prop · FU03180 · 1971-12-31 00:00:00 — Vid handläggning aväganderättsutredning, som kan ta i anspråk, är det angeläget attförrättningsmannen kontinuerligt hålls underrättad om sådana ändringar ifastighetsindelningen, som sker i reguljär ordning underäganderättsutredningens gång. Med hänsyn härtill och tiU det nära sakligasamband som råder mellan legalisering och reguljär fastighetsbUdning bör,uttalas det i promemorian, förrättning enligt den nya lagen handläggas av fastighetsbUdningsmyndigheten.I fråga om myndighetens sammansättning bör också samma regler gälla som förfastighetsbildningsförrättning. Som regel torde bUräde av gode män inte varabehövligt vid äganderättsutrednings- eUer legalise-ringsförr'ättning. IntUlutgången av är 1970 kunde äganderättsutredning påbörjas endast efterförordnande av Kungl. Detta motiverades av äganderättsutredningamasbetydelse för inskrivningsverksamheten inom domsagorna, deras extraordinära naturoch möjligheterna att handlägga dem med tillgängliga personalresurser. Denangivna ordningen var emellertid tungrodd och hindrade ett smidigt utnyttjandeav ÄUL. Fr. o. m. har därför skett en uppmjukning såtillvidasom överlantmätaren numera skall meddela förordnande om äganderättsutredningefter samråd med övriga berörda myndigheter. Om skUda meningar framkommer iärendet eller om detta av annan anledning är svårbedömt, ankommer det dock pä lantmäteristyrelsenatt avgöra om förordnande skall meddelas. Vad som sålunda gäller innefattar enUgtpromemorian en lämplig avvägning mellan de olika synpunkter som här börbeaktas. Bestämmelser av motsvarande innehåll bör därför tas upp i den nyalagen. EmeUertid har i prop. 1970: 188 lagts fram förslag till riktiinjer föromorganisation av lantmäteriverksamheten. EnUgt dessa skaU överlantmätarensmyndighetsutövning in- Som följd härav övertar överlantmätarensfunktioner enligt FBL. Förslaget har godtagits av . Med hänsyn härtUlföreslås i promemorian att skall meddela förordnande omäganderättsutredning. Något skäl att ändranuvarande regler om vUlkor för förordnande om äganderättsutredning synes inteföreligga, framhålls det vidare i promemorian. Inte heller i fråga omförfarandet vid äganderättsutredning finns det anledning att göra några mer vittsyftandeändringar. En anpassning till FBL och annan nytUlkommen lagstiftning bör dockske. En speciell fräga som härvid uppkommer gäller sammanläggning av fastighetersom enligt äganderättsutredningen har samme ägare. En annan fråga som enligtpromemorian bör tas upp till omprövning rör skyddet för panträttshavare ochliknande rättsägare. Promemorians överväganden rörande detta spörsmål redovisasi avsnitt 5.3.4. Enligt ÄUL kansammanläggning ske i anslutning till äganderättsutredning. Ett särskiltförfarande är nu anordnat för denna form av fastighetsbUdning. Det ankommersålunda på ägodelningsrätten att efter äganderättsutredningens avslutandepröva sammanläggningsfrågan. I promemorian anförs att möjligheterna tillsammanläggning i samband med äganderättsutredning torde böra behällas i den nyalagen. I konsekvens med den reglering som har skett i FBL bör dock prövningen avsammanläggningsfrägor föras över tiU fastighetsbildningsmyndigheten. Detfaller sig då naturligt att prövningen samordnas med äganderättsutredningenoch sker vid samma förrättning som denna. En sådan ordning förutsätter attfrågan om sammanläggning alltid kan omprövas, om talan fullföljs mot fastighetsbUdningsmyndighetensavgörande i fråga om äganderätten till sammanläggningsobjekten. Om möjlighethärtill öppnas, synes något hinder mot gemensam förrättningsprövning inteföreligga. Med hänsyn härtill och till de praktiska fördelar som är förenademed denna handläggningsordning bör den införas i den nya lagen. Bestämmelsemaom sammanläggning i samband med äganderättsutredning bör enUgt promemorianuppenbarligen utformas i så nära anslutning till 12 kap, FBL som möjligt, Bestämmelsemai detta kap. kan dock inte tUl aUa delar göras tUlämpliga pä sådan sammanräggning.Kravet i 12 kap. 4 § första stycket FBL pä lagfart kan sålunda inteupprätthållas, eftersom lagfart skall beviljas av inskrivningsmyndighetenförst efter förrättrungens avslutande. Det finns inte heller anledning att stäUaupp ett sådant vUlkor i detta sammanhang vid sidan av kravet på attsammanläggningsobjekten skall ha samme ägare. Frågan humvida sistnämndavillkor är uppfyllt skall givetvis bedömas med hänsyn till resultatet aväganderättsutredningen och denna skall också Taggas till grand förinskrivningsmyndigheteris beslut i lagfartsärendet. En annan avvikelse som börgöras från 12 kap. FBL Prop, 1971:180 62 äratt förrättningsmyndigheten i likhet med vad som gäller bör fä generellmöjlighet att ta upp fråga om sammanläggning utan ansökan. Ipromemorian behandlas därefter legaliseringsinstitutet. Detta anses ifortsättningen liksom böra ha ett i förhällande till äganderättsutredningsinstitutetmer begränsat syfte. Det bör sålunda i första hand ha till ändamål att möjliggöralegalisering av enstaka fall av privat jorddelning. Härav följer att för legaliseringnormalt bör krävas initiativ frän sakägare. om rätt förmyndighet att ta initiativ till legalisering i vissa speciella fall anses dockböra behällas. Ilikhet med vad som föreslagits i fråga om äganderättsutredning bör förfarandetvid legalisering anpassas bl. a. till FBL. Enligt promemorian bör emellertidhärutöver vissa ändringar av materiell innebörd göras för att ökaanvändbarheten av legaliseringsinstitutet. Det måste betecknas som en brist hosLL att oklarheter i äganderätts- och lagfartsförhållanden inte kan ordnas uppi samband med legaliseringsförrättning. Även om sådana oklarheter är mindrevanliga i de fall pä vUka LL 'är avsedd att tUlämpas, förekommer de dock i intehelt obetydlig omfattning. Det skulle från alla synpunkter vara mestrationellt, om oklarheter av detta slag kunde undanröjas i samband med legaliseringen. Attmärka i detta sammanhang är att JB innehåUer bestämmelser som ger möjlighet attkomma till rätta med brister i lagfartshänseende. Vad som åsyftas är reglernaom s. k. lagfartssammanträde. Enligt 20 kap. 1013 §§ JB skallinskrivningsmyndigheten på begäran sätta ut sådant sammanträde för utredningangående äganderätten till fastighet, om fastighetens förvärvare kan görasannolikt att hans fångeshandling har förkommit eller förstörts eller ombifall till förvärvarens lagfartsansökan är beroende av att föregående ägaresförvärv lagfares och förvärvaren kan göra sannolikt att dennes fångeshandlinghar förkommit eller förstörts. Kungörelse om sammanträdet skall anslås iinskrivningsmyndighetens kansli och dessutom införas i ortstidning och iförsta numret för ett kvartal av Post- och . Minst tre månaderskall förflyta mellan sista kungörandet och dagen för sammanträdet. Om det pågrund av innehåUet i protokollet från sammanträdet och vad som i övrigtförekommit i ärendet måste antas att förvärvet ägt rum och att det är giltigtoch kan göras gällande, skall lagfart beviljas på grand av protokollet. Saknarfångesmannen lagfart, skall förvärvaren beviljas lagfart under förutsättningatt han eller hans rättsinnehavare innehaft fastigheten med'äganderättsanspråk under tio är. Som framgår av det anfördakommer, heter det i promemorian, möjligheterna att få lagfart efter lagfartssammantfädeatt vara snävare än efter äganderättsutredning. Fall kan tänkas förekomma dåägaren till fast egendom inte kan påvisa ett förvärv i vanlig mening till stödför sinäganderätt och än mindre en förkommen eller förstörd fångeshand-Img.Visserligen torde det vara möjUgt att låta lagfartssammanträde leda tilllagfart, även om upplysningar överhuvudtaget saknas om åtkomsten, men härförkrävs läng tids oklandrad hävd (se prop. 1970: 20 s. B 597). Också bortsettfrän dessa begränsningar i möjligheterna att vinna lagfart efterlagfartssammanträde talar andra omständigheter för att lagfartsbrister börkunna repareras även i samband med legaliseringsförrättning. Det framstårsålunda från såväl allmän som enskUd synpunkt som onödigt omständligt ochkostnadskrävande att två skilda förfaranden inför olika myndigheter måsteanordnas för undanröjande av de olägenheter som uppkommit genom privatjorddelning. Erfarenheterna från tUlämpningen av ÄUL visar att brister ilagfartsförhållanden kan avhjälpas genom förrättningsförfarande pä ett snabbt,billigt och effektivt sätt utan att rättssäkerheten s'ätts i fara. I enlighet med dessaöverväganden bör enUgt promemorian möjlighet öppnas att vid legaliseringsförrättningutreda äganderättsförhållandena på samma sätt och med samma verkan ilagfartshänseende som vid äganderättsutredning. Enligt LL gäUer f. n. attförrättningsmannen i behövlig omfattning skall utreda äganderättsförhållandenainom den delade fasta egendomen. Skyldigheten att alltid företa en sådan begränsadutredning måste behäUas i den nya lagen. Om det därvid konstateras attäganderätten är oviss eller att ägare saknar lagfart, bör möjlighet finnas attföreta en mer djupgående utredning som kan leda till lagfart. Någonobligatorisk skyldighet för fastighetsbUdningsmyndigheten att göra en sådanutredning bör dock inte föreskrivas. Skulle denna orsaka besvärande tidsutdräktoch kan äganderätten lika väl utredas vid lagfartssammanträde, börfastighetsbildningsmyndigheten därför kunna underlåta att ta uppäganderättsfrågan vid legaUseringsförrätl-ningen. Vidare bör lagfartsbrist, somberor på försummelse från ägarens sida att söka lagfart trots attförutsättningar för bifall till en lagfartsansökan föreligger, uppenbarligeninte botas genom äganderättsutredning. Det anses vara ogörligt att i lagtextenange i vilka fall äganderättsutredning i samband med legaliseringsförrättninginte bör komma i fräga. I promemorian föresläs därför att det överlämnas åt fastighetsbUdningsmyndighetenatt i varje särskUt fall göra en lämplighetsbedömning om sådan utredning skallverkställas eller inte. Äganderättsutredning somskall leda till lagfart är alltid en extraordinär åtgärd ochrättssäkerhetskraven bör vara desamma i vilket sammanhang åtgärden än ägerrum. Förfarandet vid själva utredningen bör därför enligt promemorian varadetsamma när utredningen äger rum vid legaliseringsförrättning som när den skerfristående som särskild förrättning. Under förarbetena tiU ÄULframhöll lantmäteristyrelsen med instämmande av departementschefen (se prop.1962: 159 s. 6869) att manräknade med att sammanläggning pä grund av den betydande ägosplittringen inteskulle komma att visa sig 'ändamålsenlig i någon väsentlig utsträckning.Emellertid skulle enligt styrelsen en äganderättsutredning kunna leda tillmindre lämpligt resultat om lagen saknade regler som i möjligaste månsäkerställde att sammanläggning kom till stånd. I den män fastigheter tillhördesamme ägare och bUdade en brukningsenhet som var bättre än varje fastighet försig, borde de sammanläggas i samband med förrättningen i den utsträckning somfordrades för att nå så lämplig fastighetsindelning som förhåUandena medgav.Särskilt vid legaliseringsförrättning som kommer till stånd pä initiativ frändet allmännas sida torde motsvarande behov av sammanläggning kunna göra siggällande. Enligt promemorian bör därför möjlighet öppnas att förordna omsammanläggning vid legaliseringsförfätt-ning i likhet med vad som föreslagits ifräga om förrättning för äganderättsutredning. I den månäganderättsförhållandena inte har utretts vid förrättningen och denna alltsåinte skall leda till lagfart, bör dock lagfartsvUlkoret i 12 kap. 4 § förstastycket FBL vara uppfyUt, innan sammanläggning får ske. I denna del av promemoriantas slutligen upp vissa lagfartsfrågor. ÄUL innehåUer i ett särskilt avsnittbestämmelser om lagfart efter äganderättsutredning. Några sakliga ändringar idessa besfämmelser synes enligt promemorian inte påkaUade. Däremot bör enanpassning till JB i terminologiskt och redaktioneUt avseende ske. De nyabestämmelserna bör uppenbarligen gälla vare sig äganderättsutredning sker vid särskildförrättning eller vid legaliseringsförrättning. De föreslås därför placerade iden avdelning av lagen som innehåller bestämmelser som är gemensamma fÖr débåda förrättningsformerna. Remissyttrandena.Fränsett det i avsnitt 5.3.1 redovisade uttalandet att äganderättsutredning ochlegalisering bör föras samman till ett institut har promemorieförslaget intemötts av någon kritik vid remissbe-fvandlingen. Åtskilliga remissinstanserhälsar tvärtom förslaget med tillfredsställelse. Främst välkomnar man denföreslagna möjligheten att verkställa äganderättsutredning i samband med legaliseringsförrättning.Bl. a. lantmäteristyrelsen framhåUer att denna möjUghet tiUgodoser ett i denpraktiska förrättningsverksamheten konstaterat behov. Föredraganden.Som jag har anfört i avsnitt 5.3.1 bör utgångspunkten för den nya lagen varaden att den nuvarande ordningen med tvä olika rättsinstitut, som har skUdahuvudsyften, bör behållas åtminstone tills vidare. Med denna utgångspunkt harförslaget i fräga om de båda institutens allmänna utformning vunnit samtligaremissinstansers gillande. Också jag finner mig kunna ansluta mig helt tillförslaget. nautvidgningama av legaliseringsinstitutet fyller en brist i den nu gällandelagstiftningen och torde bli av stort värde när det gäller att skapa ordningoch reda i fastighetsförhållandena. Promemorieförslaget.Enligt 8 § andra stycket andra punkten ÄUL får legaUsering av privatjorddelning inte ske i den män den skulle lända till skada för innehavare avfordran eller rättighet för vilken fastighet eller del därav häftar ellerhinder eljest föreligger på grund av inteckningsförhåUandena. Bestämmelsentillkom på förslag av lagrådet. Departementschefen hade tidigare avvisattanken pä att införa särskUda bestämmelser till skydd för inteckningshavare.Departementschefen påpekade därvid (prop. 1962: 159 s. 40) att inteckning sommeddelats i kvotdel av fastighet kom, om kvotdelen utbröts sämjevis, att i fortsättningenbelasta enbart sämjelotten. På liknande sätt kom inteckning i en sämjdott att,om sämjedelningen hävdes, gälla i motsvarande kvotdel av hela fastigheten. Medhävande av sämjedelning borde härvid likställas det fall att sämjelottema förenadesi en ägares hand. Rättsverkningarna för inteckningshavarna inträdde således somen omedelbar följd av ägarnas dispositioner. Enligt departementschefen var detsvårt att se att därutöver skulle kunna inträffa någon menlig effekt av själva legaliseringen.Snarare syntes denna vara ägnad att stabilisera inteckningshavarnas stäUninggentemot ägarnas godtycke. Detta gällde sannoUkt även i åtminstone flertaletfall av komplicerad sämjedelning och av sämjeägoutbyte. Lagrådet fannemellertid (prop. s. 78) uppenbart att äganderättsutredningen och den därmedförenade fastighetsbildningen kunde ha ogynnsamma följder i fråga ominteckningar. Dds fick antas att panträttens ekonomiska värde ibland blevmindre. Dels kunde åtgärderna, om inteckningsförhållandena inte beaktades,medföra komplikationer av rättsUg art. Som exempel anförde lagrådet det falletatt en ägares kvotdel i flera fastigheter genom s'ämjedelning utlagts så, atthan inte fått någon mark inom en av fastigheterna, och att hans kvotdel i dennafastighet var särskilt intecknad. Eftersom det inte med säkerhet kunde påräknasatt den nödvändiga ändringen av inteckningen kunde ske vid inteckningarnasöverförande till fastighetsboken, fann lagrådet det nödvändigt att förhållandetbeaktades redan vid äganderättsutredningen. I propositionen (s. 81) anslöt sigdepartementschefen, om också med tvekan, till lagrådets förslag i denna del. Äveni LL finns en bestämmelse om oskadlighetsprövning tUl förmån för rättighetshavareoch om beaktande av inteckningsförhåUandena i övrigt. Denna g'äUer emellertidendast vid legalisering av komplicerad sämjedelning. Vid sådan legaliseringhar rättighetshavärens ställ- 5 1971.1 saml. ningå andra sidan stärkts på så sätt att han tillerkänts ställning som sak'ägare (6§ tredje stycket). I motiven till bestämmelserna hänvisades i stort settendast tiU de uttalanden i ämnet som gjorts tidigare (prop. 1968: 127 s. 26, 54och 82). I promemorian anförs attreglerna om oskadlighetsprövning i ÄUL och LL synes ha tillkommit för attskydda de rättighetshavare som fått inteckning i sådan kvotdel i fastighet somsedan utlagts som sämje-lott. Otvivelaktigt är emellertid att det är redangenom avtalet om sämjedelning som risk uppstår för sådan rättighetshavare (jfrlagrådets uttalande i prop. 1968: 127 s. 83). Vad som sagts gäller oavsettom delningen omfattar en eller flera fastigheter. Legaliseringen har ingenannan betydelse än att rådande förhållanden stabiliseras så att fastig-hets'ågarnadärefter inte har möjlighet att träffa avtal om återgång av sämjedelningen. Dethar ansetts att rättighetshavärens ställning härigenom ytterligare försämras. Enfömtsättning för legaUsering är att avtalet om den privata jorddelningen är dvilrättsligtgiltigt. Om så är fallet, kan en fastighetsägare inte hindra legaliseringenäven om han kan visa att avtalet varit ofördelaktigt för honom. Han kan inteheller åberopa att han genom legaliseringen förlorar möjligheten att få tillstånd en återgång av avtalet. Enligt promemorian är det frän principiellsynpunkt knappast rimligt att en rättighetshavare i dessa hänseenden skall fåen starkare ställning än fastighetsägaren. Omman ser saken ur praktisk synvinkel sägs det vidare i promemorian tordedet utan vidare kunna konstateras att möjligheterna för en rättighetshavare attfå tUl stånd en återgång av ett avtal om privat jorddelning är mycket små. Somregel har egendomen hävdats i enlighet med delningen ochförhållandena även i övrigt anpassats med hänsyn till denna på sådant sätt attåterställande av tidigare rättsläge i praktiken framstår som helt otänkbart. Ivarje fall torde återgång av avtalet inte ske enbart i syfte att tillgodose rättighetshavaresintresse. Önskar fastighetsägarna tillmötesgå rättighetshavare, står dem andraoch för dem själva mindre ingripande möjligheter till buds. HärtUl kommer attbestämmelserna i gällande rätt om oskadlighetsprövning synes svårtolkade ochägnade att leda till onödigt besvär för myndigheter samt dröjsmål ochkostnader för enskilda. Pågrund av vad som anförts bör enligt promemorian några motsvarigheter tiU denuvarande bestämmelserna om oskadlighetsprövning till förmån för rättighetshavareoch om rätt för dessa att vara sakägare inte tas upp i den nya lagen.Fastighetsbildningsmyndigheten bör emeUertid vid förrättningen redogöra fördelningens och legaliseringens konsekvenser för rättighetshavare och bistå medupplysningar och anvisningar till den som önskar tillvarata rättighetshavärensintressen. Detta får anses ingå i fastighetsbUdningsmyndighetens allmänna ålig- gandenoch någon särskild bestämmelse i detta avseende är inte påkallad. I promemorian konstaterasatt det återstår att pröva huruvida den nya lagen bör ha någon motsvarighet tUldet nuvarande vUlkoret för legalisering att inte "hinder eljest föreliggerpå grund av intecknings-förhållandena". Innebörden av detta villkor synesinte helt klar. Det ligger närmast tiU hands att tolka vUlkoret så, attinteckningsförhållandena i den delade fastigheten inte fär vara sä tiUkrångladeatt det inte går att fastställa i vUken egendom eller i vUken inbördes ordning inteckningarnaskaU gälla efter legalisering. Innan ställning tas i denna fråga bör emeUertidvissa allmänna överväganden göras rörande be-handUngen av inteckningar ochandra inskrivningar vid förrättning för äganderättsutredning eller legalisering. Vid tiUkomsten av ÄULutgick man frän att förrättningsmannens befattning med inteckningar skullevara mycket begränsad. I tUlämpningen har det emeUertid enligt promemorianvisat sig svårt att begränsa befattningen därmed i den utsträckning somförutsatts. Detta beror pä den obligatoriska oskadlighetsprövningen. Enytterligare orsak står att finna i betraktelsesättet att äganderättsutredningenoch den fortsatta behandlingen av förrättningsresultatet för att uppnå enönskvärd, fullständig sanering av inskrivningsförhållanden är ensammanhängande arbetsuppgift. Lantmäteristyrelsen har i skrivelse den 21 april1970 till chefen för uttalat, att det är önskvärt att enförrättning som regel medför inte endast att lagfart meddelas pä de äganderättsligaenhetema utan även att befintliga inteckningar i största utsträckning knyts tiUdessa. Av flera orsaker förekommer det ofta att gravationer belastar bara visskvotdel av ett ägoinnehav. I samband med äganderättsutredningar har det i mångafaU ansetts påkallat att vidta sädana inskrivningsåtgärder beträffandeinteckningar av detta slag att dessa efter förrättningen besvärar hela den iäganderättsförteckningen redovisade ägolotten. Arbetet härmed har ibland varitmycket omfattande och den största bördan har i allmänhet åvilat förrättningsmannen. Lantmäteristyrelsensskrivelse låg till grund ändring i ÄUL. Såvitt nu är i frågainnebar ändringen att förrättningsmannen gavs möjlighet att i vissa faU ordnaupp inteckningsförhåUandena pä ett mindre arbetskrävande sätt. Om bara viss delav en ägolott besväras av bevUjade eller sökta inteckningar, färförrättningsmannen förordna att ägolottens upptagande i ägandefättsförteckningenskall ha den verkan att inteckningarna flyter ut att gälla i hela ägolotten påmotsvarande sätt som vid sammanläggning av fastigheter. För sådant förordnandefordras medgivande av ägolottens ägare. Förordnandet skall antecknas ifastighetsboken sedan förrättningen vunnit laga kraft. När ifrågavarande ändring i ÄUL vidtogs, framhöll departementschefen (prop.1970: 161 s. 14) att detta var en partieU reform och att hithörande frågor ihela sin vidd borde tas upp till närmare övervägande i samband med översynen avÄUL inför FBL:s ikraftträdande. Närdet gäller inskrivna och därmed jämförbara begränsade sakrätter är detväsentligaste problemet att skapa överensstämmelse mellan å ena sidan objektetför fättighetema och å andra sidan den officiella indelning i fastigheter somden äganderättsliga situationen bör ge upphov till. Inskrivningsförhållandenavarierar naturligtvis mycket frän fall till fall. Målsättningen bör emeUertidenligt promemorian vara att fastighetsförhållandena ordnas upp fullständigt medminsta möjliga tidsutdräkt och kostnader utan att berättigade krav pårättsskydd för berörda intressenter eftersatts. Legalisering,äganderättsutredning och sanering av inskrivningsförhållanden kan härvid sessom en sammanhängande arbetsuppgift. Redan nu torde förrättningsmännen lägganed ett betydande arbete på utredning och sanering av inteckningsförhållanden. Motdenna bakgrund anses det rimligt att låta den nödvändiga anknytningen avrättigheter tiU de fastigheter som bildas genom äganderättsutrednings- eller legaliseringsförrättningingå som ett moment vid förrättningen. Denlämpligaste vägen att nå fram till det eftersträvade sambandet meUan gravationeroch fastighetsindelning synes, sägs det vidare i promemorian, vara den somvaldes vid 'ändring i ÄUL. Om en rättighet inte belastar hel ägolottutan bara viss del av denna, bör alltså rättigheten flyta ut att gälla i heladen fastighet som ägolotten skall utgöra efter förr'ättningen. Förordnande meddenna innebörd meddelas f. n. endast i vissa speciella fall. Möjligheten att pådetta sätt ge äganderättsutredning samma verkan som sammanläggning bör i dennya lagen göras generell. I likhet med vad som f. n. gäller enligt ÄUL bör förförordnandet krävas medgivande av ägolottens ägare. Vidare bör uppsfällas sammavUlkor rörande gravationsförhållandena i ägolotten som enligt 12 kap. 5 och 6 §§FBL gäller för sammanläggning. Prövningen humvida sistnämnda vUlkor är uppfyUdabör anordnas pä liknande sätt som vid sammanläggning. N'ärfastighetsbildningsmyndigheten konstaterat att de äganderättsliga föratsättningarnaföreUgger för att ta upp egendom som särskUd ägolott iäganderättsförteckningen, bör utredning ske om någon del av ägolotten ärsärskilt besvärad av beviljad eller sökt inskrivning. Om sä är faUet, böryttrande liksom vid sammanläggning inhämtas frän inskrivningsmyndigheten.Dennas yttrande bör inriktas enbart på gravationsförhållandena.