prop · FU0310 · 1971-12-31 00:00:00 — Vid dessabrott är ofta mer än en person inblandad i gärningen. Det kan därför varaangeläget att genom ett anhållningsbeslut snabbt förhindra inblandade personeratt sararåda eller att undanskaffa bevismaterial. När det gäller övrigatvångsmedel dvs. reseförbud, kvarstad, skingringsförbud, beslag ochhusrannsakan är de föreslagna straffskärpningarna inte av avgörandebetydelse, eftersom dessa kan användas redan med nuvarande strafframar.Utredningen påpekar emellertid att ett tidigt ingripande från myndigheternassida med processuella tvångsmedel av detta slag i flera fall skulle göra detmöjligt att påträffa ett värdefullt om än ofullständigt material som denskattskyldige i annat fall hinner att undanskaffa. Det är därför enligtutredningen av största vikt för ett gott utredningsresultat att åklagaren kontaktaspå ett tidigt stadium och därefter aktivt fungerar som undersökningsledare. I kapitel 11 behandlar utredningen på s. 196200 lagförslagetsbestämmelse om ansvarsfrihet vid frivilligt tillbakaträdande från brott. Det är enligt utredningensmening värdefullt med en regel, som gör det möjligt för den som lämnat enoriktig uppgift att gå fri från straff ora han frivilligt rättat uppgiften. Iannat fall kunde följden exempelvis bli, att den sora en gäng lämnat en oriktigutsaga tvingades fortsätta därmed år för att inte bli upptäckt. Iförslaget till skattebrottslag intas därför en bestämmelse om ansvarsfrihetför den som gjort sig skyldig till skatte- eller avgiftsbedrägeri, vårdslösskatte- eller avgiftsutsaga och osann uppbördsutsaga och frivilligt rättar enosann uppgift. Någon ändring i förhållande till nuvarande rättstillämpningåsyftas inte. Utredningen har övervägtom konstruktionen i 15 kap. 14 § BrB kunde tjäna som förebild och attstraffrihet alltså skulle inträda om rättelse skedde innan avsevärd olägenhetuppkommit. Utredningen finner emellertid, att raan inte vinner några fördelargenom att använda en sådan konstruktion. Kimgl.Maj.ds proposition nr 1971 161 Ilikhet med nu gällande bestämmelse krävs för straffrihet att tillhaka-trädandetskett frivilligt. En omständighet som oftast betar en rättelse karaktären avfrivillighet är att beskattningsmyndigheten på ett eller annat sätt visatintresse för den uppgiftsskyldiges utsaga. Så länge den uppgiftsskyldige haranledning tro att den oriktiga uppgiften inte är upptäckt eller kommer attupptäckas av beskattningsmyndigheten, bör han ännu ha möjlighet att trädatillbaka. Enrättelse som sker efter det att den uppgiftsskyldige fått kännedom om attbeskattningsmyndigheten avser att göra en taxeringsrevision hos honom kan inteanses ha skett frivilligt. Sådana rättelser som skett exempelvis efter det offentliggjort att bankkontroll skall äga rum kan heller inte anses hagjorts frivilligt. Frivillig rättelse är oftast utesluten när uppgiftslämnarenfått reda på att taxeringsrevision beslutats hos någon med vilken han haftaffärer. Utredningenpåpekar, att det varken i den nuvarande eller föreslagna lagtexten närmareanges hur en rättelse skall ske för att vara frivillig. Det vanligaste tordevara att den som vill rätta en uppgift skriftligen anger i vilka hänseenden enuppgift är oriktig. Även en muntlig rättelse måste godtas. Såväl vid skriftligsom vid muntlig rättelse gäller att den sker på den rättandes egen risk, dvs.han har själv ansvaret för att brevet kommer beskattningsmyndigheten tillhandaeller att en muntlig utsaga uppfattas som ett berikligande. Enfrivillig rättelse behöver enligt utredningens mening inte göras av denskattskyldige personligen. Den kan även ske genom ett ombud, exempelviskamrer, skattejurist eller anhörig. Enskattskyldig som betalar mervärdeskatt eller punktskatt och som i deklarationför viss beskattningsperiod uppgett för låg skattepliktig omsättning kanenligt utredningen inte göra anspråk på straffrihet för frivillig rättelse omhan en senare beskattningsperiod ökar den skattepliktiga omsättningen med debelopp som han oriktigt undandragit . Varjebeskattningsperiod ses som en enhet. En rättelse kan ske endast genom att denskattskyldige lämnar riktiga uppgifter för den period under vilken han uppgettför låg omsättning. Densom endast inbetalar den skatt som han dragit undan kanske med angivande avskattens art och till vilken beskattningsperiod den är att hänföra men intelämnar några upplysningar om vilka oriktiga uppgifter som tidigare lämnats kaninte heller göra anspråk på straffrihet. I ett sådant fall saknar nämligenbeskattningsrayndigheten möjligheter att kontrollera om den skattskyldigesinbetalning är riktig. För straffrihet krävs med andra ord att denskattskyldige vid rättelse lämnar så fullständiga uppgifter attbeskattningsrayndigheten utan att vara hänvisad till den rättandes egenbedömning själv kan pröva uppgifterna och fastställa skatten på grundval avsakuppgifter eller vidta åtgärder för att få ett tidigare beslut om skattändrat. 6 1971.1 saml. 162 KungL Maj:ts proposition nr 1971 Utredningenunderstryker emellertid, att alltför höga krav inte bör ställas på denrättandes uppgifter. Det raåste räcka, att han i väsentliga delar lämnarriktiga uppgifter, även om de efter granskning måste korrigeras på vissapunkter. Det kan t. ex. vara svårt för en skattskyldig att lämna exakta siffrorpå de belopp han undanhållit beskattning, om rättelsen avser oriktigauppgifter som lämnats under en följd av år och underlaget av bokföring elleranteckningar är bristfälligt. I sådana fall bör det vara tillräckligt, om hanuppger de belopp som uppskattningsvis kan beräknas ha undanhållits frånbeskattning. Visar det sig senare att de belopp han uppgett är alltför små iförhållande till de verkliga beloppen kan det dock bli fråga om att ansefrivillig rättelse föreligga endast intill de belopp den skattskyldige självuppgett. Enligt utredningens mening får sådana fall lösas av rättspraxis frånfall till fall. Preskription.Utredningen erinrar om att det i 35 kap. BrB finns regler om bortfallande avpåföljd för brott. Dessa är tillämpliga också inom specialstraffrätten. Omannan preskriptionstid föreskrivits i en särskild författning gäller denbestämmelsen. I SkSL finns en särskild regel om en preskriptionstid av fem årför vårdslös deklaration i stället som skulle ha gällt enligt deallmänna bestämmelserna. Utredningen föreslår intenågra särskilda bestämmelser om preskription för de i förslaget tillskattebrottslag upptagna gärningarna. Straffen är nämligen genomgående medundantag av straff för ringa fall av skattebedrägeri av sådan längd, attpreskriptionstiden blir densamma eller längre än den nuvarande. Den tid inomvilken en misstänkt måste ha häktats eller blivit delgiven stämningsansökanför att påföljd skall kunna ådömas blir vid skatte- eller avgiftsbedrägeri avnormal svårhetsgrad samt vid vårdslös skatte- eller avgiftsutsaga . Vidgrovt uppsåtligt brott blir preskriptionstiden . Detta anser utredningenvara en fördel med hänsyn till den i regel mycket vidlyftiga och tidsödandeförundersökningen i dessa mål. Försök från den misstänktes sida att hålla sigundan genom att resa utomlands eller på annat sätt göra sig oanträffbar tilldess preskriptionstiden gått ut torde med den föreslagna längre preskriptionstidenavsevärt motverkas. Eftersomendast böter ingår i skalan för ringa fall av skattebedrägeri blirpreskriptionstiden . De olägenheter som i praktiken kan uppstå genom enså relativt kort preskriptionstid anser utredningen inte vara av denomfattningen eller så ofta förekommande, att de bör beaktas genom en särskildpreskriptionsregel. EnligtSkSL gäller att preskriptionstiden räknas från den dag, då den oriktigadeklarationen inkom till beskattningsmyndigheten. Utredningens förslag raedförinte någon ändring i detta hänseende. Preskriptionstiden börjar alltså att löpaden dag beskattningsmyndigheten erhöll utsagan. KungLMaj:ts proposition nr 1971 163 Preskriptionstidenför en muntlig utsaga kommer i konsekvens härmed att räknas från detmuntliga meddelandet lämnades till beskattningsmyndigheten eller till behörigföreträdare för denna. Utredningenbehandlar i fortsättningen de problem som kan uppkomma genoin att deklarationerinle stämplas med ankomstdag. Det har inträffat då åtal väckts omedelbartföre den vanliga preskriptionstidens utgång att dentilltalade invänt att deklarationen ingetts av honom den dag som deklarationenär dagtecknad och att eventueUt brott följaktligen är preskriberat. Enklasttorde problemet kunna lösas genom någon form äv ankomststämpling. Utredningenanser att detta skulle medföra betydande merarbete och att problemet inte praktiska betydelse att en sådan åtgärd bör övervägas. Preskriptionstidensberäkning vid underlåtenhetsbrottet torde enligt utredningens mening intevålla några särskilda svårigheter. Denna tid får anses börja löpa meddeklarationsfristens utgång. Utredningen är medveten om att frågan kan varatveksam. Man skulle exempelvis kunna tänka sig att preskriptionstiden räknadesförst från den tidpunkt taxeringsarbetet avslutats. Enligt fast praxisförläggs preskriptionstidens början generellt till tiden för brottetsfullbordan, dvs. när handlingen inkom. I enhetlighetens intresse anserutredningen att tiden bör beräknas på likartat sätt för såväl positivthandlande som för underlåtenhet. Bestämmelsernai 35 kap. 5 § BrB blir tillämpliga på grovt skattebedrägeri och grovtavgiftsbedrägeri. Detta innebär, att utgångspunkten för beräkning avpreskriptionstiden för det grova skattebrottet kan framflyttas till en senaretidpunkt. Om nämligen någon begått ett grovt skatte- eller avgiftsbedrägeri ochhan, innan detta är preskriberat, begår ett nytt brott, vara kan följa fängelseöver , framflyttas preskriptionstiden för det första brottet så att denbörjar löpa som bildar utgångspunkt för preskriptionstidenför det senare brottet. Med BrB:s terminologi innebär denna regel, att 35 kap.5 § träder i funktion även om fängelse i raer än endast kan följa medtillämpning av återfallsbestämmelsen i 26 kap. 3 § BrB. Preskriptionav ådömt straff följer reglerna i 35 kap. 7 och 8 §§ BrB. Detta innebärexempelvis, att den som dömts till fängelse i raer än raen inteöver och sedan beger sig utomlands måste hålla sig undan föratt fängelsestraffet skall bortfalla. är om fängelsei utdömts. Utredningenföreslår att det vid sidan av skattebrottslagen aUtjämt skall finnasstraffbestämmelser i de olika skatte- och avgiftsförfattningarna. Liksomenligt gällande rätt rör det sig här om förseelser av ordningskaraktär, sominte täcks av den generella lagens gärningsbeskrivningar. 164 KungL Maj:ts proposition nr 1971 ärdet dock fråga ora straffbestäramelser som kompletterar eller ersätter dennalag. Bortsettfrån ändringar av främst redaktionell art övertas flertalet av de nu nämndastraffbestämmelserna från gällande rätt. Bötesmaximum för de s. k.penningböterna har dock genomgående föreslagits skola höjas från 300 till 500kr. Dessutom har de nuvarande straffrihetsreglerna för ringa fallomkonstruerats för att stämma överens med skattebrottslagen. I övrigt föreslårutredningen följande ändringar av gällande rätt. Taxeringsförordningen.Straffbestämmelsen i 119 § föreslås bli subsidiär till skattebrottslagen.Dessutom föreslås att föreskriften om bötesminimum utgår. Därmed avses inte attåstadkomma en lindrigare bedömning av brottet utan utredningen anser attminimigränser av detta slag i och för sig är onödiga. Bestämmelseni 120 § första stycket föreslås upphävd. Deklarationsförsummelse av merallvarlig art täcks nämligen av brottsbeskrivningen för passivtskattebedrägeri. Dessutom träffas deklarationsförsummelserna i princip avskattetillägg. Vidarevill utredningen ändra straffpåföljden i nuvarande 120 § andra stycket frånpenningböter till dagsböter. Man framhåller att gärningarna i detta lagrum oftaär så allvarliga att de inte bör bestraffas med enbart ett lågt bötesstraff. Närdet gäller 171 och 186 §§ föreslår utredningen att farerekvisitet utformas iöverensstämmelse med skattebrottslagens gärningsbeskrivningar. Båda lagrummenhar dessutom föreslagits bli subsidiära till BrB. Uppbördsförordningen.Bestämmelserna i 79 § och 80 § 1 mom. har med i sak oförändradebrottsbeskrivningar överförts till 57 §§ i förslaget till skattebrottslag. Straffbestämmelserna i 26 § och 1 mom. föreslås upphävda,eftersom gärningarna täcks av skattebrottslagens brottsbeskrivningar. Bestämmelseni nuvarande 27 § 2 mom. har gjorts subsidiär till 8 § skattebrottslagen. Straffbestämmelsen i nuvarande 16 § första stycket hänvisar ipåföljdsfrågan till 120 § TF. Första stycket i denna paragraf föreslåsemeUertid bli upphävd. Av den anledningen har straffpåföljden måst tillfogas. Utredningenföreslår vidare att bestämmelsen om straffrihet för bulvan i vissa fall skallupphävas. Det anses inte finnas någon anledning att privilegiera denna form avmedverkan till skattebrott. KungLMaj:ts proposition nr 1971 165 Straffbestämmelserna i 67 § föreslås upphävda. Paragrafenersätts av bestämmelserna ora skattebedrägeri och räkenskapsförsumraelse.Deklarationsförsummelse skall dessutom i princip träffas av skattetillägg. Förordningenom förfarandet vid viss konsumtionsbeskattiung. Straffbestämmelsen fördeklarationsförsummelse i 48 § föreslås utgå. Paragrafen ersätts avbestämmelsen om skattebedrägeri. Dessutom träffas deklarationsförsummelse iprincip av skattetillägg. Förordningenom accis å fettemulsion m. m. Föreskrifterna om bötesminimum i nuvarande 9 §föreslås utgå. I andra stycket anser utredningen att uttrycket "däromständigheterna är synnerligen försvårande" bör tas bort. Ändringarna börvidtas för att skapa överensstämmelse med modern strafflagstiftning. Förordningenom allmän energiskatt. Straffbestämmelsen i 34 § andra stycket föreslås utgå.Gärningsbeskrivningen i detta lagrum täcks nämligen av skattebrottslagensstraffbestäraraelser. Straffbestämmelsen i nuvarande 16 § första stycket flyttastill 18 § i utredningens förslag. Brottet läggs under aUmänt åtal.Straffmaxirauin höjs till fängelse i högst . Sommotiv för straffskärpningen anför utredningen att brottet enligt detta lagrumär jämförbart med skattebedrägeri. Även om gärningar av detta slag på grund avden materiella skattebestäramelsens utformning inte faller underskattebrottslagen bör de bestraffas hårdare än vad som f. n. sker. I linje medprinciperna i utredningens förslag bör dessutom bestämmelserna om straffskattutgå. Stämpelskatteförordiungen.Straffbestämmelsen om deklarationsförsummelse i 51 § första stycket utgår ochersätts av skattebrottslagens bestämmelser. Bestämmelsen i nuvarande53 § om straff för överlåtare och förvärvare av fast egendom, tomträtt ellerfartyg sora träffar avtal om vederlag utöver vad som framgår avköpehandlingarna föreslås upphävd. Detta beror på att de centrala skattebrotteni skattebrottslagen inte begränsats till deklarationshandlingar. Ansvar enligtlagen skall alltså kunna ådömas både överlåtare och förvärvare. Förordningenmed vissa bestämmelser om prisreglering på jordbrukets område.Prisregleringsavgifterna på jordbrukets och fiskets område har lämnats utanförskattebrottslagens tillämpningsoraråde. 166 KungL Maj:ts proposition nr 1971 enligtutredningens förslag administrativt tillägg tiUämpas för dessa avgifter.Utredningen föreslår därför att särskilda straffbestämmelser införs iförordningen. Dessa har fått sin plats i 34 a § i utredningens förslag. 1paragrafens första stycke föreslås en straffbestämmelse som konstruerats medskattebrottslagens bestämmelser om skatte- eller avgiftsbedrägeri och vårdslösskatte- eller avgiftsutsaga som förebilder. Straffet för uppsåtlig gärning harbestämts till böter eller fängelse i högst samt för grov oaktsam gärningtill böter. fall skall inte medföra ansvar. I lagrummets andra styckehar införts en l)estämnielse om bötesstraff för vissa underlåtenhetsbrott. Förordningenom obligatorisk statsplombering av utsädesvara och om växtförädlingsavgift.Den nuvarande straffbestämmelsen i 8 § som är subsidiär till SkSL, har ändratsså att den enligt förslaget utgör ett självständigt brott. Straffet är bötereller \id uppsåtlig gärning - fängelse i högst . Förordningenangående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m. m.Straffbestämmelsen i 33 § föreslås upphävd. Den ersätts av skattebrottslagensbestämmelser. Ikapitel 12 har utredningen på s. 207222 behandlat uppdagandet ochförundersökningen av skattebrott. Utredningenframhåller till en början att polisen inte bedriver någon egentligspaningsverksamhet på skattebrottsområdet. Denna utförs i stället avbeskattningsmyndigheterna. När det gäller inkomst-och förmögenhetsskatterna framgår av utredningens undersökningar främst dens. k. länsstyrelseenkäten att taxeringsnämndsordförandena åren 19641965till taxeringsintendenterna anmält 9 341 resp. 10 641 fall av misstänktadeklarationsbrott. Stora variationer kan påvisas i de olika länen. Av flera skäl anserutredningen att taxeringsnämndens ordförande bör frikopplas från skyldighetenatt anmäla misstänkta skattebrott. I stället föreslås att denna skyldighetläggs på lokal skattemyndighet, som har tjänstemän med särskild utbildning iskattefrågor. För att ge myndigheten möjlighet att fuUgöra skyldigheten påbästa sätt bör det införas en föreskrift att taxeringsnämndens ordförandeskall lämna lokal myndighet upplysningar om misstänkta fall. Härigenom slipperordföranden att utåt stå som anmälare av brott. En annan anledning attlåta anmälningsskyldigheten fullgöras av lokal skattemyndighet framhålls varaatt denna myndighet skall besluta om administrativt tiUägg. Avsikten är attden skattskyldige i regel skall få till- KungLMaj:ts proposition nr 1971 167 fälleatt yttra sig innan fråga om tillägg avgörs. Man kan därför räkna med att denlokala skattemyndigheten genom denna kontakt med den skattskyldige kommer atterhålla upplysningar som kan vara av betydelse även för en brottsanmälan. Vidarehar utredningen inhämtat uppgifter om antalet åtalsanmälningar fördeklarationsbrott på inkomstskatternas och förmögenhetsskattens område, somförste taxeringsintendenten eller annan behörig tjänsteman gjort åren19641965. Antalet var 5 365 resp. 5 071. Även vid dessa anmälningar förekomstora variationer från län till län. Variationeni anmälningsfrekvensen kan enligt utredningens uppfattning tyda på att olikakrav ställs på graden av misstanke. pekar på atttaxeringsintendenten vanligtvis anmäler endast de klara fallen. Utredningenunderstryker att intendenternas anmälningsskyldighet genom förslaget tillskattebrottslag får särskild betydelse därför att enligt förslaget endast demer kvalificerade skattebrotten skall bli föremål för domstolsbehandling. Närdet gäller anmälningar om skattebrott i övrigt föreslår utredningen att det iresp. författningar inskrivs skyldighet för vederbörande myndigheter länsstyrelse, kontrollstyrelsen, Rfv samt lokal skattemyndighet att anmälamisstänkta fall till åklagare. Iärenden angående arbetsgivaravgift bör enligt utredningen lokal skattemyndighetoch i förekommande fall sjömansskattekontoret underrätta Rfv som i enlighet medvad sagts har att ta slutlig ställning till åtalsfrågan. Vidmisstanke om brott mot uppbördsförfarandet finns enligt utredningen föreskrifterför lokal skattemyndighet att göra anmälan härom till . Utredningenerinrar i fortsättningen om att taxeringsrevisionerna på den direktabeskattningens område spelar en förhållandevis viktig roll vid avslöjandet avdeklarationsbrott. Sålunda härrör omkring en tredjedel av hela antaletmisstänkta fall från revisionsverksamhet eller andra granskningar vidlänsstyrelsernas taxeringsrevisioner. Detär enligt utredningens uppfattning av största vikt att man ökar antaletoffensiva taxeringsrevisioner, eftersom grövre skattebrottslighet oftastuppdagas vid dessa. I dagens läge genomförs omkring 10 000 revisionerpå inkomst- och förmögenhetsskatternas område. Det har från riksskattenämndensagts att man kan vänta en ökad revisionsverksamhet . Ävenför de socialpolitiska arbetsgivaravgifternas del är det enligt utredningennödvändigt att förstärka personalresurserna för revisionsarbete såväl hos Rfvsom hos lokal skattemyndighet. F. n. är dessa resurser mycket knappa. Verkethar möjlighet att avdela endast högst 56 tjänstemän som är kvalificerade förgranskningsarbete av detta slag. 168 KungL Maj:ts proposition nr 1971 uppfattning anmäls de kvalificerade skattebrottenalltför sent till åklagaren. Det förekomraer t. ex. ofta att taxeringsrevisiongjorts eller att ärendet behandlats i prövningsnämnden innan brottsanmälansker. I de fall där anmälan görs på ett så sent stadium attbeskattningsmyndighetens handläggning är avslutad, återstår oftast inte annatför polisen än att hålla förhör, undersöka om straffbar medverkan föreligger,införskaffa eller kopiera bevismaterial samt slutligen sammanställautredningsmaterialet till ett förundersökningsprotokoll. Utredningenframhåller att om anmälan görs på ett tidigare stadium, polis och åklagare fårmöjlighet att agera på ett annat och ofta effektivare sätt. Särskilt gällerdetta ärenden med komplicerade affärstransaktioner. Det är här av största viktatt ett nära samarbete kommer till stånd mellan skattesidans och polisensutredare . Dessutom kan åklagaren på ett effektivare sättanvända processuella tvångsmedel för att säkra bevisning eller hindra denmisstänkte från att avvika. Ifortsättningen understryks att det inte ligger inom ramen för utredningensuppdrag att föreslå organisatoriska förändringar inom polis- ochåklagarväsendet. Utredningen anser emellertid att det finns möjligheter atttillskapa eller utveckla bättre resurser för förundersökning av skattebrottmålen,vilka enligt förslaget till övervägande del blir av kvalificeradart. Utredningendiskuterar därefter olika möjligheter att inom polisväsendet specialiseraförundersökningsarbetet beträffande skattebrott. Därvid förordas sedan andraalternativ avvisats att specialisttjänster inrättas vid vissa av de lokalapolisenheterna för stödjande verksamhet och att den regionale polischefen avgörvar och när specialistgruppens personal skall sättas in för utredning avskattebrott. Skyldigheten att svara för utredningarna skulle kunna omfatta etteller flera län. Genom att specialisterna inordnas i den lokala organisationenkan de för att erhålla en jämn arbetsbelastning tilldelas andra mål,exempelvis kvalificerade förmögenhetsbrott. Grupperna kan då dimensioneras såatt de räcker till vid hård belastning. Därefteranalyserar utredningen ingående olika möjligheter att tillföra åklagarsidanspecialkunskaper på skattebrottens område. Det föreslås att dessa mål skallunderställas åklagare på regionalplanet för att denne sedan skall avgöra vemsom skall handlägga målet. Underställning i önskad utsträckning kan utanändring i åklagarinstruktionen åstadkommas genom att riksåklagaren utfärdaranvisningar med stöd av 39 § instruktionen. Därmed vinner man den avutredningen förordade koncentrationen av komplicerade skattebrottmål till ettrelativt fåtal kvalificerade åklagare. Utredningentar i detta sammanhang även upp frågor rörande specialutbildning av polis ochåklagare på skattelagstiftningens område. Synpunkterna i dessa frågor hartidigare redovisats. KungLMaj:ts proposition nr 1971 169 Detövervägande antalet reraissinstanser godtar mer eller mindre uttryckligt attde centrala skattebrotten utformas som brott mot sanningsplikt, dvs. somhandlingsbrott med inbyggt farerekvisit. Från några håll ifrågasätter man dock främst på grund av straffskalornas utformning om inte alternativeteffektbrott med straffbart försök är att föredra när det gäller det uppsåtligabrottet, men ingen ställer sig direkt av\isande till den av utredningenförordade lösningen. Hovrättenför övre menar att utredningens motivering för att utforma de centralaskattebrotten som brott mot sanningsplikt förefaUer övertygande. Genom en sådankonstruktion vinner man också att brottens utformning i princip blir densammasom i SkSL.