prop · FU03100 · 1971-12-31 00:00:00 — Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 Prop. Kungl.Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i m. m.;given . Kungl,Maj:t vill härmed, under åberopande av bUagda utdrag ur statsrådsprotokolletöver justitieärenden och lagrådets protokoU, föreslå alt bifalla deförslag om vars avlålande lill föredraganden hemstäUt. UnderHans Maj:ls Min allernådigsle Konungs och frånvaro enligl Dess nådigabeslut: Ipropositionen föreslås atl åklagares möjligheter all besluta om åtalsunderlåtelseenligt 20 kap. 7 § första stycket 1 rältegångsbalken och enligt 1 § lagen medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare vidgas något. Vidare föreslås,alt vårdnadshavare som hörs i rättegång i brottmål skall få rätt till ersältningenligl de bestämmelser som gäller för vittne. Denya bestämmelserna är avsedda atl träda i kraft . 1 1971.1 saml. Lag om ändring i Härigenom förordnas i fråga om rältegångsbalken dels alt20 kap. 7 § skall ha nedan angivna lydelse, dels all i balken skall införas enny paragraf, 21 kap. 11 §, av nedan angivna lydelse. 20 kap. 7 §1 Åklagare må besluta alt icke tala å brott: 1. om del äruppenbart, atl i 1. om det kan antagas, att ihän-händelseav lagföring annan på- delse av lagföring annan påföljd änföljd än böter icke skulle komma bötericke skulle komma alt ådö-atl ådömas och alt den misslänk- mas och den misstänktes lagfö-tes lagföringej är påkallad ur all- ring ej finnes påkallad ur allmänmän synpunkt; eller synpunkt; eller 2. om brollelförövats, innan den misstänkte dömts för annat av honom förövat brott eller lillfullo undergått straff eller annan påföljd för sådani brott, och det äruppenbart, atl brottet i jämförelse med del andra brollel är med hänsyn tillpåföljden utan nämnvärd betydelse; eller 3. om del i annatfall av särskilda skäl är uppenbart, atl påföljd ej erfordras för alt avhålladen misstänkte från vidare brottslighet och alt det med hänsyn tillomständigheterna ej heller eljest är påkallat, atl åtal väckes; eller 4. om brolleluppenbarligen begåtts under inflytande av sådan själslig abnormitet, som avsesi 33 kap. 2 § , saml sluten psykiatrisk vård eller vård i vårdhemeller specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda kommer till stånd ulan lagföringoch åtal ej är påkallat av särskUda skäl. Beslut jämlikt första styckel 3 må meddelas endasl avriksåklagaren. Beslut all ej tala å brott må återkallas, om tillräckligaskäl för beslutet ej längre finnas föreligga. Närmare föreskrifter om beslut alt ej tala å brottmeddelas av Konungen. 11 § Vårdnadshavare som höres enligt 1 § äger rält ersältningoch förskott enligt vad om vittne är stadgal. Ersättningen skall gäldas avstatsverket. Denna lag träder i krafl den 1 juU 1971. ' Senaste lydelseav 20 kap, 7 § 1967:943. Lag om ändring i lagen (1964:167) med särskildabestämmelser om unga lagöverträdare Härigenom förordnas, atl 1 och 9 §§ lagen (1964: 167) medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha nedan angivna lydelse. Har brott begåtts av någon som Har brott begåtts av någon som vid tiden för brottet ej fyllt åder- vidtiden för brottet ej fyllt ader ton år, må, utöver vad som följer tonår, må, utöver vad som följer av 20 kap. 7 § , av 20 kap. 7§ , åklagare besluta atl ej tala å brol- åklagarebesluta atl ej tala å brot tet, tet, om den underårige ställes under om den underårige ställes under övervakning jämlikt 26 § barna- övervakningjämlikt 26 § barna vårdslagen, omhändertages för vårdslagen, omhändertagesför samhällsvård enligl 29 § sagda lag samhällsvårdenUgl 29 § sagda lag eller blir föremål för annan där- ellerblir föremål för annan där med jämförlig åtgärd eller ulan dy- medjämförlig åtgärd eller utan lik åtgärd erhåller särskild tillsyn dylikåtgärd blir föremål för an- eller lämplig sysselsättning samt nanhjälp- och stödåtgärd saml del det med skäl kan antagas alt häri- medskäl kan antagas atl härige- genom vidtages vad som är lämpli- nomvidtages vad som är lämpli gast för hans lUlrältaförande, el- gastför hans lUlrältaförande, el ler ler om brottet uppenbarligen skell om brollel uppenbarligen skett av okynne eller förhastande. av okynne eller förhastande. Ätal skall dock väckas, om det finnes påkallat ur allmänsynpunkt. Ej må den som icke fyllt dömas lill fängelse, skyddstiUsyneUer ungdomsfängelse, med mindre den som har vårdnaden om honom, där sålämpligen kunnat ske, blivit hörd i målet. Innan någon som är under tjugoett år dömes till påföljdsom avses i första stycket skall den som utfört personundersökning i målethöras, om skäl äro därtill. Vårdnadshavare som höres enligl första stycket äger rätttill ersältning och förskott enligt vad om vittne är stadgat. Ersättningenskall gäldas av statsverket. Denna lag träder i kraft den 1 juU 1971. 'Senaste lydelse1969:163. Utdragav protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen istatsrådet på . Närvarande:statsministern , ministem för utrikes ärendena , statsråden ,, , , , , , , ,, , , , , . Chefenför , statsrådet , anmäler efler gemensam beredningmed statsrådets övriga ledamöter fråga om ändring i bestämmeberom åtalsunderlåtelse m. m. och anför. Bestämmelserom åtalsunderlåtelse fitms bl. a. i 20 kap. 7 § RB och i 1 § lagen (1964: 167)med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (1964 ärs lag). 7 § första stycket 1 kan åklagare besluta alt inle väcka åtal i fråga ommindre allvarliga brott. Vidare har åklagare möjlighet att vid brottskonkurrensunderlåta åtal för något eller några brolt (p. Atal får även underlåtasoavsett brottets svårighetsgrad i vissa undantagsfall som har samband medbestämmelserna om påföljdseflergift (p. Vidare finns det möjligheter altundvika åtal mot psykiskt abnorma gärningsmän (p. Reglerna om åtalsunderlåtelsei lag ger möjlighet att utöver vad som följer av RB underlåtaåtal för brott som begåtts av den som fyllt 15 men inle . Det förutsättsantingen alt brottet uppenbarligen har skett av okynne eller förhastande ellerall den underårige ulan lagföring erhåller sådan vård som är lämpligast förhans lillrällaförande. I lagen nämns bl. a. övervakning eller samhällsvård enUglbarnavårdslagen. Även mindre ingripande åtgärder än de nu nämnda kan vara tillräckligaför atl åtalsunderlåtelse skall få beslutas. Lagen innehåller ingen begränsningi fråga om kretsen av brott men det föreskrivs, att åtal skall väckas om detfinnes påkallat ur allmän synpunkt. har vissaförslag väckts som gäller åtalsreglerna och därmed sammanhängande frågor. Sålunda har riksåklagaren () genomskrivelse föreslagit ändringar i reglerna om åtalsunderlåtelsei 20 kap. 7 § RB i syfte alt vidga möjligheterna alt underlåta åtal vid mindreallvarlig brottslighet och vid brott som begåtts av psykiskt abnorma. och RA har i skrivelse den 20 febmari 1969 hemställt om enallmän översyn av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse lag. Vidarehar justitieombudsmannen (JO) i skrivelse anhållit alt frågan omvårdnadshavares rätt till ersättning för inställelse vid domstol i vissa falltas upp till prövning. Genom beslut den 27november 1970 har chefen för justiliedeparlemenlet bemyndigats tillkallasakkunniga för utredning av frågan om underlåtande av åtal m. m. (Ju 1970:63). Vissa frågor har dock ansetts vara så angelägna alt de redan nu bör lasupp till behandling. Hit hör frågan om åtalsunderlåtelse mol ungalagöverträdare vid mindre aUvarlig brottslighet. Dessa frågor har tagils upp ien departementspromemoria (Ju 1970: 26). I promemorian behandlas även fråganom ersättning till vårdnadshavare och personundersökare för inställelse viddomstol. Lagförslagen i promemorian torde få fogas till statsrådsprotokollet idetla ärende som iZ/aa i. Yttranden över promemorianhar efter remiss avgetls av justitiekanslern (), RA, , hovrättenöver och , , , länsstyrelsernai och län, JO, samarbetsorganel för åtgärder motungdomsbrottsligheten, socialutredningen. Föreningen , advokatsamfundoch . Yttranden har överlämnatsav RA från överåklagarna i , och åklagardistrikt samtfrån cheferna för länsåklagarmyndigheterna i , , Värmlandsoch , samt av i från polismyndigheternai och . 2.GäUande ordning m. m. 2.1Åtalsunderlåtelse vid mindre allvarliga brott Enligl20 kap. 7 § första stycket 1 RB kan åklagaren underlåta åtal om det äruppenbart, alt i händelse av lagföring annan påföljd än böter inle skulle kommaatt ådömas och att den misstänktes lagföring inte är påkallad ur allmänsynpunkt Före1965 gällde som fömtsättning för beslut att inte åtala enligt denna punkt allpå brottet inte kunde följa svårare straff än böter och att lagföring inte varpåkallad ur allmän synpunkt. Syftet med bestämmelsen har avprocesslagberedningen angetts vara all skapa möjlighet att efterge åtal vidringare brott, särskilt vid smärre förseelser mot ordnings-bestämmelser o. d.Ett undantagslöst beivrande av varje sådant brott har inte ansetts betingat avstraff rättsskipningens ändamål (SOU 1938: 44 s. 257). I sin nuvarande lydelseger bestämmelsen åklagaren räll alt underlåta åtal även om fängelse ingår istraffskalan. Enligl föredragande departementschefen (prop. 1964: 10 s. 131)borde i alUnänhel krävas, utöver att brottet skall synas ringa, altomständigheter föreligger, som kommer den aktuella gärningen all le sig mindrestraffvärd i jämförelse med de flesta andra, som faller under slraffbudel.Sådana ringa fall, som åsyftas med regeln, kunde förekomma inte blott då enbartböter ingår i straffskalan ulan även då jämte böter är stadgat frihetsstraff.Departementschefen anförde vidare atl del även efler utvidgningen endast skullekunna komma i fråga all tillämpa bestämmelsen beträffande lagöverträdelser avföga allvarlig beskaffenhet. Kravet all del skall vara uppenbart alt i händelseav lagföring annan påföljd än böter inte skulle komma att ådö- mas, innebar atldel skulle vara helt klart atl endast böter kan komma i fråga. Förelåg någontvekan om atl annat än böter skulle ådömas, fanns inte förutsättning förtillämpning av regeln. En så begränsad utvidgning som det här var fråga omskulle enligl departementschefens mening innebära väsentliga kriminalpoliliskafördelar. Iullålande över förslagel underströk lagrådet, all underlåtenhet att åtala bordevara utesluten, då del kunde antas alt vid lagföring skulle ådömas visserligenendast böter men höga böter. I sådant fall kunde del inle som förutsatts imotiven sägas vara fråga om ringa brott eller lagöverträdelser av fögaallvarlig beskaffenhet och lagföring måste alltså te sig påkallad ur allmänsynpunkt. Särskildabestämmelser gäller i fråga om åklagares behörighet alt meddela åtalsunderlåtelseenligl punkten 1. Enligl 21, 33 och 40 §§ åklagarinstruktionen (1964: 739)ankommer del i princip på slatsåklagare atl besluta all inte åtala, om svårarestraff än böter är föreskrivet för brottet. Totaltmeddelades 8 254 personer åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 §första stycket 1 RB. Motsvarande siffror 1966 var 9 784, 1967 9 680 och 1968 6572. Åklagarnaspraxis beträffande vissa lindrigare brott framgår av följande siffror från1967 och 1968. Misshandel (ringa faU, 3: 5 BrB) Hemfridsbrotl och olaga intrång (4: 6 BrB) Ofredande (4: 7 BrB) Snatteri (8: 2 BrB) Egenmäktigt förfarande (8: 8 BrB) Bedrägligt beteende (9: 2 BrB) Häleri (ringa fall, 9: 6 BrB) Häleriförseelse (9: 7 BrB) Undandräkt (10: 2 BrB) Olovligt brukande (10: 7 BrB) Fyndförseelse (10: 8 BrB) Skadegörelse (12:1 BrB) Åverkan (12: 2 BrB) Allmänfarlig vårdslöshet (13: 6 ningen m. m. En jämförelse mellan antaletpersoner som dömts till böter och antalet som meddelats åtalsunderlåtelseenligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB visar följande: Böter 20: 7 p. 1967 1968 1967 1968 Totalt: 395 316 332 826 9680 6 572 BrB (utom 16: 15 och 16: 16) BrB 16:15 och 16: 16 TryckfrihetsförordningenAndra lagar och författningar Vissa uppgifter föreligger även om åklagarpraxis i frågaom åtalsunderlåtelse för narkotikabrott. Enligl en undersökning av praxis iStockholm (redovisad i narkomanvårdskommitlénsbetänkande Narkotikaproblemet del II, SOU 1967: 41 s. 12 och 71) erhöll 77 personer åtalsunderlåtelse. Avbesluten meddelades 39 enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB. Av återståendefall grundades det övervägande flertalet på 20 kap. 7 § första stycket 2 RB.I. 69 fall utgjorde brottet olaga innehav av narkotika, ensamt eller i föreningmed annat brott. överlåtelse förekom i sex fall. Det olaga innehavetavsåg med få undantag relativt små tabletlmängder, högst 100 tabletter. Somjämförelse kan nämnas att under samma lid 412 personer dömts för olaga innehav. RÄhar genom cirkulär C 56 () anmodat åklagarna all fr. o. m. den1 tills vidare lill RÄ lämna uppgift om bl. a. antalet fall av åtalsunderlåtelseenligl 20 kap. 7 § första stycket 1 RB för narkotikabrottslighet. Under Iredjekvartalet 1969 förekom enligl denna undersökning 230 fall av åtalsunderlåtelseför lindrigare narkolikabrollslig-hel med stöd av del angivna lagrummet. Undersamma kvartal dömdes (inräknat strafförelägganden) 172 personer tiU böter förnarkotikabrott eller för narkotikabrott i förening med andra brott. Motsvarandesiffror var 206 åtalsunderlåtelser och 171 bötesdomar. 2.2Åtalsunderlåtelse mot unga lagöverträdare 1964års lag ger åklagare möjlighet att utöver vad som följer av RB 20 kap. 7 § underlåta åtal för brolt som begåtts av den som fyllt men inte . En föratsättningför beslut om åtalsunderlåtelse är an-lingen att brottet uppenbarligen skett avokynne eller förhastande eller att den underårige ulan lagföring erhåller sådanvård som är lämpligast för hans lUlrältaförande. I lagen nämns övervakningenligt 26 § bamavårdslagen (1960: 97), omhändertagande för samhällsvård enligt29 § samma lag eller annan därmed jämförlig åtgärd. Av lagtexten framgår, atl åtalsunderlåtelsekan ske även utan sådana åtgärder, om den underårige erhåller särskUd tillsyneller lämplig sysselsättning. Lageninnehåller ingen begränsning i fråga om kretsen av brolt vid vilka åtalsunderlåtelsekan ske. Det föreskrivs emellerlid alt åtal skall väckas, om del är påkallat urallmän synpunkt. Iprincip ankommer det på högre åklagare att fatta beslut om åtalsunderlåtelse,om svårare straff än böter är föreskrivet för brottet. Enligt 21, 33 och 40 §§ åklagarinstruktioneninnebär detta, atl statsåklagare, dvs. länsåklagare eller överåklagare, skallmeddela beslutet. I , och åklagardistrikt fårprövningen även ske av chefsåklagare. I övriga åklagardistrikt får chefsåklagarefalla beslut om åtalsunderlåtelse enligt lag endast beträffande brottmol 3 § första stycket andra punklen och 5 § Irafikbroltslagen (1951: 649). Isamband med införandel av lag uttalade föredragande departemenlschefen,atl förutsättningarna för åtalsunderlåtelse borde nära överensstämma med demsom gällde enligt lag om eftergift av åtal mol vissa underåriga (prop.1964: 10 s. 158). Den grundläggande tankegången för lagstiftningen på detlaområde skulle enligt departementschefen alltjämt vara, all åtal borde kunnaunderlåtas, om man härigenom åstadkom lika goda eller bättrebehandlingsåtgärder än om åtal väcktes. Den framskjutna plats överlämnande tillvård enligl bamavårdslagen intar i BrB:s påföljdssystem ledde enligtdepartementschefen till alt området för underlåtenhet all åtala vidgades. Ipropositionen berörde departementschefen även den från barna- vårdshållframförda tanken, att åtal mol unga lagöverträdare borde underlåtas även avdet skälet, atl domstolsförhandlingen kunde ha ogynnsam verkan på den unge.Han fann det emellerlid inle befogal alt generellt uttala, att åtal bordeundvikas av della skäl. Vid riksdagsbehandlingen riktades i motioner kritikmot den åtstramning i ålalspoliliken som hade skett under de senaste åren.Kritiken grundades i huvudsak på den uppfattningen att själva rättegången kundeförmodas vara mer eller mindre skadlig för den unge. I motionerna föreslogs bl.a. att skulle allmänt rekommendera en generös tiUämpning avbestämmelserna om åtalsunderlåtelse, så atl beslut att inle åtala skulle kunnafattas i huvuddelen av antalet prövade fall. (ILU 1964: 3 s. 111) uttalade bl. a. att dé nya bestänunelsernakom atl fungera i förhållande tUl ell nytt påföljdssystem. 1 della hadeöverlämnande till vård enligt barnavårdslagen erhållit en mera framskjutenplats än motsvarande åtgärd enligt gällande räll. Delta medförde all utrymmetför beslut all inte åtala vidgades. Vidare fann utskottet del uppenbart atlhuvudsyftet med de nya bestämmelserna, liksom vid tillkomsten av lag,måste anses vara all bereda möjlighet alt skydda de unga för eventuellamenliga verkningar av lagföring och dom. Enligl utskottets mening lorde docksådana verkningar inle numera vara all befara i så stor utsträckning att detlagav en bärande motivering för en allmän rekommendation om störreåterhållsamhet med väckande av åtal. Utskottet ville däremot understrykabetydelsen av en nyanserad bedömning i detla hänseende. Underförarbetena till lag uttalades, atl de allmänpreventiva skälen föråtal i allmänhet överväger, om den unge tidigare förövat brott (SOU 1942: 28 s.40). IRÄ-cirkulär nr 92 (den 28.9.1959) uttalades, att en förnyad åtalseftergiftinte var utesluten. Härför borde regelmässigt krävas, alt en skärpt reaktioninträdde mol lagöverträdaren. Om han inte blivit föremål för någon åtgärd isamband med den tidigare åtalseftergiften eller om barnavårdsnämnden då låtitdet stanna vid en varning, borde åtalseftergift kunna förekomma på nytt underförutsättning att barnavårdsnämnden anordnade övervakning och det med skälkunde antas, alt härigenom vidtogs vad som var lämpligast för den unges tillrällaförande.Hade bar-navårdsnänmden ställt honom under övervakning redan i samband med dettidigare beslutet om åtalseftergift ansåg riksåklagarämbetet atl åtalseftergiftför brott begångna kunde ske endasl om nämndenbeslutade om omhändertagande för skyddsuppfostran (numera samhällsvård) ellerom det eljest förelåg särskilda skäl för en åtals-eflergift. Riksåklagarämbetetbortsåg då från enstaka bagatellartade förseelser. En ytterligare förutsättningför åtalseftergift i dessa fall ansågs vara, all barnavårdsnämndens ingripandekom snabbt efter del nya brottet, så alt den unge inte fick en känsla av attingenting hände på grundav hans förnyade kriminalitet. Genom att han vid återfall i brolt ställdesinför domstol markerades bättre än genom en ny åtalseftergift att han vidfortsatta brott riskerade frihetsberövande i ungdomsvårdsskola eller fångvårdsanstall. IRÄ-cirkulär nr 141 (den 12.11.1964) lämnade RÄ en redogörelse för olika motivutlalandeni samband med antagandel av bl. Han framhöll, all åklagarenmåste se till atl det blev en skärpning i de fall där den unge tidigare fåttåtalseftergift. Det kunde som regel inte komma i fråga atl meddela åtalsunderlåtelse,om barnavårdsnämnden inle med anledning av återfallet ingripit med strängareåtgärd än varning. I sådana fall kunde mera sällan det nya brottet ansesuppenbarligen begånget av okynne eller förhastande. Underfemårsperioden 19541958 beviljades åtalseftergift enligt lag i 72,6 %av antalet prövade fall. Fråganom en begränsning av tillämpningen av åtalseftergift behandlades vid . Motioner i della ämne (I:B 193 och II:B 250) föranledde inle annanåtgärd från sida än alt på hemställan av allmännaberedningsutskottet (nr B 4) i skrivelse lill Kungl. Maj:t gav tillkänna vissasynpunkter som anfördes i utlåtandet. I cirkulär nr 88 (den24.2.1959) liU åklagarna uppmanade riksåklagarämbetet dessa all vid prövningav åtalseftergift noga överväga om barnavårdsnämndens åtgärder kunde ansestillräckliga för den unges lillrällaförande. Tillgängliga siffror visade nämUgenenligl RÄ att på sina håll barnavårdsnämnderna inte vidtog tillräckligaåtgärder. Fömlsällning för åtalseftergift var enligl riksåklagarämbetet omdel inte var fråga om ringa brott av tillfällighelskaraklär att tillförhindrande av fortsatt utveckling lill asocialitet andra ålgärder än enbartvarning vidtogs mot den unge, genom ingripande från eller iannan ordning. I två likalydande motionerlill riksdag (I: 36 och II: 49) begärdes altriksdagen hos Kungl. Maj:t skulle hemställa om erforderliga ålgärder för altbegränsa inslilulel åtalseftergift till fall där en betryggande tillsyn i formav skyddsuppfostran eller på annat sätt kunde beredas den brottslige. I sitt utiåtande (ILU1959: 25) uttalade första lagutskottet bl. a. all det syntes finnas visst fogför den uppfattningen atl de åtgärder som av lagstiftaren vid åtalseftergift avseltsträda i stället för lagföring och straff i vissa fall inte blivit tillräckligtingripande. Det fick givetvis inte förekomma all åtalseftergift meddelades vidallvarligare brottslighet utan att vederbörande blev föremål för en reaktionsom var avpassad efter kriminaliteten och vårdbehovet. Utskottet underströkatt kontroUen över att åklagarna och barnavårdsnämnderna tillfredsställandefullgör sina uppgifter måste för atl bli effektiv ytterligare intensifierasgenom en fortlöpande och ingående granskning av lagtillämpningen. Utskottetförväntade atl dessa synpunkter skulle vinna beaktande och fann alt motio- nemai denna del borde föranleda att synpunktema delgavs Kungl. Maj:t för kännedom.Riksdagen beslöt i enlighet härmed. Denändring av praxis i fråga om beviljade åtalseftergifter som riksåklagarämbetetförordade i cirkulär nr 88 ledde till all den procentuella andelenåtalseftergifter successivt sjönk. Siffran var , 1961 och1962 . Därefter steg antalet åtalseftergifter så att de 1963 utgjorde47,och 1964 av antalet prövade fall. Sedan1964 års lag trätt i kraft ökade åter den procentuella andelen beslut om åtalsunderlåtelser.Siffrorna var följande: 54,6 o/o 2.3Vårdnadshavares rätt till ersättning för inställelse vid domstol 1 § RB föreskrivs att rätlen, om den misstänkte är omyndig, skall höra densom har vårdnaden om honom om det med hänsyn till brottets beskaffenhet ellereljest finnes erforderligt. I9 § lag finns en bestämmelse om alt den som inle fyllt intefår dömas lill fängelse, skyddstiUsyn eller ungdomsfängelse, om inle den somhar vårdnaden om honom, där så lämpUgen kunnat ske, blivit hörd i målet. Föreskrifteni 21 kap. 1 § RB gäller både underårig och den som på annan grund är omyndig.Hörandet av vårdnadshavaren är inle obligatoriskt. I fråga om lindrigare brolteller då den misstänkte nått viss mognad har man ansett att han i många fallsjälv bör kunna ta tillvara sin rätt. Om rätten finner alt vårdnadshavaren börhöras, skall denne kallas lill inställelse vid rätten. Enligt 9 kap. 7 § RB kanrätten därvid förelägga vite. I förarbetena lill 9 § i1964 års lag underströk föredragande departementschefen det angelägna i attdomstolen vid valet av brottspåföljd hade tillgång lill en utförlig ochtillförlitlig personutredning (prop. 1964: 10 s. 164). Den skriftligaberättelsen över personundersökningen var av central betydelse. Då det gälldeunga lagöverträdare ansågs det värdefullt att muntliga upplysningar i vissutsträckning inhämtades av vårdnadshavare och personundersökare.Departementschefen ansåg alt hörande av vårdnadshavaren var så värdefullt, altföreskrift borde införas härom, utöver vad som gällde när ungdomsfängelse varaktuellt, även när det var fråga om alt döma till fängelse och skyddstillsyn. Dellagällde särskilt tilltalade under men också beträffande den som är mellan18 och förmodades vårdnadshavares upplysningar ha sådan betydelse, atldet fanns skäl för att föreskriva sådant hörande. Ipropositionen om sänkning av myndighetsåldern lill (prop. 1969: 25)föreslogs atl 21-årsgränsen i 9 § skulle ändras lill . Föreskriften omhörande av vårdnadshavare kunde nämligen inte tiUämpas efter det alt vårdnadenupphört, vUkel enligt förslaget skulle ske . Förslagel antogsav (SFS 1969: 163). Varkenenligt 20 kap. 1 § RB eller enligt 9 § lag finns någon rätt för vårdnadshavarenall erhålla ersältning för inställelsen. Enligt11 § kungörelsen (1964: 567) med vissa bestämmelser ang. tUl-lämpningen avlagen om personundersökning i brottmål är personundersökare bl. a. skyldig allpå kallelse inställa sig vid rätten för atl i fall av behov lämna upplysningar.Enligt 9 § lag gäller vidare atl personundersökaren skall höras, omskäl är därtill.