prop · FU0351 · 1971-12-31 00:00:00 — 1969: 107, JoU 24, rskr 204) beträffande finansieringen avskördeskadeskyddet. Rennäringensrationalisering kommer alt medföra atl antalet årsarbetare i renskölselnminskar. Behovet av tillfällig arbetskraft för märkning, skiljning och slaktav renar kommer däremot under förhållandevis lång lid att vara ganska stort.Del är därför på sätt jag tidigare anfört angelägel all inomrenskötselområdena skapa nya arbetstillfällen för samer som inte kan beredasfull sysselsättning i renskölseln. Förrenskötare som finner del förmånligare att avveckla renskölseln i syfte alt påannat sätt söka sin bärgning inom eller utom renskötselområdel bör utövernormalt förekommande omställningsstöd skapas speciella stödformer. Desakkunniga har föreslagit alt avgångsvederlag skall kunna ulgå till renägaremed alltför litet reninnehav, vilka avvecklar sin renskötsel på sådant sättalt strukturrationaliseringen i samebyn främjas. Till dem som väljer attstanna kvar i orten föreslås atl ell grundbelopp skall ulgå. Till dem som pågrund av arbetsmarknadsorganens hänvisning till annan bostadsort lämnar samebynföreslås därutöver elt tilläggsbelopp, utflyttningsbidrag. För all få dennödvändiga storleksrationaliseringen att så långt möjligt äga rum i anslutningtill införandet av de nya sameb5'arna föreslås vederlaget bli störst de förstaåren och därefter successivt minska efter den förstatreårsperioden. Förslaget har genomgående fåll etl positivt bemötande vidremissbehandlingen. De erinringar som förts fram gäller främst storleken avgrundbeloppet och utflyttningsbidragel saml nedtrappningen av beloppensstorlek. Likamed de sakkunniga och remissinstanserna finner jag alt starka skäl lalar förall renägare med alltför litet renantal, vilka avvecklar sin renskötsel, börerhålla etl särskilt avgångsvederlag. Å andra sidan skulle etl särskilt stödlill de personer som lämnar orten lätt medföra en inle önskvärd nedtrappningav den samiska befolkningen inom de samiska bosättningsområdena. Med hänsynhärtill förordar jag de s. k. grundbidragen som jag lar avstånd fråntanken på s. k. utflyttningsbidrag. Syftetmed avgångsvederlaget bör i första hand vara atl underlätta rennäringensrationalisering. Som en allmän förutsättning för .avgångsvederlag bör gälla atlrenskölseln i den berörda samebyn är lämpligl organiserad eller kan antas blidet, om sökandens renskötsel avvecklas. Vidare bör sökanden förbinda sig attavveckla sin renskötsel på etl sätt som kan godtas av lantbruksnämnden.Avgångsvederlag bör kunna ulgå oavsett ålder och förmögenhetsställning.Uppburet vederlagsbelopp bör återbetalas, om vederbörande Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 141 återupptarsin renskötsel ulan särskilt medgivande av lantbruksnämnden. Mot de sakkunnigasförslag all avgångsvederlag endast bör utgå till renägare med ett reninnehavmellan 50 och 300 renar har jag ingen erinran men om särskilda skäl föreliggerbör vederlag kunna ulgå till renägare med annat renanlal. Desakkunniga har föreslagit att avgångsvederlaget skäligen sätts till 6 000 kr.Länsstyrelsen i har föreslagit en höjning av beloppet till . och ifrågasätter om inte utbetalningen av stödet borde fördelas överen period av tre eller , när skäl därtill föreligger. Avgångsvederlagetbör enligt min mening bestämmas till . och utgå som engångsbelopp. I likhet med de sakkunnigaanser jag det angeläget att rationaliseringen inom rennäringen går snabbi ochalt tillkomsten av rationella renskötselförelag bör underlättas. Jag förordardärför att avgångsvederlaget efler minskas . a. medhänsyn till all utvecklingen på renskötselns område är svår all i detaljförutse bör det dock få ankomma på Kungl. Maj:t att efter prövning i varjesärskilt fall få göra de avvikelser från de av mig nu förordade reglerna somkan befinnas erforderliga. Maj :t eller denmyndighet . Maj :t bestämmer bör få meddela närmare bestämmelserbeträffande avgångsvederlaget. Beslut om avgångsvederlag bör i regel fåankomma på vederbörande lantbruksnämnd. Jagvill i delta sammanhang erinra om all statsmakterna (prop. 1967: 39, BeU28, rskr 169, saml prop. 1967: 95, BeU 49, rskr 296) beslutat om begränsning avskatteplikten beträffande det avgångsvederlag, som utgår till småbrukare lillföljd av jordbrukets strukturrationalisering. En begränsning av skattepliktenbeträffande det avgångsvederlag som kan komma atl utgå till renskötselutövareframstår som angelägen. I samråd med chefen för föreslårjag därför all avgångsvederlag inle skall räknas som skattepliktig intäkt närdet utgår lill renskötselutövare som lämnar renskötseln. Vadde sakkunniga anfört beträffande inlösen av en avflyttande renägares bostadföranleder ingen erinran från min sida. Jag förordar sålunda alt en sådanbostad bör kunna lösas in även om den ligger på ofri grund. Sådanaförvaringsutrymmen m. m. som hör till renskötarbostaden bör kunna lösas inefter särskild värdering. Desakkunnigas förslag alt lantbruksnämnden medges rätt att lösa in renar kan jaginte ansluta mig lill. Jag utgår från alt rationaliseringen inom samebyarnakommer att genomföras på ett smidigt sätt ulan alt behov av etl djiiklinlösningsförfarande uppstår. Maj:ts proposition nr 1971 11.5Rennäringens regionala och centrala administration Förslagettill omorganisation av renskötseln innebär all de nya samman-slulningarna,samebyarna, från lappväsendet och andra myndigheter övertar huvudansvaret förrennäringens utveckling. Förslagel medför enligt de sakkunniga att nuvarandespecialadministration för rennäringen och rennäringsutövarna, lappväsendet, börkunna upplösas. Lappväsendet, som enligt renbeteslagen har viltgåendebefogenheter i fråga om renskötseln, är enligt de sakkunniga otidsenligt somnäringsadministration. Liksom remissinstanserna delar jag de sakkunnigasuppfattning. De administrativa uppgifter som kommer all finnas på detta områdebör övertas av vanliga länsmyndigheter, såsom lantbruksnämnd och länsstyrelse. Desakkunniga föreslår att lantbruksnämnderna i , Västerbollens ochNorrbottens län skall besluta i näringsärenden, dvs. sådana ärenden angåenderationalisering, stöd och rådgivning m. m. som avser rennäringen. Beslut avsamebys stämma och i vissa fall av styrelse eller syssloman bör enligt desakkunniga i första instans prövas hos . Dessa förslag tillstyrkseller lämnas ulan erinran av så gott som alla remissinstanser och föranlederingen erinran från min sida. Däi-emnt har vidremissbehandlingen rått delade meningar om förslaget att lantbruksnämnden skallhandlägga även fjällförvaltningsärenden. På denna punkt har också en av desakkunniga reserverat sig. a. vattenöverdomstolen, hovrätten för ÖvreNorrland och i och delarreservantens uppfattning att fjällförvaltningsärendena bör handläggas avlänsstyrelse. Som skäl anförs bl. a. att frågorna har samband med denöversiktliga planeringen inom länen. Andra remissinstanser, däriblandkammarkollegiet och lantbruksstyrelsen, ansluter sig däremot lillutredningsmajorileten. Även i är under vissaförutsättningar av samma uppfattning. anser att det bör ankomma påverket atl pröva dessa ärenden. Detfinns skäl all påpeka alt fjällförvallningsärendena omfattar de frågor omnyltjanderältsupplåtelser som jag har behandlat under avsnitt 11.3. Det äralltså fråga om upplåtelse av fiske, jakt och andra mindre omfattandenytljanderätter som kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Enligtrenbeleslagen prövas fråga om sådan upplåtelse av Kungl. Maj:t eller myndighetsom Kungl. Enligt min mening bör denna ordning tillämpas äveni fortsättningen. Maj :ls delegalionsmöjlighet bör alltså inte bindaslill viss myndighet. Eftersom frågan väckt stort intresse, vill jag emellertidförntskicka att enligt min mening bör i huvudsak följande handläggningsordninggälla. Beslut om upplåtelse av jakt och fiske meddelas av lantbruksnämnden.Beslut om lillslånd alt bearbeta inle inmulningsbara mineralfyndighelermeddelas av kommerskollegium efter samråd med bl. a. lantbruksnämnden. och nämnden i olika mening, under- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 143 Beslut i övriga upplåtelseärenden meddelas avlantbruksnämnden. Avser upplåtelsen mark ovan odlingsgränsen, skalllantbruksnämnden samråda med domänverket. I fråga om upplålelse pårenbetesfjällen skall nämnden samråda med kammarkollegiel och domänverket.Stannar myndigheterna i olika mening, skall frågan underställas Kungl. Maj:t.Om upplåtelse befaras medföra sådan olägenhet för renskötseln alt fråga kanuppkomma om områdes undanlagande från renskötseln, skall ärendet alltidunderställas Kungl. Förrennäringsfrågornas behandling i lantbruksnämnderna föreslår de sakkunniga attvid var och en av nämnderna i , och länskall inrättas en rennäringsdelegation med sju ledamöter, varav tvårennäringsutövare. Vid handläggning i plenum av frågor rörande rennäringen m.m. skall näringens båda representanter i delegationen enligt förslagel ingåsom ledamöter i nämnden. Även jag anser atl sådana delegationer bör inrättas.Beslut i alla rennäringsärenden - däri inbegripet fiske- och andraupplåtelser med undantag för bearbetning av inle inmutningsbaramineralfyndigheler bör enligt min mening fallas av ren-näringsdelegalionen.Om representant i delegationen påyrkar del, bör delegationensbeslut i upplåtelsefrågor underställas Kungl. Maj :ls prövning. Härigenom böreventuella planläggningssynpunkter alltid kunna bli beaktade. Rennäringsdelegationen börbeslå av fem lekmannaledamöler saml lanlbruksdirektören, en representant förlänsstyrelsen och en för länsarbetsnämnden. Av delegationens lekmannaledamölerbör tre representera utövarna av rennäringen och två utses bland nämndensövriga lekmannaledamöler. Två av representanterna för rennäringen bör utses avKungl. Maj :t och en av . Det ankommer på Kungl. Maj :l alt meddelabestämmelser om rennäringsdelegationen. Desakkunniga föreslår att frågor om rådgivningsverksamheten inom rennäringenskall behandlas av rennäringsdelegalionen. Jag biträder förslaget. Fråganom behovet av personal m. m. vid de lantbruksnämnder som avses får prövas iannat sammanhang. Om lantbruksnämnderna i detre nordligaste länen åläggs de uppgifter jag förordat i det föregående, är delnaturligt att lantbruksslyrelsen även i fortsättningen är centralrennäringsmyndighet. De sakkunniga har föreslagit vissa förändringar rörandede till lantbruksslyrelsen knutna rådgivande nämnderna. Desakkunnigas förslag alt de nuvarande rådgivande nämnderna, rennäringsnämndenoch renforskningsnämnden, ersätts med en ny nämnd, kallad rennämnden, har istort sett fått etl positivt mottagande av remissinstanserna. SSR ochSällskapet anser dock att rennäringsnämnden bör bibehållas. Jagdelar de sakkunnigas uppfattning att rennärings-och renforskningsnämnderna börersättas av en nämnd, rennämnden. Maj:ts proposition nr 1971 nabör ha lill uppgift atl vara ett rådgivande organ lill lantbruksslyrelsen ialla rennäringsfrågor som är av principiell natur eller eljest av större vikt.I rennämnden bör ingå bl. a. representanter för såväl rennäringsutövarna somrenforskningen. De sakkunniga har föreslagit att rennämnden skall bestå avåtla ledamöter, varav tre representerar rennäringsutövarna. Liksomlantbruksslyrelsen anser jag emellertid att i nämnden bör ingå fem av Kungl.Maj:l utsedda representanter för rennäringsutövarna. Nämnden kommer alltså attbestå av tio ledamöter. I nämnden bör vart och etl av renskötsellänen vararepresenterat. Vid behandling i lantbruksstyrelsens plenum avrennäringsärenden bör en av näringsulövarnas representanter i rennämnden ingåsom särskild ledamot av styrelsen. Bestämmelser om rennämnden kan meddelas avKungl. Maj :l. Genomvad jag i det föregående föreslagit får rennäringsulövarna medbestämmanderätti alla frågor som skall behandlas i lantbruksnämnds rennäringsdelegation. får de renskötande samerna möjlighet atl ta initiativ och framföraåsiktsyttringar på samma sätt som i rennärings-nämnden. Därtill kommer denföreslagna representationen i lantbruksstyrelsens plenum. Förslaget innebärenligt min mening en god grund för ell ytterligare utvidgat och förtroendefulltsamarbete mellan lanlbruksstyrelsen och rennäringsulövarna. Fråganom behovet av personal m. m. vid lantbruksslyrelsen får prövas i annatsammanhang. Rennäringenkommer genom rationalisering alt bättre kunna utnyttja forskningsresultaten.Samtidigt blir näringen mer beroende av forskningens framsteg. Liksom desakkunniga anser jag det angeläget all tyngdpunkten i forskningsverksamhetenläggs på målforskning, som kan väntas ge påtagliga och snabbarationaliseringsvinster. Verksamhetens inriktning bör därför närmast jämställasmed den som gäller för försöksverksamhet. Rennäringssakkunnigasförslag alt renforskningsstationen i Kuolpavare skall behållas tills vidare hari princip godtagits av remissinstanserna. Även jag anser att verksamheten vidstationen tills vidare bör forlsälla. Huvudmannaskapet bör, som de sakkunnigaförordat, föras över från lanlbruksstyrelsen till . Förden närmare planläggningen av försöksverksamheten och för samarbetet mednäringsutövarna har de sakkunniga föreslagit atl en särskilddislriklsförsöksnämnd inrättas. Styrelsen för ifrågasätterom det är motiverat med en särskild sådan nämnd. Enligt min mening är deuppgifter som skall behandlas inom försöksverksamheten på rennäringens områdeså många och skiftande och dessutom så särpräglade atl Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 145 detfår anses motiverat alt en särskild nämnd inrättas. Nämnden, vars arbetsfältbör omfatta såväl husdjurs- som veterinärfrågor, bör ingå i lantbrukshögskolansförsöksorganisation. Närdel gäller organisationen av forskningen och försöksverksamheten har desakkunniga föreslagit all del inrättas en tjänst som statsagronom \'idlantbrukshögskolan saml en tjänst som statsveterinär vid statens veterinärmedicinskaanstalt. Så gott som alla remissinstanser har tillstyrkt förslagel ellerlämnat del utan erinran. Jag återkommer i annat sammanhang lill organisationenav forskningen och försöksverksamheten. Rennäringssakkunnigasförslag atl lantbruksslyrelsen skall svara för insamling, bearbetning ochförmedling av resultaten från försöksverksamheten och forskningen pårennäringens område tillstyrks av remissinstanserna. Även jag biträderförslaget. 11.7Statens lappfond m. m. Enligtbeslut av riksdag sammanfördes jämtländska renbetes-fjällensskogsfond, jämtländska lappväsendets fond samt och Norrbottenslappfonder till en gemensam fond, kallad statens lappfond. Enligt beslutet fårKungl. Maj :l använda fondens medel för dels åtgärder som hänger samman medförvaltningen av renbetesfjällen och inköp av fastigheter lill utvidgning avrenbetesfjällen, dels övriga åtgärder som är till gagn för samerna och derasrenskötsel. Ilappfonden ingår medel som i samband med vissa störrebyggnadsförelag enhgt vattenlagen avsatts enligt 4 kap. 13 § denna lag för allfrämja renskölseln i landet i dess helhet eller inom bestämda områden. Lappfondensinkomster utgörs vid sidan av räntor, skogsavkastning och 4: 13-medel ihuvudsak av arrendeavgifter och ersättningar för skador på renbete och fiske m.m. Skadeersättningarna hänför sig väsentligen lill företag genomförda med slödav vattenlagen. Till en mindre del utgör de gottgörelse för att mark inom renskötselområdelmed slöd av renbeleslagen undantagits från samernas begagnande.Arrendeavgifterna beslår till större delen av avgifter för upplåtelser av rätttill fiske och jakt. /69 utgjorde fondens inkomster sammanlagt 1,9 milj. kr., varavräntor , skogsavkastning , 4: 13-medel ,skadeersättningar , arrendeavgifter . Fondens behållning uppgick lill 18,9milj. Härav utgjordes ca 4,8 milj. kr. av 4: 13-medel. Fondmedlenhar använts främst för alt finansiera olika inveslerinear förralionaliseringsändamål samt renforskning. Inle oväsentliga belopp har ocksåutgått för atl understödja sameorganisalioner och för atl läcka kostnadernaför lillskotlsulfodring av renar. Huvuddelen av de för Maj:ts proposition nr 1971 tillgängligamedlen fördelas av Kungl. Maj :t mellan de tre renskötsellänen. Beslutenmeddelas efler förslag av lantbruksslyrelsen på grundval av framställningarfrån de olika länens lappväsende och efler hörande av lappbyarna vid sidan om dessa beslut t. ex. bidrag till SSR förekommer regelmässigt. Rennäringssakkunniga harövervägt möjligheten att slopa statens lappfond och i stället låta allbidragsgivning ske via anslag på riksslaten. De sakkunniga anser emellertid attsärskilda skäl motiverar atl fonden bibehålls. Remissinstanserna delar dennauppfattning. Även jag anser att fonden bör behållas. Därigenom vidgasmöjligheterna att ge samerna själva ell ökat inflytande i fråga om beslut ommedel lill bl. a. rennäringen. De sakkunniga har föreslagit alt fonden ifortsättningen benämns statens rennäringsfond, eftersom fonden huvudsakligenhar till syfte atl stödja rennäringen. Under remissbehandlingen har olikanamnförslag framförls. Jag förordar att fonden i fortsättningen kallassamefonden. JO har tagit upp bl. a.frågan om fördelningen mellan lappfonden och samebyarna av ersättningar somutgår med anledning av all renbetesmark undantas från samernas begagnande ellerintrång eljest sker i samernas rättigheter. Enligt JO är det i hög gradslötande atl ersättningen i allmänhet inle tillkommer de samer som lider skadagenom intrånget utan tillförs lappfonden. I likhet med vad som är fallet ifråga om ersättningar som utgår i expropriationsrällsliga sammanhang synesenligt JO nu ifrågavarande vederlag åtminstone i princip böra tillfalla deskadelidande. En omprövning av fördelningsfrågan är därför enligt JO motiverad. De sakkunniga föreslår attersättningar för intrång i renskötselrätlen och olika slag avupplålelseavgifler skall uppdelas mellan samefonden och de samebyar som liderskada eller berörs av en upplåtelse. I fråga om ersättning förskada eller olägenhet för renskölseln med anledning av att mark undantas frånrenskötsel föreslås att sådan ersättning skall delas lika mellan samefonden ochsameby som lider skada. De sakkunniga anför atl de skador somintrångsersättningarna är avsedda alt kompensera i första hand drabbar depersoner som vid tillfället utövar renskötsel, jakt m. m. inom det berördaområdet. På skadas dock även kommande generationer avrenskötselutövare i den berörda trakten. Vidare kan i viss omfattning ävenrenskötseln inom andra byars områden påverkas menligt genom all uppkommandestörningar i renskötseln inom elt område lätt sprider sig lill angränsandetrakter. De sakkunniga anser del lämpligast atl staten omhänderhar denfondbildning som behövs för alt säkerställa den framtida rennäringen. Därigenomlöses också frågan hur angränsande, endast indirekt berörda byar skallkompenseras. får man lill stånd viss önskvärd utjämning av de olikasamebyarnas ekonomiska resurser. Från rent rättsliga synpunkter kan enligt desakkunnigas mening något liinder mot en sådan anordning inle möta, eftersom dei renbeteslagarna Kungl.Maj:ts proposilion nr 1971 147 omförmäldabefogenheterna tillkommer en viss personkrets de renskötselberättigade gemensamt ulan någon uppdelning mellan enskilda rättsägare. De sakkunnigaförordar därför alt den del av nämnda skadeersättningar som ej är atl hänföratill olägenheter för den drabbade personkretsen skall tillförassamefonden. Denövriga delen av ersättningsbeloppen skall kompensera de olägenheter som drabbardem som, när del skadevållande företagel genomförs, driver renskötsel inom delberörda området eller som jagar eller fiskar där. Denna del av ersättningenutgår f. n. lill lappfonden. I vattenmåi utdöms dock gottgörelse för övergåendeolägenheter av inlrångskaraktär ofta lill enskilda näringsidkare eller lilllappbyar. Något hinder för att för framliden tillerkänna derenskötselberättigade själva eller deras sammanslutningar hela den del aversättningen som belöper på de nuvarande rättshavarnas skador och olägenheterföreligger dock inte. Att så sker står i god överensstämmelse med den iexpropriationslagstiftningen allmänt genomförda principen alt ersättningen fastighets ägare och till en nyttjanderättshavare skall bestämmas var försig. Vidfördelningen av intrångsersättningarna mellan samefonden och samebyarna måsteenligt de sakkunniga ett betydande mått av schablonisering tillåtas, om inlefördelningsfrågan skall bli alltför ohanterlig. Enligt de sakkunnigas meningkan ett godtagbart resultat enklast vinnas genom en jämförelse mellan värdetav den skada som de vid tiden för skadans uppkomst verksamma rennäringsidkarnafår vidkännas saml värdet av skadan för kommande generationer avnäringsutövare. Levnadsåldern för de nuvarande näringsulövarna inom en renbysverksamhetsområde uppgår lill , vilket innebär all normalt 15 ä 20 åråterstår av den yrkesverksamma tiden. Då viss avgång brukar förekomma av annanorsak än ålderspensionering, bör enligt de sakkunniga den i genomsnittåterstående yrkesverksamma tiden i verkligheten bli något lägre. Delkapitaliserade nuvärdet av en under uppkommande skada utgör vid enräntefot av ca hälften av värdet av samma skada under all framlid. På grundhärav bör intrångsersättningarna enligt de sakkunniga fördelas lika mellanfonden och berörda samebyar. Givetvisbör den ersättning som utgår när renskötselrätt upphävs eller intrång eljestsker i rättighet som innefattas i renskötselrätlen tillfalla de skadelidande.Det är dock att märka atl renskötselrätten tillkommer samer i allmänhet som enför folkgruppen kollektiv rätt och inle enbart särskild sameby eller dessmedlemmar, något som är av grundläggande betydelse för frågan vem som i självaverket är skadelidande och vem ersättningen lill följd härav bör tillkomma. Jagdelar de sakkunnigas uppfattning all ersättningarna i fråga adekvat kan kommade skadelidande till del genom alt tillföras den eller de samebyar som drabbasav intrång och samefonden. Den del som tillfaller fonden blir etl skydd för denkollektiAa folkgrupps- Maj:ts proposition nr 1971 rälten,medan den del som tillfaller samebyn tjänar som personlig ersättning för demsom vid skadetillfället driver renskötsel inom en sameby. Atl i fall av skadasom avser all framtid tillföra samebyn skadeersättningen i dess helhet skulleinnebära all kolleklivlillgången överfördes lill personlig förmögenhet.Samtidigt är det klart atl om skadeersättningen avser högst personliga besvärsom drabbar enskild renägare ersättningen bör tillfalla denne. I dettasammanhang kan nämnas att det från samehåll uttalats all det är värdefullt atlfondmedlen används så alt en utjämning mellan olika samebyars ekonomiskaställning kommer lill slånd. Flertalet remissinstansertillstyrker de sakkunnigas förslag om en schablonregel med lika fördelning aversättningarna i fråga mellan fonden och den eller de byar som lider skada,bortsett då från den ersättning som utgår lill enskild renägare. Vissa skältalar för en sådan lösning. Härigenom undviks intressemotsättningar mellanbyarna och fonden. Trots det vill jag förorda atl del blir domstolens sak liksom det exempelvis i vattenmål som berör rennäringen ankommer påvattendoinslol atl avgöra vem som är rält skadelidande och i vad mån medhänsyn härtill ersättningarna bör tillfalla samefonden, gå ut lill enskildasamebyar och via dessa lill enskilda renägare eller direkt tilläggas enskildarenägare. Någon särreglering av civilrällslig natur beträffande dessaskadeersättningar bör alltså inle komma i fråga utan man får falla tillbaka påvad som f. n. gäller och tillämpas av domstolarna. När det gäller inkomstervid fiskeupplålelser har de sakkunniga föreslagit atl dessa inkomster iinledningsskedet fördelas på fonden och på berörd by. Inkomsterfrån övriga nytljanderätlsupplåtelser bör enligt de sakkunniga fördelas likamellan fonden och byn. Flertalet remissinstanser har tillstyrkt delta förslag.Länsstyrelserna i och saml SSR anser dock alt ävenfiskeinkomslerna bör fördelas lika mellan fonden och byn, medanfiskeristyrelsen anser alt samerna (byn) bör få uppbära fiskeinkomsterna i desshelhet. Vad gällerfiskeupplåtelser kan konstaleras all efterfrågan på sportfiske-vatten ökar.Delta gäller inte minst beträffande vattnen ovan odlingsgränsen och pårenbetesfjällen.