prop · FU03125 · 1971-12-31 00:00:00 — Som huvudprincip har därvid angetts att fri- ochrättigheterna bör garanteras genom lag. Vid sidan därav lämnar emellertidkonventionerna möjlighet för de särskilda staterna att begagna andra metodertill skyddande av dessa fri- och rättigheter. Föreskrifterna om deindividuella fri- och rättigheterna i Internationella konventionen omekonomiska, sociala och kulturella rättigheter inleds med bestämmelsen i art. 6om rätten till arbete. Denna bestämmelse torde inte föranleda några svårigheterpå svensk sida, eftersom den väl överensstämmer med de i accepteradeprinciperna om full sysselsättning och rätten till fritt val av arbete.Bestämmelsen i art. 7 om rättvisa och gynnsamma arbetsvillkor rör i huvudsakförhållanden, som enligt svensk tradition regleras genom avtal mellanarbetsmarknadens parter. Detta behöver dock inte ge anledning till ett svensktförbehåll mot artikeln, eftersom de krav som uppställts i fråga om lön ocharbetsförhållanden i övrigt är i stort uppfyllda och t. o. m. självklara försvenskt vidkommande. Det kan sålunda konstateras att det rör sig om principersom är allmänt accepterade av arbetsmarknadens parter och från vilka avsteg medsäkerhet inte kommer att göras genom avtal på arbetsmarknaden. Påen punkt, nämligen i fråga om rätten till lön på allmänna helgdagar, finnerjag det dock nödvändigt att gör ett förbehåll med hänsyn tillarbetsmarknads-parternas autonomi. Skälet härtill är att denna rätt inte ärgenerellt genomförd på den svenska arbetsmarknaden. Någon centralöverenskommelse har sålunda inte träffats om införande av helgdagslön, och detfinns f. n. ett antal kollektivavtal som saknar bestämmelser om generell rätttill sådan lön. Det i art. 8 stadgade skyddet för rätten att tillhörafackföreningar har sin motsvarighet i lagen (1936: 506) om förenings- ochförhandlingsrätt (ändrad : 119), I respekterar sålundastaten envars rätt att bilda eller gå in i fackföreningar. Det är inte heltklart om art. 8 också innebär att varje person, som uppfyller de krav somuppställs i fackförenings stadgar, skall ha rätt att mot fackföreningens önskaninträda i föreningen. Även om denna tolkning skulle vara riktig, torde dockbestämmelsen vara godtagbar från svensk synpunkt. Visserligen är rätten för enarbetstagare att vinna inträde i en fackförening mot föreningens viljaoreglerad i svensk lag men fackförenings rätt att vägra inträde har vid etttillfälle prövats av domstol (NJA 1948: 513) och utgången i målet visar, attdet föreligger en vidsträckt rätt för den som formellt uppfyller dekvalifikationer, som anges i stadgarna för en fackförening, att på rättslig vägtilltvinga sig medlemskap i föreningen, oaktat någon rätt därtill inte finnslagfäst. Bestämmelseni art. 9 om rätten för envar till social trygghet är godtagbar från svensksynpunkt. Detsamma gäller art. 10 mom. 1, vari fastslås Maj:ts proposition nr 1971 familjensgrundläggande betydelse för samhället. I fråga om bestämmelsen i mom. 2, sominnehåller ett krav på att yrkesarbetande mödrar före ochefter barnsbörd skall åtnjuta avlönad ledighet eller ledighet medsocialförsäkringsförmåner i skälig omfattning, vill jag först hänvisa tillbestämmelserna i lagen (1945: 844) om förbud mot arbetstagares avskedande ianledning av äktenskap eller havandeskap m. m. Genom denna lag skyddas kvinnligarbetstagare som haft stadigvarande anställning hosarbetsgivaren från uppsägning på grund av att hon blivit havande eller föttbarn. Vidare skyddas hon, under vissa förutsättningar, från uppsägning om hon isamband med havandeskapet eller barnsbörden avhåller sig från arbete underskälig tid, högst . Även de kvinnliga arbetstagare som inte haftstadigvarande anställning och således inte berörs av 1945 årslag tillförsäkras, genom 35 § arbetarskyddslagen (1949: 1), rätt till ledighetunder tid som får anses skähg i samband med barnsbörd. Beträffandesocialförsäkringsförmåner i samband med barnsbörd vin jag hänvisa till 3 kap.12 och 13 §§ lagen (1962: 381) om allmän försäkring (12 § ändrad 1966: 350, 13§ ändrad 1969: 203). Den nu nämnda lagstiftningen sj'nes på förevarande punktmotsvara konventionens krav (jfr prop. 1962: 175 s. 12). Vad gäller mom. 3torde vad som där föreskrivs om skydd för barn och ungdom ha full täckning isvensk lag. Här må hänvisas till bl, a, 6 kap, , 4 kap,arbetarskyddslagen samt barnavårdslagen (1960: 97, ändrad : 308). Bestämmelseni art. 11, vilken syftar till att säkerställa en fortlöpande förbättring av denenskildes levnadsvillkor, är godtagbar från svensk synpunkt. Vad gäller detföreskrivna internationella samarbetet för åtgärder mot hunger kan erinras ombl. a. att medverkar i den verksamhet, som bedrivs av FN:s hvsmedels-och jordbruksorganisation. Även bestämmelsen i art. 12, som närmast utgör enprogramförklaring för hälso- och sjukvården, kan godtagas. Art.13 behandlar rätten till utbildning, och bestämmelserna i mom. 1 och 2 har idet väsentliga sin motsvarighet i den vid :s generalkonferens vid desselfte session 1960 antagna konventionen mot diskriminering inom undervisningen.Denna har ratificerats av med stöd av godkännande (prop.1967: 36, UU 1967: 14, rskr 1967: 369). Bestämmelsen i 2 mom. om förbättringav de materiella villkoren för lärarkåren saknar motsvarighet i 1960 årskonvention. Med hänvisning till vad jag i det föregående uttalat ombestämmelsen i art. 7 om rättvisa och gynnsamma arbetsvillkor vill jag erinraom att bestämmelsen i art. 13 mom. 2 om förbättring av lärarkårens materiellavillkor rör förhållanden som i regleras genom avtal mellan arbetsmarknadensparter, I övrigt avviker art, 13 på lissa punkter från motsvarande bestämmelseri konvention. Dessa avvikelser föranleder inga svårigheter försvenskt vidkommande. 3 har i sak sin motsvarighet i den nyssnämnda konventionen. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 29 Dethar vid åtskilliga tillfällen framhållits att religionsundervisningen i svenskaskolor skall vara objektiv. Denna undervisning kan därför inte anses stå istrid med föräldrars eller förmyndares rätt att tillförsäkra barn den religiösaoch moraliska uppfostran som står i överensstämmelse med deras egenövertygelse. Även föreskriften i mom. 4 synes acceptabel från svensk synpunkt.Art. 14 äger över huvud taget inte tillämpning på svenska förhållanden, ochbeträffande art. 15 kan konstateras att den däri återspeglade inställningentill kulturlivet och vetenskapen överensstämmer med den i förhärskandesynen på dessa spörsmål. Utformningenav verkställighetsbestämmelserna i art. 1625 torde få ses i ljuset avåtagandet i art, 2 mom, 1 om ett i förekommande fall successivt genomförandeav konventionsbestämmelserna. Detta åtagande förefaller bäst kunna garanterasgenom den föreskrivna rapporteringsskyldigheten. Internationellakonventionen om medborgerliga och politiska rättigheter omfattar i detväsentliga de rättigheter, som skulle kunna kallas mänskliga rättigheter iinskränkt, klassisk mening. Av de bestämmelser, som i del II fastställtsför konventionens tillämpning, kan i detta sammanhang uppmärksammas vissadelar av art. 2. Det torde stå utom tvivel, att det i mom. 1 stadgade förbudetmot diskriminering i fråga om åtnjutandet av de i konventionen upptagnarättigheterna på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk ellerannan åskådning, nationell eller social härkomst, egendom, börd eller ställningi övrigt står i överensstämmelse med svenska rättsgrundsatser. Likaså stårföreskriften i mom. 3, som syftar till att stärka rättssäkerhetsgarantiernaför den enskilde, i samklang med vår rättsordning. Möjligheterna att sökasådan rättelse som där avses vid allmän domstol, specialdomstol ellerförvaltningsdomstol eller inom ramen för ett administrativt besvärsförfarandeär således i omfattande. Vidare bör erinras om den övervakning som skergenom justitiekanslern och justitieombudsmännen. Stadgandeti art. 6 mom. 1, att varje människa har en inneboende rätt till livet, har isvensk rätt sin motsvarighet i bestämmelserna i 3 kap, om brottmot liv. Inte heller i övrigt bereder bestämmelserna i denna artikel någrasvårigheter från svensk synpunkt. Vad som uttalas om avkunnande ochverkställande av dödsstraff får jämföras med bestämmelserna i lagen (1948:450) om dödsstraff i vissa fall då riket är i krig (ändrad 1964: 199), Enligt 1§ i denna lag får dödsstraff ådömas endast om fängelse på livstid kan följa påbrottet, Enhgt 26 kap, 4 § får fängelse på livstid inte ådömas förbrott som någon begått innan han fyllt . Dödsstraff kan därför inte hellerådömas någon för brott som han begått innan han fyllt . Förbudet i mom. 5mot avkunnande av dödsstraff för sådana brott har därför motsvarighet i svenskrätt. Även förbudet i mom. 5 mot verkställighet av dödsstraff mot havandekvinnor överensstämmer med svenska rättsgrundsatser. Ett uttryckligt förbud avdetta slag fanns Maj:ts proposition nr 1971 intageti strafflag för krigsmakten. Det har visserligen ingen direktmotsvarighet lag, men detta innebär ingen skillnad i sak. Enligt 3 §1948 års lag erfordras nämligen alltid Kungl. Maj :ts tillstånd förverkställighet av ådömt dödsstraff, och det torde ha förutsatts att sådanttillstånd inte skulle lämnas i fråga om havande kvinna (prop. 1948: 144 s.226). Då det gäller skyddet av rätten till livet kan även anmärkas, att Sverigebiträtt konventionen om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord, ochatt lagen (1964: 169) om straff för folkmord utfärdats i anledning därav. Det i art. 7 upptagnastadgandet om att ingen må utsättas för tortyr eller för grym, omänsklig ellerförnedrande behandling är i full överensstämmelse med i gällanderättsgrundsatser. Den precisering som gjorts beträffande medicinska ochvetenskapliga experiment syftar enligt konventionens förarbeten till attförhindra ett upprepande av de grymheter, som begicks i koncentrationslägrenunder . Förbudet i art. 8 motslaveri och slavhandel (mom. 1) och mot träldom (mom. 2) omfattas avbestämmelserna i 4 kap, om brott mot frihet. Även förbudet mottvångsarbete (mom. 3) synes stå i samklang med svensk rätt, eftersom de falldär arbetsplikt föreligger enligt svensk rätt torde täckas av de i mom. 3 c)angivna undantagen. Jag vill särskilt peka på att det inte strider motkonventionen att utkräva arbete av den som är berövad sin frihet till följd avett av domstol i laga ordning meddelat beslut, Arbetsskyldighet som åläggs densom för brott ådömts frihetsstraff eller annan påföljd eller som dömts tillintagning i arbetsanstalt enligt lagen (1964:450) om åtgärder vid samhällsfarhgasocialitet (ändrad : 263) är således väl förenlig med konventionensbestämmelser. Viss tvekan kan man hysa om den arbetsplikt som enligt 43 § lagen(1954: 579, omtryckt 1971: 307) om nykterhetsvård åvilar den som intagits påallmän , eftersom sådant frihetsberövandeinte beslutas av organ som enligt svenskt språkbruk utgör domstol. Jag villdock erinra om att i samband med ratificeringen av den europeiska konventionenom de mänskliga rättigheterna föredragande departementschefen ansåg förfarandetvid administrativa frihetsberövanden enligt svensk rätt vara sådant att detmotsvarade den europeiska konventionens krav på att \isst avgörande skulle fattas av domstol (prop, 1951: 165s, 11), Jag anser mig på skäl som jag kommer att utveckla vid behandlingen avart, 9 mom, 4 kunna ansluta mig till denna uppfattning och finner således, attden arbetsplikt som är föreskriven i lagen om nykterhetsvård inte står i stridmed art, 8 av konventionen. Ettcentralt avsnitt i konventionen utgör art. 9. Den i mom. 1 garanterade rättentill frihet och personlig säkerhet är enligt svensk rättsordning skyddad redangenom 16 § regeringsformen. Det är vidare en fast princip i svensk rätt attfrihetsberövande inte får ske utom i de fall som särskilt anges i lag. 24 intagna bestämmelserna överensstämmer i det Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 31 väsentligamed motsvarande bestämmelser i den europeiska konventionen, vilka godtagits avSverige utan förbehåll. Vad gäller kravet i mom. 2på att den som arresterats vid arresteringen skall underrättas om skälen fÖråtgärden och därefter ofördröjligen om varje anklagelse mot honom, vill jagpeka på att, då någon anhålles, han enligt 24 kap. 9 § skallerhålla besked om det brott misstanken avser. Vidare gäller enligt 23 kap. 18§ att, då förundersökning fortskridit så långt att någonskäligen misstänks för brott, han skall underrättas om misstanken. Bestämmelserfinns också i 23 kap. 18 och 21 §§ om misstänkt persons rätt att ta del av vadsom förekommit under förundersökningen. När åtal väcks, skall den tilltaladeenligt 45 kap. 9 § få del av stämning, stämningsansökan ochdärvid fogade handlingar. Vadangår den i mom. 3 inskrivna rätten för den som berövats friheten på grund avanklagelse för brottslig gärning att ofördröjligen ställas inför domare ellerannan ämbetsman, som utrustats med domsmakt, vill jag hänvisa tillbestämmelserna i 24 kap. , vilka torde uppfylla de krav somkonventionen ställer på denna punkt. Enligt mom. 4 skall densom berövats friheten ha rätt att få lagligheten av frihetsberövandet prövad avdomstol. Bestämmelsen avser inte endast de personer, som anhållits ellerhäktats som misstänkta för brott utan även personer som av andra skäl berövatsfriheten, I fråga om de administrativa frihetsberövandena har viss tvekanyppats, huruvida' svensk rätt på denna punkt står i god överensstämmelse med enmotsvarande bestämmelse i den europeiska konventionen om de mänskligarättigheterna (jfr bl, a, SOU 1960: 19 s, 65 ff). Jag har redan tidigarehänvisat till att föredragande departementschefen i sitt förslag tillgodkännande av den europeiska konventionen ansett förfarandet vidadministrativa frihetsberövanden vara sådant att det motsvarade den europeiskakonventionens krav på att visst avgörande skulle fattas av domstol. Jag harvidare inledningsvis framhållit att de båda är avsedda atttillämpas på en mängd olika rättssystem av mycket skiftande art och attstaterna därför måste anses ha en viss rörelsefrihet då det gäller att överförakonventionsbestämmelserna till sina inhemska rättssystem. Under förarbetenatill mom, 4 anfördes dessutom att med "domstol" inte nödvändigtvisskulle behöva förstås domstolar i den betydelse ordet har i sedvanligtförfattningsspråk. Den upjjfatt-ning, som föredragande departementschefen getttill känna i fråga om den europeiska konventionen, har därför enligt min meningännu större bärkraft i fråga om , Mot denna bakgrund finner jagatt svensk rätt måste anses uppfylla de krav som ställs av art. 9 mom, 4, Vad sedan angår mom. 5,enligt vilket den som utsatts för olagligt frihetsberövande skall ha rätt tillskadestånd, vill jag först hänvisa till bestämmelserna i lagen (1945: 118) omersättning i vissa fall åt oskyldigt häk- Maj:ts proposition nr 1971 tadeeller dömda m, fl, (ändrad : 261). Däremot finns i nu gällande rättinte några motsvarande bestämmelser med tillämpning på felaktigafrihetsberövanden av andra slag än dem som regleras av lag. I den månolagligt frihetsberövande kan tillskrivas enskild tjänsteman som uppsåtligteller oaktsamt handlande, finns dock möjlighet att rikta skadeståndsanspråkmot denne tjänsteman. Det bör vidare erinras omatt proposition med förslag till ny lagstiftning om bl. a. det allmännasskadeståndsansvar är under utarbetande inom och beräknaskunna föreläggas riksdag. Enligt detta förslag avses staten bli iprincip ersättningsskyldig för fel och försummelse vid offentligmyndighetsutövning, och därmed torde de krav som ställs av art. 9 mom. 5 bli iallt väsentligt uppfyllda. Dessutom har en utredning tillsattsmed uppdrag att behandla frågan om en ytterligare utvidgning av rätten tillersättning av allmänna medel för oriktiga frihetsberövanden. Bestämmelserna i art. 10om behandlingen av personer som berövats friheten överensstämmer i sinaallmänna drag med den syn på hithörande spörsmål som är vedertagen i . Iväsentliga delar motsvarar artikeln de \iå FN:s första kongress angåendeförhindrande av brott och behandling av brottslingar antagna StandardMinimum Rules. De principer, som dessa regler vilar på, var redan långttidigare vägledande inom svensk kriminalvård, och någon anledning till tvekanom att mer än väl når upp till den standard, som art. 10 syftar till,finns inte. Jag vill emellertid peka på några detaljfrågor som kan uppkomma idetta sammanhang. 2 a) av art. 10 skall åtalade personer, utom under utomordentligaförhållanden, hållas åtskilda från dömda personer. Denna bestämmelse svararmot vad som i princip tillämpas i . För ett särskilt fall har dockgjorts ett undantag från denna princip. Enligt lagen (1966:301) omrättspsykiatrisk undersökning i brottmål (ändrad : 640) skallnämligen häktade, som skall undergå rättspsykiatrisk undersökning, i avbidanpå att denna undersökning verkställs, kunna förvaras i fångvårdsanstalt ochdärvid få arbeta och tillbringa fritid tillsammans med andra i anstaltenintagna. Det är emellertid att märka, att placeringen av häktad ifångvårdsanstalt har gjorts beroende av den häktades samtycke. För de häktadeskall dessutom inte gälla den arbetsplikt som åvilar den som avtjänarfrihetsstraff. Under dessa förhållanden finner jag den nämnda lagstiftningeninte strida mot det allmänna syftet bakom bestämmelsen i mom. 2 a), och jaganser det därför inte heller nödvändigt att från svensk sida göra ett särskiltförbehåll till denna bestämmelse. I mom. 2 b) finns vidareen föreskrift att åtalade unga personer skall hållas åtskilda från vuxna, ochenligt mom. 3 gäller en motsvarande bestämmelse om att ungdomsbrottslingar,dvs. unga personer som dömts för Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 33 brott,skall hållas åtskilda från vuxna. Rent allmänt kan till en början framhållas,att det i endast undantagsvis förekommer att unga personer häktas ellerdöms till frihetsstraff eller annan påföljd som innefattar frihetsberövande. Vad först angårhäktningsfallen vill jag hänvisa till 7 § lagen (1964: 167) med särskildabestämmelser om unga lagöverträdare vari föreskrivs att den som är under 18 årinte får häktas om det inte finns synnerliga skäl för sådan åtgärd. Vidareföreskrivs i 4 § kungörelsen (1958: 214) angående till-lämpningen av lagen s.d. om behandling av häktade och anhållna m. fl., att det skall eftersträvas attintagen, särskilt om han är , inte utsätts för olämpligt inflytandeav annan intagen. Med hänsyn till dessa bestämmelser anser jag att den ikonventionen uttryckta principen beträffande häktade har sin motsvarighet isvensk rätt, varför något förbehåll på denna punkt inte är erforderligt. Vad sedan angår depersoner som dömts till frihetsstraff vill jag först framhålla attkonventionens bestämmelser har en mycket begränsad till-lärapning på svenskaförhållanden eftersom enligt 26 kap, 4 § den som är under 18 årinte får dömas till fängelse om det inte finns synnerliga skäl därtill. Ävenför den som fyllt 18 men inte föreskrivs en restriktiv användning avfängelsestraff. Enligt 25 § lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstaltgäller vidare, att vid de intagnas fördelning och behandling hänsyn skall tasbl, a. till deras ålder. Icke desto mindre kan det vara förenligtmed en ung lagöverträdares intresse, att han placeras i anstalt tillsammans medäldre lagöverträdare, I varje fall synes man inte genom ett åtagande i dennakonvention böra binda sig för att avstå från att tillämpa sådanakriminologiska behandlingsmetoder som innebär att imga och gamla lagöverträdareblandas med varandra. Ett svenskt förbehåll på denna punkt synes därförmotiverat. Mot det i art. 11 stadgadeförbudet mot frihetsberövande på grund av oförmåga att fullgöra avtaladförpliktelse finns intet att invända på svensk sida. Ej heller är detta falletmed de garantier för rörelsefriheten, som föreskrivits i art. 12. Rättenenligt mom. 1 och 2 att röra sig fritt, att fritt välja bosättningsort och attutan hinder lämna landet kan begränsas på sätt som anges i mom. 3. I svensk lagförekommande begränsningar av nyssnämnda rättigheter får anses stå iöverensstämmelse med vad som är tillåtet enligt detta moment. 4 mot att vägra inresa i det egna landet har försetts med det endaförbehållet, att det inte får tillämpas godtyckligt. Enligt förarbetena tillbestämmelsen skah denna rält gälla till förmån inte endast för personer sominreser i det land, vars medborgarskap de innehar, ulan även för personer sominreser i det land, där de har fast bostad. Någon anledning att göra förbehållmot bestämmelsen finns inte från svensk sida. I fråga om annan än svenskmedborgare har grunderna för avvisning fastslagits i utlänningslagen (1954:193, ändrad senast Maj:ts proposition nr 1971 1970:376) och möjligheten av godtycklig behandling av en inresande utlänningföreligger således inte. Även det i art. 13 intagna förbudet mot att i andrafall än efter ett i laga ordning fattat beslut avlägsna en utlänning, somlagligen befinner sig på svenskt område, är väl förenligt med utlänningslagstiftningen.Likaså måste de i samband därmed upptagna processuella föreskrifterna bedömasha full täckning där, 14 har upptagits garantier för den enskilde i rättegångsförfarandet. Mom.1 hänför sig till rättegången såväl i brottmål som i tvistemål, medan artikelni övrigt hänför sig till endast rättegången i brottmål. Det inledningsvisgjorda uttalandet om att alla skall vara lika inför domstolarna syftar till attförhindra godtyckliga olikheter i behandlingen inför domstolarna. Samtidigtutesluter det inte distinktioner som är grundade på objektiva skäl. Vad som i fortsättningenstadgas om rätten till rättvis och offentlig rättegång inför en behörig,oavhängig och opartisk domstol har full täckning i rättegångsbalkensbestämmelser om processen i tviste- och brottmål. Det kan nämnas, att kravet pårättvis och offentlig rättegång inför domstol gäller dels anklagelse för brott,dels prövningen av rättigheter och skyldigheter som väsentligen är avcivilrättslig art (jfr särskilt den franska textens uttryck "descontestations sur ses droits et obligations de caractére civil").Bestämmelsens tillämpningsområde är därför i huvudsak begränsat till frågor somhos oss behandlas som brottmål eller tvistemål enligt rättegångsbalkensregler. För offentligrättsliga ärenden (t, ex. rörande skatter, socialaförmåner eller beviljande av administrativa tillstånd av olika slag), vilka iSverige i allmänhet handläggs av förvaltningsdomstolar eller i rent administrativordning, uppställs alltså inte något krav på offentlig rättegång. Konventionenöverensstämmer på denna punkt med motsvarande bestämmelse i den europeiskakonventionen om de mänskliga rättigheterna. 1 gäller vidare, att domar i brottmål och tvistemål skall offentliggörasutom i fall då minderårigas intressen kräver att så inte sker eller dårättegången gäller äktenskapsmål eller förmynderskap för barn. Vad svensk rättbeträffar vill jag på denna punkt först hänvisa till 5 kap. 5 § andra stjcketrättegångsbalken, enligt vilket lagrum avkunnande av dom får ske bakom stängdadörrar, om förhandlingen ägt rum bakom stängda dörrar. Har dom avkunnats meduteslutande av offentligheten, får domstol enligt andra stycket lagen(1937: 249) om inskränkningar i rätten att utbekomma allmänna handlingar (36 §ändrad : 203) också förordna om domens hemlighållande. Detta kanalltså formellt ske även i andra fall än dem som faller under de i mom. 1angivna undantagen från regeln om domars offentlighet. Emellertidtorde det enligt mom. 1 inte krävas mera än att själva domslutet bliroffentligt, och det är utan tvivel en mycket allmän praxis bland Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 35 svenskadomstolar att offentliggöra åtminstone domslutet. Det har dock någon gångnämnts, att det undantagsvis (t. ex. i mål rörande olovlig underrättelseverksamhet,där det kan finnas ett särskilt intresse att skydda den dömde för politiskförföljelse) skulle kunna finnas skäl att hemlighålla även själva domslutet(SOU 1966: 60 s, 89 och 224), Om ett sådant undantagsfall skulleuppkomma, bör man dock observera, att den formella avvikelsen från art. 14 mom,1 sker för att skydda den dömde från att utsättas för kränkningar av andra mänskligarättigheter.