prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Desvårigheter som redan f. n. kan finnas alt fastsläUa om en besvärsregel i enspecialförfaltning skall anses uttömmande reglera de fall då beslut enligtförfattningen får överklagas blir uppenbarligen inte mindre, om myndigheternadessutom har att pröva om en regel i förvaltningslagen skall vara subsidiärtlUlämplig. Med hänsyn lill vad nu anförts har jag stannat för altinte föreslå någon allmän reglering av frågan om besluts överklagbarhet iförvaltningslagen. Vad gäller beslut under förfarandel har jag emellertid påtvå punkter ansett det vara lämpligt att uttryckliga regler om beslutsöverklagbarhet meddelas i lagen. Jag syftar på myndighets beslut i jävsfrågaenligt 5 § och beslut om avvisning av ombud eller biträde enligt 6 §. I bådafallen är de materieUa förutsättningama för beslutens fallande angivna ilagen. Det synes därför befogat att i denna uttryckligen ange, i vad månbesluten kan överklagas genom besvär hos högre instans. Belräffande de nuåsyftade över-klagbarbetsreglerna vUl jag i övrigi hänvisa till vad som haranförts under de olika paragraferna. De skäl som ligger bakom mitt nu angivna ställningslagandetill frågan om förvaltningslagen bör ge generella regler om beslutsöverklagbarhet har inte samma tyngd när det gäller att avgöra om lagen skallinnehålla en allmän bestämmelse om vem som har besvärsrätt, när beslut kanöverklagas. I likhet med arbetsgruppen anser jag en sådan regel väl försvarasin plats i lagen till kodifiering av nuvarande praxis i detta hänseende. Dentvekan mot införande av en allmän regel om besvärsrätt som har kommit tilluttryck i vissa remissyttranden synes delvis hänga samman med all man på sinahåll uppfattat den av arbetsgruppen föreslagna regeln såsom syftande till enutvidgning av besvärsrätten i vissa fall. Något ställningstagande i sådanriktning kan emellertid enligt min mening bortsett från den av arbetsgruppenföreslagna regeln om komraunal myndighets besvärsrätt till vilken jag straxåterkomraer knappast utläsas ur arbetsgruppens motivering tiU bestämmelsen.Inte heller för egen del är jag beredd att tillstyrka en regel Maj.-ts proposition nr 1971 399 med sådan innebörd. Syftet med en allmän regel ombesvärsrätt bör främst vara alt klargöra kravel på saklegitimalion hos den somanför besvär över myndighets beslul. Den närmare bestämningen av debesvärsberättigades krets torde liksom hillills få ankomma pårättstillämpningen. Mot bakgmnd av vad nu anförts förordar jag att i lagen lasin en generell regel om vem som har rätt alt föra lalan mol sådant beslut avmyndighet som kan överklagas genom besvär. Regeln bör lämpligen ingå blandlagens allmänna bestäraraelser. Vidreraissbehandlingen har från några håll uttalals önskemål om alt regeln ombesvärsrätt skall förtydligas i olika hänseenden. En sådan precisering av debesvärsberättigades krets låter sig eraellertid inte väl förena med det av mignyss angivna syftet raed en allmän besvärsrällsregel. I den mån det framstårsom eftersträvansvärt att lagstiftningsvägen närmare ange denna krets synesdetla liksom hillills böra ske i specialförfattningarna på olikaförvaltningsområden. Regeln bör enligt min mening därför ges väsentligen samraautformning sora i arbetsgruppens lagförslag. Begreppet »part», vilket avarbetsgruppen getts en särskild innebörd (jfr 4 § arbetsgruppens lagförslag) ,bör dock utmönstras i detla sammanhang. I 20 § andra punkten arbetsgruppens lagförslag upptas enbestämmelse om rayndighets besvärsrätt, vilken innebär viss ulvidgiungav den klagorätt som f. n. anses tillkomma sådan myndighei. Även om vissa skälkan anföras för alt la med en bestämmelse i äranet i förvaltningslagen, anserjag dock inte att den berörda frågan bör tas upp i förevarande sammanhang.Frågan har nära saraband med spörsmålen om det allmännas möjligheter altanföra besvär över beslut, varigenom ett allmänt intresse fått vika för eltenskilt eller som eljest kan anses förfördela ett offentligt intresse, och omutsträckt tillämpning av kontradikloriskt förfarande genom partsrepresentantför det allmänna i förvaltningsärenden. Dessa spörsmål, vilka nyligenaktualiserats i (motion 1970:11:975 och ILU 52), har också behandlatsav i dess remissyttrande över arbetsgruppens förslag och av fleraremissinstanser som yttrat sig över departementspromemorian. EnUgl min meningbör spörsmålen bli föreraål för en samlad bedömning. Jag avser att senare laställning till de forraer i vilken en sådan bedöraning bör äga rum. I paragrafen ges regler ora ordningen för anförande avbesvär över myndighets beslut ocb en föreskrift om avvisning av besvär sominte anförts i rätt tid. Paragrafen raolsvarar 22, 23 och 25 §§ arbetsgruppenslagförslag. AUmänna författningsbestämmelser omsättet för anförande av besvär över förvaltningsmyndighets beslut finns f. n.inte meddelade. Som en allmän regel anses emellertid gälla atl besvär skallanföras skriftligen. Alt besvär genom telegram numera godias iförvaltningsförfa- Maj-.ts proposition nr 1971 randelframgår av redogörelsen under 7 §. I praxis krävs vidare all klaganden ibesvärsbandlingen skall ange det beslut som överklagas. Han behöver dock intefoga det överklagade beslutet vid besvärsinlagan annat än om uttryckligförfaltningsföreskrift raeddelats härom. Preciserade ändringsyrkanden fordrasi regel inte. Det torde vanligen vara tillräckligt med en begäran om ändring,omprövning, upphävande e. d. Något ovillkorligt krav på att klaganden ibesvärsinlagan skall ange de omständigheter på vilka han grundar sina besväruppställs inte heller. Besvärshandlingskall i regel tillställas den rayndighet som bar all pröva besvären. Dettagäller nära nog undantagslöst i fråga ora besvär över myndighelsbeslut, se t. ex. 59 § andra stycket nykierheisvårdslagen (besvär övernykterheisnämnds beslul) och 80 § andra stycket barnavårds-lagen (besvär överbarnavårdsnämnds beslut). Även i fråga om besvär över statlig myndighets beslutär det normala att besvärsbandlingen skall tillställas klagoinstansen.Besvärsreglerna i specialförfattningarna har i enlighet härmed vanligen gettsdet innehållet att talan mot myndighels beslul förs hos överordnad myndighetgenora besvär. 1 åtskilliga författningar har emellertid föreskrivits attbesvärsinlaga skall tillställas beslulsmyndigheten, se t. ex. 40 §förordningen (1959: 92) om förfarandet vid viss konsumtionsbeskallningbeträffande besvär över beskatlningsmyndigbels beslut och 59 § försia slyckellagen om socialhjälp belräffande besvär över länsstyrelses beslut. Sammaordning har också föreskriviis i fråga om besvär över beslut av vissa andraoffenlliga förvaltningsmyndigheter, se 43 § 1 mom. skogsvårdslagen (1948: 237)beträffande beslul av skogsvärdsslyrelse och 20 kap. 13 § första styckel lagen(1962:381) om allmän försäkring beträffande beslut av allmän försäkringskassa. I defall en författning anger att besvärshandling skall tillställas beslutsmyndighetenhar ibland också meddelats föreskrift om all den omständigheten atlbesvärsinlagan tillställts besvärsmyndighelen inte skall utgöra hinder förbesvärens prövning, om besvärsinlagan komrait in före besvärstidens utgång, set. ex. 20 kap. 13 § andra siycket lagen ora allmän försäkring. Även näruttrycklig föreskrift saknas härora, anses i praxis samma grundsats gälla iberörda faU, se RÅ 1924 H 1. Däremot synes inte någon enhetlig praxis haulbUdats i fråga om de situationer då bcsvärsinlaga, som författningsenligtskall tillställas besvärsmyndighet, i stället ges in till beslulsmyndigheteninora besvärsliden, se bl. RÅ 1945 S 323, 1950 S 130 och 1963 K 188. Enligt1954 års besvärstidslag skall besvär över förvaltande rayndighets beslut vidäventyr av talans förlust ha kommil in lill vederbörande myndighet inora treveckor från det klaganden fick del av beslutet. För menighet är besvärstidendock . I fråga om innebörden av begreppet »menighet» hänvisas tiU SOU1964:27 s. 548. Besvärstidslagen gäUer, som KungLMaj.ts proposition nr 1971 401 tidigarehar påpekats, endast om annat inte följer av lag eller författning. Särskildabesvärslider har föreskrivits i åtskilliga specialförfattningar, se t. ex. 44 §andra stycket utlänningslagen (i fråga ora besvär överpolisrayndighels beslul ora avvisning) och 35 § andra slyckel namnlagen (1963:521) (en månad från beslutets dag). Den i besvärstidslagenangivna utgångspunkten för beräkning av besvärstiden (»den dag då klagandenfick del av beslutet») anses i praxis liklydig med den dag då klaganden delgavsen utskrift av beslutet. Faktisk kännedom om beslutet bringar sålunda i regelinte besvärstiden att löpa, se RÅ 1929 ref. 59 och 1968 ref. 3, jfr RÅ 1966ref. Meddelas ett beslut muntligen vid sammanträde, anses delgivning avbeslutet ha skett med den som var närvarande då beslutet avkunnades, se 20 §delgivningslagen. Riktar sig myndighets beslut till cn obestämd krets personereller till ett stort antal personer, räknas besvärsliden ibland förkungörandet av beslutet genom anslag, se t. ex. 150 § första stycketbyggnadslagen (1947: 385) och 18 § andra stycket allraänna verksstadgan. I defall myndighet använder delgivningslagens bestäraraelser orakungörelsedelgivning för delgivning av beslut, räknas besvärstiden från sjundedagen efter beslutet om kungörelsedelgivning (19 § tredje stycketdelgivningslagen). I förvaltningsförfarandetavgör besvärsmyndighelen regelraässigt om besvär, som inte anförts i rätt tid,skaU prövas i sak. Del gäller även ora besvärshandling enligt författningskall ges in till beslulsmyndigheten. I princip torde besvärsmyndighetsjälvmant ha att beakta om hinder föreligger mot prövning i sak av enbesvärslalan. En del besvärsprövande organ däribland regeringsrätten ochkaramarrätten tillämpar dock den ordningen atl de inte undersöker ex officio,om besvär anförts i rätt tid av enskild part. Av sådan part anförda besväravvisas sålunda inte, om del inte särskilt upplysts i målet av beslulsmyndigheten,klagandens motpart, klaganden själv eller annan att klaganden försuttitbesvärstiden. För regeringsrältens del hänger denna praxis sararaan med attdorastolen inte ansett sig böra självmant införskaffa bevis om närklaganden delgetts del överklagade beslutet, se RÄ 1910 F 22 (jfr cirkuläretden tiU samtliga kollegier, landshövdingar och konsistorier omskyldighel för den som vill klaga hos Kungl, Maj:t all vid sina besvär fogabehörigen styrkt bevis ora vid vilken tid han fått del av det utslag varöverhan klagar). I 22 §arbetsgruppens lagförslag ges bestämmelser om ordningen för anförande av besväröver rayndighets beslut. Bestämmelserna är avsedda att träda i stället för1954 års besvärstidslag och att ha samma supplerande funktion som den lagen.Paragrafens tillämpning är inte begränsad till förvaltningsrättsligapartsärenden (dvs, ärenden som innefattar myndighetsutövning mot enskild) utanskall gälla förvaltningsärenden i allmänhet. Paragrafen är avsedd atl tillämpasockså när besvär skall anföras hos Kungl. Maj:t eller förvaltningsdomstol. Maj:ts proposition nr 1971 Enligtarbetsgruppens mening bör reglerna om klagosättet och klagotiden först klargöraatt klagomålen skall avfattas skriftligen. En bestämmelse härom upptas i 22 §första siycket försia punklen arbetsgruppens lagförslag. Ilikhet med besvärssakkunniga föreslår arbetsgruppen alt klagoskrift skall gesin hos den myndighei vars beslut överklagas (22 § försia siycket andrapunkten). Arbetsgruppen är medveten om alt den föreslagna ordningen sättersamordningen mellan besvärs- och beslulsmyndigheternas verksamheter på ganskasvåra prov. I synnerhet gäller det fall när besvären av formella skäl inte kanprövas i sak och bör vidarebefordras utan omgång till besvärsmyndigheten samlnär besvären innehåller inhibitionsyr-kanden som måsle prövas avbesvärsmyndighelen (jfr 24 § arbetsgruppens lagförslag).Arbetsgruppen framhåller emellertid att synpunkten har störst praktiskbetydelse vid klagan över lokal myndighels beslut och att gruppen ifråga om sådan klagan har tänkt sig att föreslå den avvikelsen att ingivandeskall ske till besvärsmyndighelen. Gruppen påpekar vidare attbesvärsmyndigheten aktivt bör övervaka beslutsrayndig-hetens handläggning ochsom underlag härför ha fortlöpande rapporter om inkomna besvär. Allt detla äremellertid organisatoriska frågor som bör kunna i adminislraliv väg.Anledning saknas att betvivla atl del inte skulle kunna ske på etl tillräckligtsnabbt ocb betryggande sätt. Medhänsyn härtill saral lill de praktiska fördelar i form av inbesparing av remisslill beslutsrayndigheten som är förenade med etl ingivande tillbeslutsmyndigheten, anser arbetsgruppen att ingivande till beslutsmyndig-helenbör gälla som huvudregel. Elt ytterligare skäl för detta är att raan vidlagstiftningen under del senaste årtiondet strävat efter kongruens med denordning som gäller vid klagan hos aUraän domslol enligt RB. Den är därför redangenomförd i åtskilliga specialförfattningar. All föreslå något annat skulledärför le sig inkonsekvent. kommer emellertid alt behövas på en del områden, t, ex, i frågaom besvär över beslut av myndigheter som saknar kansli. För att det skall varanågon mening med en huvudregel om ingivande lill beslulsmyndigheten bör dendock gälla relativt undantagslöst vid klagan hos Kungl, Maj:t överstatsmyndighets beslut. Stannar man för atl behålla nuvarande ordning medingivande i vederbörande statsdeparlemenl, blir den föreslagna huvudregeln såurholkad all den bör bytas ut mot en under sådana förhållanden meraverklighetspräglad huvudregel om ingivande till besvärsmyndigheten. Medtanke på den kommunala självstyrelsen framstår det för arbetsgruppen inte somlika naturligt alt samordna en statlig besvärsmyndighels verksamhet med enkommunal beslutsmyndighets. Organisatoriska och psykologiska skäl talar motalt klagoskrifter, som riktar sig mot kommunala myndigheters beslut, ges inhos dessa. Arbetsgmppen föreslår därför en regel om alt vid besvär till statligmyndighet över myndighels beslul Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 403 klagoskriftenskall ges in hos den statliga myndigheien (22 § försia styckel tredje punkten). ' Ianslutning till den föreslagna huvudregeln om att besvärshandling skall ges intUl beslutsrayndigheten förordar arbetsgruppen all i lagen skall las in vissabestämmelser om beslutsmyndighelens befattning raed besvärsärendet (24 §).Arbetsgmppen erinrar ora atl vissa remissinstanser i sina yttranden överbesvärssakkunnigas förslag ansett beslutsmyndighelens obligatoriska biträde ibesvärsärende böra begränsas till atl sända in besvärsinlagan jämtehandlingarna i ärendet lill besvärsmyndigheten. Med hänsyn till alt lagensregler bör skrivas med enpartsärenden för ögonen och att det är allmän praxisalt beslulsmyndigheten avger utlåtande över besvär i sådana ärenden myckelberoende på att ingen motpart finns sora kritiskt kommenterar besvären finnerarbetsgruppen det dock naturligast atl ålägga beslulsmyndigheten all inte barasända in besvärsskriften och sina handlingar till besvärsrayndigheten ulanockså därtill foga eget yttrande över besvären. I 24 § försia stycket förstapunkten föreslås därför en regel av innehåll atl, när klagoskrift sora skallges in lill beslutsrayndigheten komrait in till denna, rayndigheten ulandröjsraål skall avge skriftligt yttrande över besvären lill besvärsmyndighetenoch sända in de handlingar sora hör lill ärendet. För atl säkerställaalt yrkande om inhibition kommer under besvärsmyndighetens prövning omgåendeföreslår arbetsgruppen en särskild bestämmelse om att besvärsskrivelsen ochhandlingarna i ärendet i sådanl fall skall sändas in till besvärsmyndighelengenast och inte först i samband raed att beslutsrayndigheten avger sittyttrande (24 § första stycket andra punkten). Någon föreskrift om alt bevis omdelgivning av det överklagade beslulel skall fogas vid handlingarna i ärendet,när de sänds in till besvärsmyndighelen, anser gruppen inte böra meddelas. 1 24§ andra siycket föreslås vissa regler om kommunikation raed klaganden avbeslutsmyndighels yttrande genom dennas försorg. Någonsärskild klagofrist för beslut under förfarandet anser arbetsgruppen intebehövas. Gruppen föreslår därför atl besvärstiden liksom hittillsskall gälla för såväl slulliga beslut som beslut under förfarandet. Densärskilda feraveckorsfristen för raenighet bör enligt gruppens mening utgå. Ibetänkandet erinras särskilt om att besvärssakkunniga ville behålla den längrebesvärsliden för menighet främst med tanke på de fastighelsrältsligasamfälligheterna. För dessa anses den längre besvärstiden emellertid inte gällaf. n., påpekar arbetsgmppen. Några egentliga olägenheter härav har inteförmärkts för sarafällighetemas del. Atl under sådana förhållanden belastaklagoordningen med en specialfrisl för samfälligheter finner gruppen inteförsvarligt. Arbetsgruppenanser att klagotiden liksom enligt besvärstidslag bör räknas fråndelgivningsdagen. Besvärstidslagens föreskrift har emel- Maj.ts proposition nr 1971 lertidvållat tolknings- och tillämpningssvårigheter i del alt Ivekan rått om vilkakrav som skall ställas på en underrättelse lill part för att den skall kunnabetraktas som delgivning, 1. ex. om det skall räcka raed ett raunlligt besked,meddelande på anslagstavla eller offentliggörande av protokoll och ora delmåsle vara individuell, formlig delgivning av en skriftlig expedition samt omdenna måste innehålla besvärshänvisning för att delgivningen skall ansesfullbordad. Till undanröjande av all Ivekan föreslår arbetsgruppen attklagotiden skall räknas från den dag klaganden fick del av beslutet genomexpedition med besvärshänvisning (22 § andra stycket). Härigenom vinns försådana partsärenden på vilka lagens särskilda bestämmelser är tillämpliga (dvs.ärenden sora innefattar myndighetsutövning mot enskild) också korrespondensraed föreskriften i 17 § arbetsgruppens lagförslag om delgivning av beslut.Någon molsvarande korrespondens mellan föreskriften om klagolidens beräkningoch bestämmelser om beslutsdelgivning i specialförfattningarna är dockknappast atl räkna med, forlsäller arbetsgruppen. Inte desto mindre bör sammahuvudregel upprätthållas i fråga om besvärslidens beräkning, vare sig formligdelgivning uttryckligen föreskrivits i en författning eller skall ske på gmndav 17 § förvaltningslagen eller inte är stadgad. Av rättssäkerhetsskäl bör densom vill överklaga ett beslut i princip inte vara skyldig atl iaktta annanfrist än sådan som beräknas från en formlig delgivning av expedition medbesvärshänvisning. I princip bör besvär då heller inte kunna avvisas på grundav försutten tid i andra fall än då frislen kan räknas från sådan ulgångspunkt,om inte specialregler angett annan begynnelsepunkt, t. ex. anslagsdagen ellerdagen för muntligt besked. Regeln får inte läsas så atl myndigheterna härigenomindirekt åläggs atl formligen delge alla överklagbara beslut. Det är endast närbesvärstiden av rättsliga eller andra skäl behöver beräknas exakt och betryggandesom formlig delgivning skall tillgripas utan att vara direkl föreskriven. I23 § arbetsgruppens lagförslag upptas en regel ora verkan av alt besvärsinlagatillställs fel instans. Arbetsgruppen påpekar att regeln har visst samband medden i 25 § föreslagna föreskriften om rätt för besvärsmyndighet att pröva ävenför sent inkomna besvär. Redan med tillämpning av denna befogenhet skulle mångafall av besvär, sora komrait in för sent till rätl myndighet efter att avmisstag ha getts in tUl fel myndighet, kunna las upp lill prövning.Arbetsgruppen anser del emellertid vara befogat att i de typfall det här gällerutesluta diskretionär prövning och att uttryckligen slå fasl alt besvär isådana situationer skall anses anförda i rätt tid. En konsekvens av denföreslagna regeln blir alt den som vill imderrätla sig om huruvida ett beslulvunnit laga kraft eller inte måste ha uppgift från både beslulsmyndigheten ochbesvärsrayndigheten alt besvär inte har kommit in. Det bör dock anses som etltjänsteåliggande för den myndighet, till vilken Maj.-ts proposition nr 1971 405 han vänder sig, att utfärda ett gemensamt bevis.Lagakraftbevis utfärdas inte i sådan omfattning inom' förvaltningen att detuppmärksamraade förhållandel kan tillraälas någon avgörande betydelse. Som framgår av det anförda ingår i 25 §arbetsgruppens lagförslag en regel om rätt för besvärsmyndighet alt pröva ävenför sent anförda besvär. I regeln anges dock som förutsättning härför, att detär uppenbart att ingens rätt äventyras därigenom. I motiven till bestämmelsenerinrar arbetsgruppen om alt de föreslagna besvärstidsbestämmelserna får eltvidsträckt tillämpningsområde och alt det därför kan riktas vägande invändningarmot en alltför strikt lillämpning av dem. Inom slora delar av förvaltningensaknar lagakraftbegreppet reellt innehåll, därför atl nya framstäUningar omsamma sak kan och bör tas upp till prövning. Ofta finns inte heller någonmotpart eller något motstående inlresse, som kan lida men av alt ett beslul,som med elt strängt forraellt betraktelsesätt är att anse sora lagakraftvunnel,omprövas hos beslutsmyndigheten. Det bör då i och för sig kunna omprövas ocksåbesvärsvägen. Arbetsorganisatoriska förhållanden kan dock uigöra bärande skälatt upprätthålla lagakraftprincipen för att skydda besvärsrayndigheten motbelastning med sådant sora beslutsrayndigheten kan förväntas klara upp.Intresset av en jämn och ordnad arbetsgång bör enligt arbetsgruppens meninganses som sådant motstående intresse som kan skadas av att klagotiderna inteiakttas. En klagofrist kan ibland också i realiteten fungera som enpreskriptionsfrist på så sätl atl den enskilde förutsätts inte kunna göra gällandeelt ekonomiskt krav mot det allmänna efter klagofrislens utgång, det må varakrav på lägre skatt eller på högre förmåner eller annat. Om del är fallet, börklagofristen också upprätthållas utan andra undanlag än sådana som föreskrivitssärskilt. Är det däremol uppenbari att ingens rätt vare sig del allmännaseller någon enskilds äventyras genom att för sent anförda besvär prövas, börbesvärsmyndigheten kunna ingå på sakprövning av besvären. Angeläget är attlika fall behandlas lika. En ordning, som innebär att besvär avvisas endastefter invändning, uppfyller inte delta krav på likformighet. En på objektivakriterier byggd praxis, som tar hänsyn tUl de olika ärendetyp-pemasbeskaffenhet, bör i stället eftersträvas. Den föreslagna regeln ora klagoskriftsingivande till beslutsmyndigheten godtas av flertalet remissinstanser. Denutsätts emellertid också för en del kritik. Sålunda framhåller JK atlfördelarna i form av inbesparing av reraiss lill beslulsmyndigheten uppvägs avdet merarbete och de praktiska olägenheter som uppkommer förbesvärsmyndigheten. från allmänhetens synpunkl kan det också ifrågasättasora den föreslagna ordningen är ägnad atl väcka förtroende. JK anser vidareatt den av arbetsgruppen dragna parallellen raed ordningen vid klagan överbeslut av allmän domstol knappast är hållbar. Förfarandel och verksamhelen överhuvud Maj.ts proposition nr 30 år1971 vid de allmänna domstolama är på ett helt annat sättreglerad än hos förvaltningsmyndigheterna och den handläggande personalen vidde allmänna domstolama är genomgående rättsligt utbildad. Ordningen fungerardärför väl vid de allmänna domstolama och är från rättsskyddssynpunkt tillfredsställande.En helt genomförd molsvarande ordning inom förvaltningen föranleder enUgl JK:sraening Ivekan i båda hänseendena. Inte heller det av arbetsgruppen närandaskälet att den föreslagna ordningen redan är genomförd i åtskUligaspecialförfattningar är enligt hans mening någol avgörande skäl för att fortsättapå den inslagna vägen. Snarare synes den samlade bedömning av frågan som nusker böra föranleda att den nuvarande ordningen behålls och därav påkalladeändringar sker i de nämnda specialförfattningarna. Också postverket,och länsstyrelserna i och länfinner beslämmelsen om besvärs ingivande till beslulsmyndigheten vara mindrelämplig. a., alt den föreslagna ordningen kan innebäraolämpligt dröjsmål i de fall då besvärsmyndigheten måste förordna om uppskovmed verkställigheten av ell överklagat beslul.