verksamheten. De ålgärder som föreslås kaneventuellt komma atl få omprövas i samband med alt ställning tas till kreditupplysningsulredningensförslag. Advokatsamfundelsståndpunkt all en försumlig gäldenär i princip bör vara skyldig all ersättaborgenären dennes inkassokostnad har inle raött invändning från någon avremissinstanserna. Inkassokostnadi vidsträckt mening utgörs av samtUga de indrivnings-kostnader sorakreditgivaren åsamkas efter del all faktura, räkning eller annan avisering om fordringsbeloppelliUslällts gäldenären och som föranleds av dennes försuraraelse alt betalafordringen. Vissa av dessa kostnader såsom sedvanUga påminnelser o. d. torde iallmänhet belasta borgenären ulan alt ersältnmg härför utkrävs av gäldenären.Är borgenären företagare, betraktas denna kostnad som en allmän omkostnad irörelsen och påverkar i sista hand priset för den vara eller tjänst somföretagaren tUlhandahåller. Om betalningsförsumraelsen kräver mera ingripandeoch kostnadskrävande ålgärder, lalar däreraot onekli- genstarka skäl för atl denna kostnad får las ul av den försumlige gäldenären. Iannat fall skulle det föreligga risk för all de kostnader som har föranletls avdennes försuraraelse övervältras på de kunder som sköter sina betalningar ulananmärkning. Även del nära sambandet raellan inkassokostnad ochrättegångskostnad lalar för en sådan ordning. SärskUl bör beaktaskostnadsreglernas betydelse för atl hindra onödiga rättegångar. Den raotsattaståndpunkten skulle kunna leda lill all borgenärer i ökad omfattning väcker lalanvid domstol utan all ha närmare undersökt möjligheterna tillfrivillig fullgörelse. En sådan utveckling skulle knappast vara lill fördel förgäldenärerna. Rättegångskostnad och eventuell utsökningsavgift lorde näraligeni aUraänhet översliga inkassokoslnaden. En ökad belastning på domstolar ochexekutiva myndigheter av mer eUer raindre oslridiga kravmål är inle heller önskvärtfrån allmän synpunkt. Avvad som anförts framgår alt jag ansluter mig lill den principiellaståndpunkten alt en försumlig gäldenär bör vara skyldig ersätta borgenärendennes inkassokostnad. I viss utsträckning bör dock borgenären svara för inkassokostnaderutan rält tUl ersättning av gäldenären. Endast sådan betalningsförsummelse somföranleder raera ingripande inkassoålgärder bör medföra ersättningsskyldighetför gäldenären. Givetvis är del också angelägel all gäidenärensersättningsskyldighet inle överstiger skälig ersättning för det nedlagdaarbetet. Av särskUd vikt är därvid enligt min mening att gäidenärensersättningsskyldighet inte avser annat eller mera än den faktiska kostnad somdrabbar borgenären på grund av gäidenärens försummelse. Del på sina hålltill-lämpade systemet med skilda gäldenärs- och borgenärstaxor leder lill allvissa gäldenärer genom atl betala fordrad inkassoavgift åtminstone delvis fåbekosta misslyckade inkassoärenden som gäller andra gäldenärer. En sådanordning motverkar också en sund priskonkurrens raellan inkassoföretagen och ärenligl min mening inle godtagbar. Del är slutligen också ell önskemål atl inkassoålgärdernasker i sådana former all gäldenären får en korrekt information om dekonsekvenser betalningsförsummelse medför. Förall åstadkomma en sådan ordning som jag nu har angivit är det enligt rainmening ofrånkomligt alt inte bara lagfästa principen om gäldenärsersättningsskyldighet för inkassokostnad ulan också författningsmässigtreglera den ersällningsgiUa inkassoålgärdens närmare beskaffenhet och faststäUaell maximibelopp för ersättningen. Frågan om ersätlningsgiU inkassokostnadbör dessutom enligt min . mening inle ses isolerad från problemet med kostnad iärende om betalningsföreläggande. Även ansökningen om sådani föreläggande kan nämligensägas ingå som ett led i inkassoförfarandet. Gäidenärens ersättningsskyldighetför borgenärens kostnad för belalningsföreläggande utgår redan f. n. i praktiken med schablonbelopp som är relativt enhetligamen där doraslolarnas praxis dock uppvisar vissa skUjakligheler. Även dennakostnad bör i detla sammanhang bindas lill en i författning fastställd taxa.Genom en sådan ordning blir också de gällande bestämmelserna lättare tUlgängligaför allmänheten. Härigenora motverkas i någon mån mer allmänt hållna och för gäldenärensvår-konlrollerbara hänvisningar lill "rättspraxis" eller"domstolsavgörande" som inte sällan förekomraer i inkassobrev. Jagålerkoraraer i del följande lill frågorna om de ersältningsgilla inkassoåtgärdernasbeskaffenhet och storleken av de ersättningsgilla kostnaderna för inkassoåtgärdoch belalningsföreläggande. I och för sig kan skäl åberopas för en motsvarandespecialreglering även av frågan ora kostnad utöver inkassokoslnaden ilagsökningsmål. Här är emellertid det praktiska behovet av en sådan regleringmindre som utrymme behövs för en mera differentierad ersättning. Jagförutsätter all doraslolama i lagsökningsmål komraer all bestämma kostnadernamed beaktande av de synpunkter som enligt det följande bör vara vägledande vidfastställande av den ersättning som skall utgå i mål ombetalningsföreläggande. Somjag har framhållit tidigare bör principen om gäidenärens ersättningsskyldighetför inkassokostnad nu lagfästas. Under remissbehandlingen av advokatsamfundetsframställning har inkassokostnad allraänt ansetts böra betraktas sora eller likstäUasraed en rättegångskostnad och på sådan grund vara ersättningsgill. För egen delfinner jag goda skäl tala för denna ståndpunkt. Mellan inkassokostnad ochdirekt rättegångskostnad föreligger avsevärda likheter. På sararaa sätt somrättegångskostnaden är inkassokoslnaden en utgift som borgenären till följd avgäidenärens försumlighet har för att tillvarata sin rätt. Skyldighet för gäldenärenalt i princip svara för inkassokostnad lorde också som framhållits förut varaägnad all förebygga onödiga rättegångar. Enordning som innebär alt inkassokostnad uttryckligen jämställs med rättegångskostnadmedför också stora praktiska fördelar. Tvekan behöver då inte längre råda om atlkrav på sådan ersättning kan prövas i lagsökningsmål och raål ora belalningsföreläggande.Även i vanliga tvistemål rörande huvudfordringen är del lämpligt all krav på inkassokostnadprövas i den för rättegångskostnad föreskrivna ordningen. Om inkassokostnadjämställs raed rättegångskostnad, vinns även en annan fördel. Beslämraelsen i18 kap. 14 § RB enligl vUken yrkande om rättegångskostnad skall framställasinnan handläggningen vid rätten avslutals omöjUggör nämligen den i praktikenförekommande men frän flera synpunkter föga tilltalande metoden atl väckatalan ora inkassokostnad först efter det att handläggningen av huvudfordringenavslutats. Dorastolen får också möjlighet atl utan särskilt yrkande prövastorleken av den fordrade inkassoersällningen. På grund av del anförda föreslårjag all del i RB ultryckligen fastslås att yrkande ora ersättning för in- Prop,1971:105 18 kassokoslnadskall handläggas i samma ordning som rättegångskostnader i allmänhet.Bestämmelse härom bör tas in i 18 kap. 8 § RB. Vadnu sagls har närmast tagit sikte på sådana fall där krav på ersältning för inkassokostnadfraraslälls som talan om själva huvudfordringen väcks vid domstol.Bortsett från reglerna om själva förfarandet lorde del inle från principiellsynpunkt föreligga någon avgörande skillnad mellan dessa fall och de fall därkravet på inkassokostnad kvarstår sedan gäldenären till följd av inkassoåtgärdenbetalat sin skuld. Av allmänna rättsgrundsatser måste anses följa att en gäldenäri princip bör vara skyldig att ersätta inkassokostnad även där någon rättegångom huvudfordringen till följd av belalning aldrig komraer till slånd. En sådanuppfattning lorde också ha slöd i rättspraxis. Emellerlid uppstår problem pågrund av all man i denna situation har velat betrakta inkassokoslnaden somskadestånd. Detta har föranlett att talan om ersättning fÖr kostnaden inte haransetts kunna väckas genom ansökan om belalningsföreläggande. Somjag har anfört bör inkassokostnad i de fall som leder till rättegångangående själva saken behandlas som en rättegångskostnad. Jag kan inte finnanågon anledning att inkassokoslnaden skulle behöva behandlas som skadestånd iden bemärkelse lagsökningslagen avser, när lalan rör endast sådan kostnad. Har belalningför huvudfordringen erlagls utan alt rättegång behövt inledas, bör lalan omersättning för inkassokostnad därför få väckas genom ansökan ora belalningsföreläggande.Jag föreslår all en klarläggande besläramelse härom tas in som ell andra styckei 18 § lagsökningslagen. Denlagtekniska lösning av frågan om ersättningsskyldighet för inkassokostnad somjag har föreslagit i det föregående innebär att inkassokostnad genom ensärskild bestämmelse i 18 kap. 8 § RB jämställs med rättegångskostnad. Häravföljer såsom jag har frarahållit förut bl. a. atl ersättning för inkassokostnadraåste yrkas innan dorastolens handläggning av huvudfordringen avslutats. Närdet gäller ersältning för rällegängskostnad finns i 18 kap. 8 § RB vissa allraännabestämmelser som innebär atl ersättningen skall fullt motsvara kostnaden förrättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode lill ombud ellerbiträde, såvitt kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande avpartens rätt. Ersättning skall också utgå för parlens arbete och tidsspUlan ianledning av rättegången. Dessa allmänna bestämraelser om ersättning förrättegångskostnad bör inte ges motsvarande tiUärapning i fråga om inkassokostnad.I stället bör som jag förut har frarahållit i fråga om inkassokostnad ges särskUdaförfattningsbestämmelser om den närmare beskaffenheten av ersättningsgill inkassoåtgärdoch om storleken av den ersättningsgilla kostnaden för sådan åtgärd. Dessafrågor är av sådan beskaffenhet alt de inle lämpar sig för en reglering Jag föreslår därför all den nya bestämmelsen om inkassokostnad i 18 kap. 8§ RB, som också är tillämplig i lagsökningsmål, utformas så alt regeln om gäldenärsersättningsskyldighet för sådan kostnad hänvisar till av Kungl. I 22 § lagsökningslagen får vidare tas in enmotsvarande regel beträffande kostnad i mål om betalningsföreläggande. I ensärskild kungörelse får las upp en närmare precisering av ersättningsgill inkassokostnadoch en uttömmande reglering av frågan om kostnad i mål om belalningsföreläggande. Talanom ersättning för inkassokostnad kan, som framgår av del tidigare anförda,komma atl las upp i tvä olika former. Om målet gäller själva kapilalfordringen,skall eventuellt anspråk på ersättning för inkassokostnad framställas i denför rättegångskostnad stadgade ordningen. Härvid har rätlen all med tillämpningav kungörelsen självmant pröva storleken av den fordrade ersättningen. Hardäremot belalning erlagts för själva kapilalfordringen, fär borgenären, om hananser sig berättigad till ersältning för inkassokostnad, väcka lalan särskUlom denna kostnad. Som jag har nämnt bör della kunna ske genom ansökanom belalningsföreläggande. Talan kan naturligtvis också väckas genom stämning.Med den lösning som har föreslagils blir kungörelsen visserligen inle direkttillämplig i delta fall. I praktiken lorde emellertid den i kungörelsenupptagna taxan för inkassokostnad komma atl bli vägledande även i dessa fall. Fråganora den närraare regleringen av ersättningsgill inkassoåtgärd och inkassokostnadensstorlek skall alltså enligt den föreslagna ordningen ankomma på Kungl. Maj:l.Min avsikt är all låta utarbeta ell förslag rörande en sådan reglering och göraförslaget till föremål för remissbehandling. Det finns emellerlid skäl all idelta sammanhang något närmare beröra hur dessa bestämmelser lämpligen börkunna utformas. Mindrekostnadskrävande inkassoålgärder bör som jag förut framhåUit bäras avborgenären ulan rätt till ersättning av gäldenären. Det får anses ligga i etlskuldförhållandes natur all en borgenär själv visar åtminstone någon aktivitetför all få prestationen lill slånd, även om del är hans avtalskonlrahenl sområkat i dröjsmål. En eller ell par enkla påminnelser i brev eller telefon börsålunda i regel inte raedföra rätt till särskild ersättning. Om borgenärenföredrar atl låta en advokat eller ell inkassoföretag ombesörja dessapåminnelser, bör della inle göra någon skUlnad.