prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Renstakning förekommer inte längre.I departementsförslaget har i förtydligande syfte angetts att vägens sträckningskall ha utmärkts i sin helhet för att arbetsplanen inte skall förlora singiltighet. I 15 § första stycket AVL (15 § första stycket FAVL)föreskrivs bl. a. att arbetsplan skall vara upprättad och med vissa närmareangivna undantag fastställd innan väg byggs. Denna grundläggande reglering harövertagits i departementsförslaget. Som de sakkunniga har anfört är det intetillräckligt, om endast det första ledet av en arbetsplan i två led,förberedande arbetsplan, har upprättats och fastställts (13 § andra stycket FVSt).I förevarande paragraf anges därför att byggande av väg får påbörjas förstsedan arbetsplan, som ej endast är förberedande, upprättats och fastställts.Kravet på fastställelse gäller dock enligt paragrafen inte i de fall dåarbetsplan enligt 18 § andra stycket inte behöver vara fastställd.Föreskriften att förberedande arbetsplan inte är tillräcklig för igång- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 163 sättandeav vägbyggnadsföretag utgör en garanti för att sådan plan fullständigas med enkompletterande arbetsplan. Departementschefen.Paragrafen, som har tillkommit under departements-behandlingen och saknardirekta motsvarigheter i AVL och FAVL, reglerar avrikelse från arbetsplan.Enligt paragrafen får vid byggande av väg endast göras oväsentlig avvikelsefrån arbetsplanen. Har sådan avvikelse gjorts i fråga om den mark som enligtarbetsplanen skulle tas i anspråk för vägen, skall arbetsplanen justeras utandröjsmål. Bestämmelserna i paragrafen har behandlats i den allmännamotiveringen till rilken här kan hänrisas (15.1.5). Justeringav arbetsplan bör ske genom beslut av den myndighet som har upprättatarbetsplanen. Berörda sakägare bör underrättas om sådant beslut. Föreskrifthärom kan meddelas av Kungl, Maj :t. förändring till allmän, m. m. Underdenna rubrik har, förutom två paragrafer som avser ärenden om förändring avenskild väg till allmän, tagits upp en paragraf som behandlar ärenden omförklaring att gata tillika skall vara allmän väg. Departementschefen.I denna paragraf regleras förutsättningarna för förändring av enskild väg tillallmän. Dessa förutsättningar som gäller enligt 7 § AVL har också föreslagitsav de sakkunniga (8 § FAVL). I likhet med de sakkunniga anser jag det intemöjligt att i lagtexten precisera innebörden av begreppet "synnerligbetydelse för det allmänna". Såsom framhållits i motiven till AVL (prop,1943: 223) bör rissa vägar, utan att vara direkt nödiga för den allmännasamfärdseln, från annan statlig synpunkt, exempelvis försvarets, kunna hållassåsom allmänna, om inte vägens betydelse för den allmänna samfärdseln äralltför ringa, I de enskilda fallen är det en kombination av ett flertalfaktorer som blir avgörande för frågans bedömande och dessa faktorers betydelsekan variera med förhållandena, Departementschefen.De grundläggande reglerna om handläggningen av frågor om förändring av enskildväg till allmän har tagits upp i förevarande paragraf. De ansluter, liksommotsvarande bestämmelser i (14 §) och FAVL (14 §), nära till vad som gälleri ärenden om byggande av väg. Maj:ts proposition nr 1971 I paragrafen, som har tillkommit under departementsberedningen,behandlas förklaring att gata tillika skall vara allmän väg. Är statenväghållare inom stadsplanelagt område är de gator som omfattas av statensväghållning tillika allmänna vägar. Det är vanligen fråga om viktigareförbindelseleder. Någon närmare reglering av förutsättningarna för att gataskall kunna förklaras vara allmän väg eller av förfarandet i sådana ärendenfinns inte i gällande författningar. I övergångsbestämmelserna till AVLföreskrivs att i de fall, då staten före lagens ikraftträdande förordnats attvara väghållare i stad, frågan vilka gator i staden som tillika skulle varaallmänna vägar skulle avgöras enligt reglerna om förändring av enskildväg till allmän, I brist på uttrycklig föreskrift har det förutsatts att samma reglerskall tillämpas i de fall då efter lagens ikraftträdande fråga uppkommer omförklaring att gata tillika skall vara allmän väg. För att undanröja tveksamhethar i förevar ande paragraf uttryckligen angetts att lagens bestämmelser omenskild vägs förändring till allmän äger motsvarande tillämpning på förklaringatt gata tillika skall vara allmän väg. Paragrafen innehåller regler om förutsättningarna förinrättande av särskild vinterväg som allmän väg och om handläggning av sådantärende. Motsvarande bestämmelser finns i 6 § första stycket och 14 § förstastycket AVL (7 § första stycket och 14 § första stycket FAVL), Till de allmännavägarna hör sedan gammalt de särskilda vintervägarna, I paragrafens förstastycke anges att särskild vinterväg går över mark som är täckt av snö eller iseller över vatten som är täckt av is. Härigenom klargörs att den sträckning somgår över mark upphör att vara väg i och med att snön smält, I samma styckeregleras också förutsättningarna för inrättande av särskild vinterväg. Dessa äri sak desamma som enligt AVL och FAVL, Paragrafens andra stycke innehållerbeträffande handläggningen av frågor om inrättande av särskild rinterväg enhänvisning till 22 §, Fråga om inrättande av särskild vinterväg prövas alltsåav statens vägverk efter samråd med . Har ochlänsstyrelsen olika uppfattning, skall frågan hänskjutas till Kungl, Maj:tsprövning, Kungl, Maj:t kan också förordna att frågor om inrättande av särskildvinterväg i vissa fall skall prövas av . Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 165 I paragrafen finns bestämmelser som anger förutsättningarnaför att allmän väg skall få dras in och som, genom hänrisning till 22 §, gerregler för handläggningen av ärenden om indragning av väg. Bestämmelsernamotsvarar regler i 8 och 14 §§ AVL (9 och 14 §§ FAVL). Indragning av väg harbehandlats i den allmänna motiveringen (15.1.11). Underdenna rubrik har i 26 § tagits upp bestämmelser om innebörden och omfattningenav begreppet drift av väg. I 27 § erinras om särskilda bestämmelser omskyldigheten att ombesörja drift av vissa gator. 28 § behandlar skyldighetenatt upprätta arbetsplan, då mark utöver den som hör till vägen behöver tas ianspråk för åtgärd i samband med drift av väg. En bestämmelse om avgift förbegagnande av färja ges i 29 §. 26§ Paragrafen innehåller huvudbestämmelserna om drift av väg. Enligt förstastycket skall väg hållas i ett för samfärdseln tillfredsställande skick. Iandra stycket anges att vägområdet och mark intill parkerings- eller rastplatsskall hållas ren så att skäliga sanitära hänsyn och trevnadshänsyn blirtillgodosedda. Paragrafens tredje stycke klarlägger att åtgärder för nämndaändamål räknas till drift av väg. Vidare ges länsstyrelse möjlighet att medgeinskränkning i skyldigheten att vidta driftåtgärder. Bestämmelserna harmotsvarigheter i 5 och 5 a §§ och 6 § andra och tredje styckena AVL (5 § och 7§ andra stycket FAVL). Enligt AVL omfattar väghållningen, förutom byggande av väg,underhåll av väg. Genom underhåll skall väg hållas i ett för samfärdselntillfredsställande skick. Detta sägs i 5 § första stycket AVL. I andra stycketanges vad som räknas till underhåll. Därvid nämns åtgärder för vägensvidmakthållande i fargillt skick, såsom påförande av väghållningsämnen,vägbanans jämnande, dikesrensning, underhåll och iståndsättning av bro ellerfärja samt ombyggnad av trumma. Vidare anges att till underhåll av väg räknasuppsättande av skyddsvärn, vägmärke eller annan åtgärd, om åtgärden inte vidtasi samband med vägens byggande, samt öppnande och stängande av rörlig bro ochdrift av färja. tillkommer enligt tredje stycket ytterligareåtgärder, nämhgen arbete för att hålla vägbanan till erforderlig bredd fri frånhinder av snö och is, för att utmärka vägbanan där det behövs samt försändning och bättrande av vägbanan Maj:ts proposition nr 1971 genompåskottning av snö. Skyldigheten att röja undan snö- och ishinder från väg kandock genom beslut av begränsas till den omfattning som ärtillräcklig för att samfärdsel med åkdon framfört av dragare skall kunna gåfram. Av 6 § AVL framgår att vägen i rissa fall inte behöver hållas iföreskrivet skick, nämligen om särskild vinterväg inrättats eller tillfällig körledanordnats vid sidan av vägen. I samband med tillkomsten av kommunalarenhållningslagen ändrades AVL, Bl. a. infördes en ny paragraf, 5 a §, variföreskrivs att väg genom renhållning skall hållas i sådant skick, somtillgodoser skäliga sanitära hänsyn och trevnadshänsyn. Dennarenhållningsskyldighet gäller också i fråga om mark till en bredd av 25 meterintill parkerings- eller rastplats som hör till vägen, i den mån allmänhetenhar tillträde till marken. Väghållarens renhållningsskyldighet inskränker sigemellertid inom område med stads- eller byggnadsplan till vägområde förmotorväg eller motortrafikled. Genom ett tillägg till 5 § klargörs att i 5 a §angivna åtgärder räknas till underhåll av väg. Nyssnämnda ändringar i AVLhar trätt i kraft , då också kommunala renhållningslagen med rissaundantag trädde i kraft och lagen (1956: 619) om skyldighet att renhålla gata m.m. upphörde att gälla. Enligt 1 § kommunala renhållningslagen gäller att kommunhar ansvaret för den i allmänna ordningsstadgan (1956: 617) (AOSt) föreskrivnaskyldigheten att inom område med stads- eller byggnadsplan hålla ren bl. a.allmän väg och att där röja snö, skaffa undan snö och is samt sanda eller vidtaannan åtgärd för att motverka halka. Är staten väghållare gäller dock intekommunens skyldighet att vidta åtgärd som nämnts, i den mån åtgärdenankommer på staten såsom väghållare. Som berörts är väghållarensskyldighet att ombesörja renhållning av väg inom område med stads- eller byggnadsplanenligt 5 a § AVL begränsad till motorväg och motortrafikled. Snöröjning ochandra för framkomligheten erforderliga åtgärder ankommer däremotinom planlagt område alltid på väghållaren. Den skyldighet i fråga om bl. a,allmän väg inom område med stads- eller byggnadsplan som kommunalarenhållningslagen ålägger kommun innebär enligt 3 § AOSt, som ändrats(1970:895) i samband med lagens införande, att vägen genom de i lagen angivnaåtgärderna skall hållas i sådant skick som med hänsyn till ortsförhållandena,vägens belägenhet inom samhället och omständigheterna i övrigt tillgodoserskäliga anspråk (3 § första stycket). Till renhållning hänförs enligt andrastycket av samma paragraf sopning, bortförande av orenlighet och nedskräpandeföremål samt sand som lagts ut för att motverka halka, rensning och upptiningav rännstensbrunn och ledning som förbinder sådan brunn med allmän avloppsledning,borttagande av ogräs samt annan jämförlig åtgärd. IKBr (1943: 799) till väg- och vattenbyggnadsstyrelsen med anvisningar rörandeden allmänna väghållningen i de städer och stadsliknande samhällen, där kronanär väghållare, preciseras statens skyldighet beträffande Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 167 Underhåll omfattar enligt dessa anvisningar inte bortskaffande avsnövallar som uppkommit genom plogning, om inte detta är nödvändigt för attbereda trafiken framkomstmöjligheter. Inte heller ingår uppröjning av infartertill tomter och till enskilda utfartsvägar. Beträffande gång- och cykelbanoruttalas att snöröjning får underlåtas om körbanan kan anses tillräcklig för allförekommande trafik. Vidare anförs att bortskaffande av sand som vintertidpåförts till motverkande av halka skall räknas till renhållning. Rensning och upptiningav rännstensbrunn och från denna utgående ledning anges också vara hänförligtill renhållning. I drift av väg ingår vidmakthållande av väg. Detta vidmakthållandebör ske genom fortlöpande åtgärder som syftar tiU att hålla vägbana ochsamtliga övriga till vägen hörande anordningar i funktionsdugligt skick. Desakkunniga anser att det är tillräckligt att omfattningen av väghållarensskyldighet att vidmakthålla väg klargörs i motiven. I lagtexten behöver barauttalas att driften skall omfatta alla åtgärder som behövs för att hålla vägeni ett tillfredsställande skick. Även i fråga om arten av de åtgärder som skallingå i vidmakthållandet och om den utsträckning i vilken åtgärderna skall ridtas,föreslår de sakkunniga en allmänt hållen bestämmelse. Inte heller itillämpningsbestämmelserna behöver det enligt de sakkunnigas mening anges vilkaåtgärder som skall ingå i ridmakthål-landet. Den lämpligaste regleringen ifråga om de vägar för rilka staten är väghållare är att de närmare detaljernakommer till uttryck genom statens vägverks centralförvaltnings anvisningar tillvägförvaltningarna. Beträffande vägar som hålls av städer och stadsliknandesamhällen kan enligt de sakkunniga motsvarande möjlighet ställas tillcentralförvaltningens förfogande genom reglerna om statsbidrag. Driftav väganordning nämns inte generellt i AVL som en skyldighet som årilar väghållaren.I 5 § AVL anges bland åtgärder för underhåll av sådana anordningar endastöppnande och stängande av rörhg bro samt drift av färja. Med hänsyn till att driftkrävandeväganordningar i fortsättningen kan beräknas bli allt vanligare, särskiltanordningar för vägbelysning, har de sakkunniga funnit att i lagen bör föras inen bestämmelse om att väghållning omfattar erforderlig drift av sådana tillvägen hörande anordningar", som för sin funktion kräver särskildafortlöpande åtgärder. Faständrift av färja i 5 § AVL uttryckligen nämns som ett moment i vägunderhålletföreligger enligt de sakkunniga viss oklarhet angående frågan, omfastställande av turlista för färj trafik ankommer på vägmyndighet eller skallbeslutas av länsstyrelse i form av lokal trafikföresltrift enligt 61 § VTF.Inte minst praktiska skäl talar för ätt fastställande av turlista för trafikmed färja, som ingår i allmän väg och drivs av väghållaren, ingår blandväghållningsuppgifterna och handhas av vägmyndigheterna. Maj:ts proposition nr 1971 undanröjavarje tveksamhet på denna punkt har de sakkunniga i FAVL i anslutning tillregeln om drift av väganordning tagit upp en uttrycklig föreskrift om att driftav färja omfattar också fastställande av behövlig turlista. De sakkunniga harfunnit att motsvarande regel behövs beträffande rörlig bro. har därför gjorts tillämplig också på sådana anordningar. Ifråga om vägunderhållets omfattning rintertid kan enligt de sakkunniga vissaskäl .anföras för en ökning av väghållarens skyldigheter, exempelvis till attomfatta bortförande av snövallar som uppkommer framför enskilda utfarter. Väghållarenhar dock knappast möjlighet att hålla de resurser som skulle krävas för atttillräckligt snabbt kunna ställa i ordning alla de infarter m. m. som efter snöplogningpå vägen blockeras av snövallar. Inte ens med en avsevärd ökning av resurserna,både i fråga om arbetskraft och i fråga om maskiner, skulle det vara möjUgt förväghållaren att inom rimlig tid röja allmänna vägar och skaffa bort ellerundvika att göra sådana snövallar längs vägarna. Rent praktiska skäl talar moten ändring av nuvarande ordning på förevarande punkt. Att väghållaren inte ärskyldig att föra bort snövallar hindrar enligt de sakkunnigas mening inte vid plogningen i möjligaste mån undriker att kasta upp snövallar framför enskildautfarter. Där en enskild väg ansluter till allmän väg, torde plognings-arbetetredan nu i icke ringa utsträckning utföras så, att också den närmaste delen avden enskilda vägen blir fri från snöhinder. Desakkunniga tar också upp rissa frågor om drift av väg som inte är reglerade i AVL.Dessa frågor avser vem som skall svara för borttagande av sand som påförts tillmotverkande av halka och för rensning och upptining av rännstensbrunn medtillhörande ledning. Enligt1 § lagen om skyldighet att renhålla gata m. m. hade stad och stadsliknandesamhälle skyldighet att hålla ren bl. a. allmän väg, dock endast inomstadsplanelagt område. Därav och av 3 § AOSt följde att sådana åtgärder sombortförande av sand, som påförts till motverkande av halka, och rensning och upptiningav rännstensbrunn med tillhörande ledning inom stadsplanelagt område ankom påstaden eller samhället, även om staten var väghållare. Ifråga om allmän väg utanför stadsplanelagt område brukar vägförvaltningarnaenligt de sakkunniga se till att sand avlägsnas från vägbana med permanentadyta. Detta sker för att hindra dammbildning, för att göra kantlinjer ellerandra markeringar synliga och för att underlätta vattenavrinningen. Enligt desakkunnigas uppfattning är det både skäligt och, särskilt i fråga ommotorvägar, praktiskt att väghållaren generellt svarar för att sand och annatmaterial, som påförts vägbanan till motverkande av halka, rid behov förs bort.De sakkunniga föreslår därför att till om åtgärder mot halka fogasen bestämmelse av denna innebörd och att bestämmelserna oih kommunsrenhållningsskyldighet anpassas så att bortförande Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 169 avmaterial till motverkande av halka endast åvilar kommun i den mån åtgärdeninte ankommer på staten som väghållare. Närdet gäller rensning och upptining av rännstensbrunn menar de sakkunniga att väghållarensskyldighet att svara för sådana åtgärder i de fall då väghållaren försett vägenmed sådan brunn bör gälla generellt, alltså även inom planlagt område. Visserligenåterfinns normalt de områden, där rensning och upptining av rännstensbrunn årilarkommunen, inom sådana orter som har egen organisation för den allmännarenhållningen och som kan klara åtgärder av detta slag. Vidare är i dessa orterrännstensbrunnar på allmänna vägar som är gator i viss utsträckningså belägna, att de tar upp också vatten som inte kommer från själva vägen. Desakkunniga utgår emellertid ifrån att staten utrustar väg inom stadsplanelagtområde med rännstensbrunnar främst i de fall då vägen skall få särskilt högstandard, dvs. Beträffande sådana vägar är det från trafiksäkerhetssynpunktviktigt att det arbete som behöver utföras inom vägområdet så långt som möjligtkoncentreras till en enda organisation. Närmast till hands ligger väghållarensegen organisation. De sakkunniga förordar därför en reglering som generelltålägger väghållaren att svara för rensning och upptining av de rännstensbrunnarmed tillhörande ledningar som inrättats av väghållaren och alltså hör tillvägen. Någon särskild bestämmelse om detta är dock inte behövlig. IfrågaAarandeåtgärder omfattas av den allmänna huvudregeln om väghållarens skyldighet attvidmakthålla vägbana och övriga till vägen hörande anordningar. Däremot är detpåkallat med en anpassning av de bestämmelser som reglerar kommuns renhållningsskyldighet.Kommun bör endast svara för rensning och upptining av rännstensbrunn i den månsådana åtgärder inte ankommer på staten som väghållare. Enligtde sakkunnigas uppfattning finns det behov av en regel som gör det möjligt attbegränsa skyldigheten att vidta driftåtgärder, t. ex. sändning ellervidmakthållande av väganordningar. Genom en begränsning av driftåtgärderna fårman ett alternativ till indragning av allmän väg. Väghållaren får därmedmöjlighet att bibehålla viss vägsträcka eller väganordning, t. ex. bro, men kani fortsättningen driva den till ett minimum av årliga kostnader. Reglerna omdriftåtgärdernas omfattning bör därför avslutas med en bestämmelse som gerlänsstyrelsen möjlighet att besluta om inskränkningar i de åtgärder som eljestskall vidtas. Utan att det uttryckligen anges i lagtexten anser de sakkunnigadet vara uppenbart att inskränkning i driftåtgärderna kan avse viss angiven delav vägen eller innebära att åtgärd skall vidtas av åreteller i mindre omfattning än som annars hade varit nödvändigt. De sakkunnigaföreslår vidare att 6 § andra stycket AVL utgår. Enligt detta stycke behöverväg som ersätts av särskild vinterväg inte hållas i föreskrivetskick. Bestämmelsen blir onödig på grund av den föreslagna befogenheten förlänsstyrelse att 6t 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 förordnaom inskränkning av vägunderhållet till eller till viss del. Omlänsstyrelse får denna befogenhet kan problemet med säsongvägar enligt desakkunnigas mening få en enkel och praktisk lösning. Remissyttranden.Länsstyrelsen i framhåller att enighet numera råder om attfastställande av turlista för färja är en uppgift som ankommer på väghållaren.Länsstyrelserna i och samt påpekar att Kungl. Maj:t fastslagit detta genom ett beslut som innebär en ändring avtidigare praxis. i betonar vikten av attlänsstyrelsen ges ett starkt inflytande när det gäller fastställande avturlista för färjtrafik. Det bör enligt mening säkerställas atthänsyn i detta sammanhang tas inte bara till kostnads- och personalfrågor utanockså till näringslivet i orten och befolkningens arbetsförhållanden.Länsstyrelsen i förutsätter att samråd med skerinnan väghållaren fastställer turlista för färjled. iÖstergötlands län finner, med hänsyn till den betydelse för allmänheten sominskränkningar i trafiken på färjleder och rörliga broar ofta har, attfastställande av turlistor inte bör ankomma på väghållaren utan på demyndigheter som enligt VTF har rätt att stänga av vägar för trafik. Att väghållarenskall fastställa turUsta för rörlig bro ställer sig också länsstyrelserna iStockholms, och samt i Stockholmslän tveksamma till. i anser att fastställande avturlistor för rörlig bro är en fråga om avstängande av farled som enUgtsjötrafikförordningen Kungl. Maj :t har att besluta om. hänrisartill att Kungl. Maj :t i enlighet med denna tankegång fastställt tider föröppethållande av järnvägsbron över farleden rid Almarestäket. Ävenlänsstyrelsen i framhåller att fastställande av turlista förrörlig bro kan innebära allvarliga inskränkningar i sjötrafiken. Länsstyrelseni nämner i detta sammanhang turlistornas stora ekonomiskakonsekvenser när det gäller sådana broar som dem Över och Trollhättekanal. De sakkunnigas förslag attlänsstyrelse skall kunna förordna om inskränkning av underhållsåtgärdernahälsas med tillfredsställelse av länsstyrelserna i och län.Länsstyrelsen i är däremot liksom också iJönköpings län, länsvägnämnden i och kritiska mot förslaget. Enligt i bör enminskning av underhållskostnaderna för allmän väg med obetydlig trafik istället åstadkommas genom att vägen görs till enskild. På detta sätt uppnås enfrån samhällelig synpunkt önskvärd samordning med underhållet av anslutandeenskilda vägar, i och Länsvägnämndernas förbundavstyrker förslaget med motiveringen att en begränsning av underhållsåt- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 171 gärdernaär olämplig med hänsyn till trafiksäkerheten. NTF framhåller att bestämmelsernaom begränsning av vägunderhåll måste ges sådan utformning att länsstyrelseinte av ekonomiska skäl får inskränka åtgärder som behövs för trafiksäkerheten,t. ex. åtgärder mot halka eller åtgärder för undanskaffande av snö och is.Länsstyrelsen i anför att de sakkunniga inte berört frågan omlänsstyrelsen skall få medge inskränkning av åtgärder beträffande snöröjning m.m. på gångbana. i ,'! län anser att länsstyrelsebör kunna medge att åtgärder till motverkande av halka på väg med ringa trafikbegränsas till att avse skarpa kurvor, branta backar och andra trafikfarliga vägdelar. Sverigesadvokatsamfund föreslår att i väglagen tas upp en bestämmelse om drift av särskildrinterväg. Härigenom skulle bli klarlagt att väghållaren har ansvaret för bl.a. den kontinuerliga kontrollen av isens bärkraft, en kontroll som ärutomordentligt viktig för trafiksäkerheten och dessutom kräver särskild salikunskap.Gällande rättspraxis skulle därmed bli kodifierad (NJA 1949 s. 357). Departementschefen.De regler om drift av väg som har sin plats i VägL är grundläggandebestämmelser om syftet med driftåtgärder och om reglernas tillämplighet.Närmare föreskrifter av den typ som förekommer i 5 § andra och tredje styckena AVLoch 5 § andra stycket FAVL bör meddelas i administrativ ordning. Att i lagenprecisera driftåtgärderna är enligt min mening mindre lämpligt med tanke på densnabba tekniska utvecklingen som snart kan göra rissa av de angivna åtgärdernaotidsenliga och medföra tvekan huruvida åtgärder som inte är nämnda i lagenskall räknas till drift av väg. Förevarande paragraf har utformats i enlighetmed vad jag nu har anfört.