prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — besvär över myndighets beslut. Den motsvarar 20 §arbetsgruppens lagförslag. Några allmänna författningsregler omnär en förvaltningsmyndighets beslut får överklagas genom besvär hos högreinstans och om vem som i så fall har rätt att anföra besvär finns f. n. inte.Frågan ora myndighets beslut är överklagbart regleras vanligen genombesvärsregler i de specialförfattningar som innehåller de materiella föreskrifternapå olika förvaltningsområden. Härutöver finns för statsförvaltningens del vissasubsidiära besvärsregler, t. ex. föreskriften i 18 § första stycket allmännaverksstadgan att talan mot myndighets beslut förs hos Kungl. Maj :t genombesvär, om annat inte är föreskrivet. Även om uttryckliga besvärsregler saknas,anses gälla en allraän rätt atl genora besvär få statlig myndighets beslul omprövati högre instans och i sisla hand av Kungl. Det nu sagda gäller dock inteom specialförfaltning innehåller förbud mot överklagande av visst beslut. Rätten att föra talan mol myndighets beslut genom besvärhar i praxis underkastals vissa allmänna begränsningar. I regel anses det intetillåtet att anföra besvär mot beslut, som rör myndighets intema förhållanden,eUer mot beslut, som saknar rättslig verkan, t. ex. oförbindande uttalanden,allmänna anvisningar eller remissyttranden. Besvärsrätt anses vidare tillkommabara den som i något avseende närmare berörs av ett beslul. Någon allmän klagorättför var och en som är missnöjd med ett avgörande finns sålunda inte. I dettasammanhang bortses från den i kommunallagama medgivna klagorällen förkommunmedlem, eftersom kommunalbesvär över kommunala beslut inte påverkas avdet föreliggande lagförslaget. Kretsen av personer som har rätt alt anföra besvär övermyndighets beslut anges i åtskilUga specialförfattningar med den allmännaformuleringen att besvärsrätt tillkommer »den beslutet rör», se t. ex. 80 §första stycket bamavårdslagen. Även andra uttryck av liknande slag förekommer,se t.ex. 45 § tredje stycket folkbokföringsforordningen (»den vars kyrkobokföringberöres»). Vare sig de besvärsberättigades krets har angetts genom en allmänförfattningsbestämmelse av nu åsyftat slag eller lämnats helt oreglerad i en specialförfaltning,anses som huvudprincip gälla att besvärsräit liUkommer den som beslutet rör.För att besvär av någon skall tas upp till saklig prövning av högre instanskrävs sålunda att det överklagade be.slutet Maj.-ts proposition nr 30 ar 1971 391 har sådana verkningar mot honom, alt det framstår somrimligt alt beslutet omprövas. Vilka verkningar som skall tillerkännas dennabetydelse beror i sin tur på karaktären av det intresse klaganden har i saken.Allmänt sett brukar som förutsättning för besvärsrätt krävas all beslulelantingen påverkar vederbörandes rättsliga ställning eller berör elt inlresse,som på någol sätt erkänts av rättsordningen. Den närmare avgränsningen av debesvärsberättigades krets har frånsett de faU då specialförfattning innehålleren precisering av denna överlämnats ål rättstillämpningen. I fråga omrättspraxis på detta område torde här få hänvisas tUl SOU 1964: 27 s. 516 och1968: 27 s. 232. För att någon skall få besvära sig över myndighets beslutkrävs också alt beslutet går eraot. I somliga författningar anges dettauttryckligen som villkor för rätten att klaga, se t. ex. 24 § första stycketpalentiagen. En förutsättning för besvärsrätt är med andra ord att den ändringsom yrkas är till klagandens fördel. Besvärsrättkan lillkorama inte bara enskild fysisk eller juridisk person utan ocksåoffentlig rayndighet sora företrädare för allmänna intressen. Statlig myndighetanses dock i regel inte vara behörig alt föra lalan mot ett beslut, om inteklagorätt tillagts myndigheten genora uttrycklig författningsföreskrift.Kommunstyrelse och koraraunalt organ för specialreglerad förvaltning har ulöver den besvärsräit som kan ha getts åt sådan myndighet i särskildaförfattningar i praxis tillerkänts rätt atl föra lalan mot beslut av statligmyndighet eller annan myndighet, när beslutet anses förfördela sådantallraänt intresse sora det koraraunala organet är satt att bevaka, se t. ex. RÄ1956 ref. 18 och 1961 ref. 7. Koraraunal rayndighet som tillhör denspecialreglerade förvaltningen anses vidare ha besvärsrätt, när ett avmyndigheten meddelat, förpliktande beslut eller avslagsbeslut ändrats ellerupphävts eller fastställelse därav vägrats av statlig myndighet, se t. ex. RÅ1958 K 325 (byggnadsnämnds avslagsbeslut i ärende om byggnadslov upphävt). koraraunala myndighetens beslut däremot gått i gynnande riktning ochupphävs del, anses rayndigheten inte ha besvärsrätt, se t. ex. RÅ 1962 K 1674. Arbetsgruppen.Arbetsgruppen föreslår att i förvaltningslagen skall tas in grundläggandeföreskrifter om när rayndighets beslut kan överklagas och av vem besvär fåranföras (19 och 20 §§ arbetsgruppens lagförslag). Föreskrifterna bör enligtarbetsgruppens mening ingå bland lagens särskilda bestämmelser för vissapartsärenden (dvs. ärenden ora myndighetsutövning mot enskild). Eftersom dessabestämmelser enligt 13 § arbetsgruppens lagförslag inte skall tillämpas ikommunala självslyrelseärenden, behöver något undantag inte göras i 19 eller 20§ beträffande kommunalbesvär. Arbetsgruppen påpekar atl överklagande avlänsstyrelses utslag i kommunalbesvärsmål är reglerat i kommunallagama och atldessas regler om rättsmedlet skall äga företräde framför förvaltningslagens. Maj.-ts proposition nr 30dr 1971 I 19 § arbetsgruppens lagförslag upptas regler om närbeslut av statlig eller komraunal myndighet kan överklagas. Enligt paragrafensförsta stycke skall slutligt beslut av statlig myndighet få överklagas genorabesvär hos överordnad myndighet. Regeln avser såväl avgöranden i sak somavgöranden av annat slag, t. ex. beslul om återförvisning. Ävenunderställningsplikligl beslut omfattas av regeln. Dess räckvidd begränsas docktill beslut i sådana ärenden där lagens särskilda bestäraraelser är lillärapliga,dvs. främst till beslut med rättslig verkan (13 § i arbetsgruppens lagförslag).Arbetsgruppen anser alt en regel om slutligt besluts överklagbarhet välförsvarar sin plats i lagen för all kodifiera den sedvanerältsliga regel medsamma innehåll som anses gälla. I fråga om tillämpningsområdet för en överklagbarhelsregelanser arbetsgruppen all det visserligen från specialförfatlningarna kan hämtasmånga exempel på besvär som rättsmedel mot beslul i andra ärenden än dera somarbetsgmppen kallar förvaltningsrättsliga partsärenden och i andra dylikaärenden än dem som omfattas av de särskilda bestämmelserna i förvaltningslagen.Det kan dessutora inte helt uteslutas att besvär på sedvanerätlslig grund kananföras i etl eller annal ärende, som inte faller inora förvaltningslagensdefinition av förvaltningsrättsligt partsärende. I och för sig skulle det varatänkbart att utforma överklagbarhelsregeln i förvaltningslagen så, att denliksom t. ex. jävsreglerna kunde göras generelll lilläraplig. Regeln skulle eraellertidi så fall bli förhållandevis invecklad. Det praktiska värdet skulle bli mycketbegränsat efiersom besvär har sill huvudsakliga existensberättigande iförvallningsrättsliga partsärenden. I andra ärenden bör detla rättsmedel enligtarbetsgruppens mening inte slå till förfogande i vidare mån än det verkligenbehövs i stället för formlös klagan. Den frågan bör avgöras område för områdegenom föreskrifter i specialförfatlningarna. övriga rältelsebebov börtiUgodoses genom olika typer av formlös klagan hos beslulsmyndigheten ellerdenna överordnad myndighet. Genora alt huvudregeln om instansordningen vidbesvär anges i förvaltningslagen vinner man enligt arbetsgruppens åsikt ocksåatt det på områden, där den normala instansordningen skall iakttas, intekommer all behövas några besvärsregler i specialförfatlningarna . I 19 § andra stycket arbetsgruppens lagförslag ges reglerora när statlig myndighets beslut under förfarandel får överklagas. Möjlighelall anföra besvär mot sådanl beslut skall enligt förslagel finnas, ommyndigheten därigenom avvisat ombud eller biträde (punkt 1), förordnal rörandesaken i avbidan på slutligt beslut (punkt 2), förelagt någon att medverka påannat sätt än genom inställelse till sammanträde och underlåtenhet att efterkommaföreläggandet kan ådraga denne särskild påföljd (punkt 3), beslutat omuttagande av förelagt vite eller annan påföljd för underlåtenhet att efterkommaföreläggande (punkt 4), förordnat om undersökning eller omhändertagande avperson eller egendom eller om annan undersöknings- eller säk- Maj:ts proposition nr 1971 393 ringsåtgärd (punkt 5) eller förordnat om ersättning förnågons medverkan vid utredningen. Enligt 19 § tredje siycket arbetsgruppens lagförslag skallföreskrifterna om överklagande av statlig myndighels beslut äga motsvarandetiUämpning, när myndighets beslut får överklagas genom besvär (förvallningsbesvär).Bestämmelsen anses av arbetsgruppen främst få praktisk betydelse för beslutunder förfarandet. Arbetsgruppen föreslår vidare att i lagen skall ingå enallmän regel om vem sora har rätl alt anföra besvär mot beslut som kanöverklagas (20 § första punkten). Regeln bör enligt arbetsgruppen ha detinnehållet, atl besvärsrätt tillkommer part och annan som beslutet angår, omdetta går honom emot. Beträffande innebörden av begreppet part hänvisar arbetsgruppentill sina överväganden i fråga om den i 4 § intagna definitionen avpartsbegreppet (se redogörelsen under 14 § i det nu framlagda lagförslaget).EnUgl gruppens mening hade del varit tiUlalande om kretsen avbesvärsberältigade kunnal anges mer konkret. De saklegitimerande intressena iförvaltningsärenden är emellertid mångskiftande och under ständig förändring.Arbetsgruppen anser därför att raan måste falla tiUbaka på den vedertagna, mentäraligen intetsägande beskrivningen »den som beslutet angår». I likhet med besvärssakkunniga föreslår arbetsgruppenvidare att i anslutning till den allmänna regeln om besvärsräit meddelas ensärskild bestämmelse som klargör alt komraunal myndighet har klagorätt, omdess beslut ändrats eller upphävts av statlig myndighei (20 § andra punkten). Med anledning av vissa uttalanden i remissyttrandena överbesvärssakkunnigas förslag framhåller arbetsgruppen all den vittsyftande fråganom vidgad tillämpning av tvåpartsförhållande i förvaltningsärenden genom införandeav särskilda ställföreträdare för det allmänna uppenbarligen inte kan lösasinora raraen för förevarande lagstiftning. I stället får man gå fram områdesvisoch, såsom senast skett inom uppbördsförvaltningen, inrätta aUmänna ombud. Remissinstanserna intar genomgående enposiliv hållning till förslaget all förvaltningslagen skall innehållagrundläggande föreskrifter om när myndighets beslut kan överklagas. Deerinringar som framställs mol de föreslagna reglerna om besluts överklagbarhet(19 §) går huvudsakUgen ut på atl dessa skall förtydligas eller kompletteras iolika hänseenden. Av de kritiska påpekanden som görs i remissyttrandena kan härnämnas följande. vid i kritiserararbetsgruppens uttalande att uttrycklig föreskrift i specialförfattning skallkrävas för alt beslut skall kunna överklagas i andra fall än som avses i 19 §.Enligt fakul- Maj:ts proposition nr 30 år1971 tetens mening innebär detla en risk för en inte åsyftadinskränkning av besluts överklagbarhet. Fakulteten anser att frågan omöverklagbarheten av beslut, som faller utanför 19 §, försiktigtvis bör hållasöppen. Kammarkollegiet och i ställer sig kritiskatill tanken att besvär skall kunna anföras över underställningsplikliga beslut.Länsstyrelsen förordar atl ell uttryckligt förbud häremot tas in iförvaltningslagen. Försvarets civilförvaltning ifrågasätter om inte lagen börinnehålla en bestämmelse om all besvär inte får anföras över myndighets besluti ärende som rör avtalsbar sak. säger sig förutsätta alt del i 19 § förstastycket använda uttrycket överordnad myndighet avser den överordnade myndighetsom kommer närmast i insiansordningen. JK anser atl Ivekan ora rätt besvärsmyndighetkan uppstå för den rättssökande allmänheten och kanske också för myndigheten isådana fall när besvär över myndighels beslul går till olika överordnademyndigheter beroende på ärendets arl eller när oklarhet eljest föreligger. JKförordar alt raan behåller de särskilda besvärsföreskriftema ispecialförfatlningarna ora rainsla tvekan föreligger om vilken myndighet som ärrätl besvärsinslans. i anser alt ett tiUägg om debesvärsvägar till annan än överordnad myndighet som står till buds ispeciallagstiftning bör göras lill första styckel för undvikande avmissförstånd. De av arbetsgruppen föreslagna reglema om besvärsrätt (20§) godias utan erinringar av del slora flertalet remissinstanser. Någrainstanser ger dock uttryck ål en kritisk inställning till bestämmelserna.Försäkringsdomstolen anser att regeln i 20 § första punklen bör utgå, eftersomen generellt tillämplig bestämning av de besvärsberättigades krets inte tordekunna utformas. JK finner del i och för sig vara önskvärt atlförvaltningslagen innehåller en beslämmelse om rällen att anföra besvär.Enligt hans mening skulle den av arbetsgruppen använda lokutionen för att angekretsen av besvärs-berättigade ha varit acceptabel, om bestämmelsen haft lUluteslutande uppgift att vara en kodifiering av gällande rätt. Läget skulle isådant fall också så till vida vara oförändrat som del alljäml skulle ankommapå besvärsinslanserna i sista hand Kungl. Maj:t i statsrådet ochregeringsrätten att vid sidan av uttryckliga föreskrifter ora besvärsrättsjälvständigt utbilda rättspraxis på området. JK uppfattar emellertid syftetmed bestämmelsen vara alt åstadkomma en ändring av gällande rätt särskilt genomen utvidgning i vissa fall av besvärsrättén. Med del syftet följer krav på attbestämmelsen åtminstone inte i alltför obestämd grad markerar i vilkenriktning ändringama i gällande rätt avses och gränserna härför. Uttrycket »densom beslutet angår» är både vagt och vittomfattande och ger därför fögaledning. Föreskriften i 20 § andra punklen om myndighels rätt allklaga ger visserligen ledning så lill vida all det lill skillnad mot vad som nuantas Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 395 varafallet ger sådan myndighet generell besvärsrätt, om dess beslut ändrats ellerupphävts. Föreskriften kan också på så sätt bidra till tolkningen av paragrafenatt den uttryckliga föreskriften om myndighets besvärsräit möjligenberättigar till slutsatsen e conirario atl sådan besvärsrätt inte liUkommerstatlig myndighet, i varje fall inte i större utsträckning än f. n. antasgälla. I övrigi ger eraellertid bestäraraelsen föga ledning. Hur svårigheternamed stadgandet skall undgås kan diskuteras, forlsätler JK. En utväg är en merdetaljerad och konkret regel eller i varje fall mer utförliga raotiv. En annanär alt inte ta raed stadgandet i avvaktan på erfarenheier av lagen. Deutvidgningar av besvärsrätten som åsyftas framstår för JK inte som särskiltangelägna. i anser att bestära-melserna har praktiskbetydelse väsentligen belräffande myndighets besvärsräit.önskvärdheten av ändrad praxis i detta ärane anser länsslyrelsen emellertidvara otillräckligt belyst i betänkandet. del remissyttranden riktas vissa anmärkningar raot formuleringen av denallmänna regeln ora besvärsräit. Regeringsrättens ledamöter förordar allbesvärsrätt enligt sedvanlig ordalydelse skall anges tillkomma »den, sombeslutet angår». Länsstgrehen i framhåller all del i praktikenraånga gånger kan bli svårt att avgöra vem »annan sora beslutet angår» kanvara. En klarare bestäraning av denna grupp av intressenter i ett ärende ärockså av stor betydelse, när del gäller att bedöma när etl beslut har vunnitlaga kraft. Erfarenheterna av tillämpningen av bestämmelserna i 58 § 1 raom.andra stycket byggnadsstadgan visar att det inte sällan är förenat raed vissasvårigheter atl avgöra, när etl beslul ora byggnadslov har vunnil laga kraft.Länsstyrelsen säger sig dock vara väl medveten ora all det lagtekniskt är svårtatt närraare än vad som skett i förslagel ange krelsen av besvärsberältigade.Med hänsyn härtiU vill inte motsätta sig att förslaget genomförs.Värnpliktsnämnden finner det vara tveksamt om det är avsett att ge arbetsgivareoch anhöriga besvärsräit i ärenden om anstånd med värnpliktstjänstgöring, i denmån de har ett inlresse av att anstånd medges, och hemställer atl lagtexten ochmotiven förtydligas på denna punkt. Arbetsmarknadsstgrelsen anmärker attbestämmelsen synes svårtolkad och hemsläUer atl den förtydligas. Patent-och registreringsverket påpekar att den i 20 § medgivna besvärsrätten tordesträcka sig något längre än vad som är fallet belräffande besvärsrätien iärenden enligt patentlagen och andra författningar på verkets område. mening bör del i sådana ärenden inte ges möjlighet för annan änsökande eller invandare att efter invändningslidens slut anföra besvär överslutligt beslul. Med hänsyn lill 1 § arbetsgruppens lagförslag säger sigpalenlverket utgå från att 20 § inte blir tillämplig inom verkets ämbetsområde. Denav arbetsgruppen föreslagna beslämmelsen om myndig- Maj:ts proposition nr 1971 hets besvärsrätt i vissa fall (20 § andra punklen) har utöver de i del föregående återgivna påpekandena föranlett endast fåuttalanden av remissinstanserna. konstaterar altbestäramelsen innebär att från koramunförbundshåll tidigare framförda önskemålbeakias, varför förbundet hälsar förslagel med tillfredsställelse. Elt liknandeuttalande görs av . Stadsjuristen i erinrar om attbestämmelsen enligt förslaget avser endast myndighet inom den regleradekommunalförvaltningen. Bestäraraelsen kan enligt hans åsikt möjligen geanledning till det felaktiga antagandet att en nämnd inom denoreglerade förvaltningen skulle sakna rätt att överklaga ett av länsstyrelse meddelatbeslut, innefattande ändring av närandens beslut. Så är emellertid inte fallel.Ett påpekande härom bör göras i motiven, efiersom kommunallagarna inteinnehåller någol uttryckligt stadgande härom. erinrar omatt förslaget inte avser försäkringskassoma, eftersom dessa inte betraktas somkommunala myndigheter. Verkel anser det angeläget att försäkringskassa intetiUerkänns större besvärsrätt än som gäller. Verket ifrågasätter vidare omkommunal myndighet (eller försäkringskassa) bör äga rätt att överklaga avstatsmyndighet fattade ändringsbeslut i fråga om tillsättning av ochentledigande från tjänst hos koraraunen (). Det-sararaa gällerandra beslut beträffande personalen i icke avtalsbara frågor. Sveahoveätt betonar angelägenheten av att frågorna om ökad besvärsrätt för detallmänna och om allmänna ombud löses. På åtskilliga områden harframhållits behov för det allmänna att föra talan mot myndighets beslut. Ensådan lalerätt bör ges åt särskilt tillskapade ombud. Enligt hov-rätlens meningär det däremot inte tillfredsställande alt en myndighet, som försl beslutat iett ärende, därefter får uppträda som part i ärendet i följande instans. Ävenpå det kommunala området bör frågan om allmänna ombud närmare utredas. Departementschefen.Liksom arbetsgruppen anser jag atl förvaltningslagen bör innehålla vissagrundläggande bestämmelser om överklagande av myndighets beslul. Med hänsyntill besvärsinstilutels stora betydelse för den enskildes rättsskydd kan sådanabestämmelser knappast undvaras i en allmän förfarandelag av det slag varom nuär fråga. Arbetsgruppen har härvidlag bortsett från regler om lid och sättför anförande av besvär, om inhibition och om besvärsärendes beredning, vilkajag återkomraer till vid behandlingen av 12 och 13 §§ föreslagit att blandlagens särskilda be-stäramelser skall ingå föreskrifter om såväl beslutsöverklagbarhet som av vera besvär får anföras. En reglering av dessa två frågorhar uppenbarligen goda skäl för sig. Det rör sig här om vikliga led ibesvärsinslilutet, och en kodifiering av de grundsatser som i berörda avseendenkommit till uttryck i praxis framstår onekligen som önskvärd. Vidremissbehandlingen av arbetsgruppens förslag har tanken på en sådan kodifieringockså vunnil gehör hos de flesta remissinstansema. Maj:ts proposition nr 30 dr 1971 397 När det gäUer att la ställning till om förvaltningslagenskall reglera frågan om besluts överklagbarhet inåste emellertid hållas iminnet all arbetsgruppens förslag i denna del bl. a. bygger på förutsättningenatt särskilda besvärsregler i specialförfatlningarna i slor utsträckning skallkunna undvaras. Som framgår av vad sora anförts i remissen liU lagrådel den 20mars 1970 beträffande omorganisation av förvaltningsrätlskipningen kommer denav arbetsgruppen angivna förutsättningen knappast alt föreligga efter genomförandetav de ändringar av fullföljdsbeslämmelserna på förvaltningsrättskipningensområde som föreslagits i nämnda lagrädsremiss. I det nya systemet skall besväri sådana mål, som kan bli föremål för regeringsrättens prövning, i allmänhetförst gå lill kammarrätt. Bestämraelser om i vilka fall besvär skall anförashos kammarrätt har ansetts böra i största möjliga utsträckning tas in i deberörda materiella författningarna (lagrådsremissen s. 98).Vad nu anförts innebär att den av arbetsgruppen förordade regeln ora slutligtbesluts överklagbarhet inte är förenad med någon egentlig vinst frånralionaliseringssynpunkt. Regeln lorde dessutom bli missvisande så till vidasom uttrycket »överordnad myndighet» som beteckning på klagoinstansen intepassar särskilt väl med tanke på de fall då besvär över förvaltningsrayndighetsbeslut skall anföras hos förvaltningsdomstol. Det finnsockså andra skäl som talar mot att nu införa allmänna regler om beslutsöverklagbarhet. Den av arbetsgruppen föreslagna regleringen i ämnet har tagitsin bland förvaltningslagens särskilda bestämmelser. I enlighet med den avarbetsgruppen valda systematiken i fråga om differentiering avtillärapningsområdet för lagens bestämmelser blir reglerna om beslutsöverklagbarhet därraed tillämpliga bara i ärenden som avgörs genom beslut medrättsUg verkan (13 § arbetsgruppens lagförslag). Denna gränsdragning, vilken iprincip stämmer överens med nuvarande rättspraxis på området, har emellertidinte använts i det nu framlagda lagförslaget. Enligt 3 § i delta förslag ärtillämpningen av lagens särskilda bestämraelser beroende av om ärendeinnefattar myndighetsutövning mot enskild eller inte. Den precisering av dettabegrepp som sketl i 3 § låter sig inte utan vidare användas som skiljelinje förall ange i vilken utsträckning myndighets beslut kan överklagas eller ej. Somarbetsgruppen har frarabållil är del givetvis i och för sig raöjligt altinföra genereUa regler om besluts överklagbarhet och att placera dessa blandlagens aUmänna bestämmelser. Regler som täcker hela förvaltningen skulleemellertid bli ganska invecklade och få begränsat praktiskt värde, eftersora denformella klagomöjlighet som besvärsinstitutet representerar har silthuvudsakliga berättigande i ärenden som avgörs genom beslut raed rättsligaverkningar. Ett ytterligare alternativ är, att reglerna om beslutsöverklagbarhet visserligen placeras i lagens allmänna del men förses medbegränsningar motsvarande dem sora är upptagna i 13 § arbetsgruppenslagförslag. Även en sådan lösning är emeUertid förenad med 398 Kungl Maj-.ts proposition nr 30 år1971 Som jag har betonat i den allraännamotiveringen är det etl starkt önskemål all lagens bestämmelser blir så enkeltoch lälliUgängligt utformade som möjligt. Redan med tanke härpå synes detmindre lämpligt atl i en och samma lag använda två olika metoder vid lösningenav närbesläktade gränsdragningsproblem. Härtill koraraer att enöverklagbarhets-reglering, vars räckvidd är begränsad på antytt säll, lättskapar till-lämpningssvårigheler i förhållande tiU sådana besvärsregler som ärintagna i specialförfatlningarna. Sålunda kan t. ex. uppkomma spörsmål om besvärsreglernai en specialförfattning skall anses uttömmande reglera frågan om beslutsöverklagbarhet för specialförfallningens del eller om en överklagbarhelsregeli förvaltningslagen skall anses supplera specialförfallningens besvärsregler iviss utsträckning (jfr 1 § andra stycket i del nu framlagda lagförslaget).