prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — a. lagenstillämpningsområde, jäv, omröstning, tystnadsplikt angående vad som yttratsvid ärendes avgörande hos myndighei, protokoll, service, part och parts talan,ombud, ombuds fullmakt, biträde, inlaga, delgivning, frister, viten, ärendesanhängiggörande, ärendes utredning, särskilda utredningsmedel hos dorastol,ärendes avgörande, förvaltningsbesvär, besvärslalans väckande, besvärsärendesulredning, besvärsärendes avgörande, särskilda rättsmedel, koslnader ochlagens ikraftträdande. Lagstiftningen föreslogsgenomförd på del sättet atl lagen först antogs och utfärdades men inte tillätsträda i krafl förrän de viktigaste special-författningarnas förfarandereglerharmoniserats med lagens regler, övriga specialförfattningar fick genomgåssuccessivt efter lagens ikraftträdande och harmoniseras i mån av behov. Sedanlagen trätt i kraft, skulle en förfaranderegel med innehåll, som avvek frånlagens ordning, kunna meddelas endasl i specialförfattningar som tillkom underriksdagens medverkan. Somfrämsta ändamål för en lagstiftning ora förvaltningsförfarandet sattebesvärssakkunniga rättssäkerheten. Stor vikt borde fästas vid garanlier för attavgörandena i förvaltningsärenden blev malerielll rikliga. De sakkunnigapåpekade alt det för svenskt vidkommande raåste hållas i minnet attförvaltningen inte stod under de aUmänna domstolarnas kontroll. Särskiltbetydelsefull var därför förvaltningsförfarandels uppbyggnad. Det gäUde atl sålångt möjligt bygga in garantierna för rättssäkerheten direkt i förfarandet. Besvärssakkunnigaerinrade också ora alt den enskilde medborgaren borde ha rätl till etthänsynsfullt och korrekt bemötande av myndigheterna. Ett lagfästande avgrundläggande regler, som tryggade en sådan ordning, utgjorde ettbetydelsefullt led i strävandena att stärka den enskilde medborgarensställning. Maj.-ts proposition nr 30år 1971 Hur förnämliga anordningar som än vidtogs för att stärkarättsskyddet i själva förfarandet, kunde det emellertid aldrig undvikas attoriktiga avgöranden trots allt träffades emellanåt. Besvärssakkunniga sade sigdärför också fästa stor vikt vid att sådana rättelsemöjligheter utformades attförekommande rättelsebehov så långt möjUgt blev tiUgodosedda. En annan huvuduppgift för en lagstiftning omförvaltningsförfarandet var enligt besvärssakkunniga att skapa likformighet ihandläggningshån-seende så långt det var ändamålsenligt. De betonade emellertidatt kravet på likformighet måste träda tillbaka, där avvikelser påkallades avbärande sakliga och funktionella skäl. Av de många principiella resonemang som besvärssakkunnigaanförde till stöd för sina förslag redovisas bär endasl några av mer centralbetydelse. Beträffande möjlighetema att genomföra en enhetlig lagstiftningför förvaltningsmyndigheter och förvaltningsdomstolar uttalade de sakkunnigaalt förvaltningsdomstol i regel hade att pröva den fullföljda saken i hela dessvidd. Domstolen trädde så att säga i förvaltningsmyndighets ställe med identisksakprövningskompetens. Härigenom kunde den sägas fullgöra samma administrativafunktion som förvaltningsmyndigheten. Efter denna karakteristik förklaradebesvärssakkunniga att förfarandet i alla grundläggande avseenden borde varauppbyggt på samma sätt hos förvaltningsdomstol som hos förvaltningsmyndighetoch föreslog lagen tillämplig också på processen i förvaltningsdomstol. Behovelav mer kvalificerade utredningsmedel skulle tillgodoses genom ett särskiltkapilel med regler om utredningen hos domslol. I fråga om lagens tillämpningsområde i sakligt hänseendeövervägde besvärssakkunniga en begränsning till ärenden vilka avgjordes genomförvaltningsakter, dvs. beslut med rättsliga verkningar. Enligt de sakkunnigasmening var det emeUertid av så stort värde att ordnade, enhetliga formeriakttogs även i ärenden angående meddelande av upplysningar, avgivande avyttranden och förslag, lämnande av råd och anvisningar samt anmodanden avoförbindande slag m. ra. att dessa inte borde undantas. De sakkunniga diskuterade också ora tillämpningsområdetborde begränsas till vissa från rättssäkerhetssynpunkt särskilt betydelsefullaärenden, där etl mera processliknande förfarande framstod som eftersträvansvärt.En sådan begränsning skulle öka möjligheterna att utforma fasta och entydiganormer. De sakkunniga ansåg sig emellertid vid sina undersökningar ha funnitatt det även inom ramen för en lagstiftning med generell lillämpning i stortsett lät sig göra att skapa de garanlier, vilka normalt krävdes för en tryggoch ändamålsenlig handläggning. Med hjälp av speciallagstiftning kunde dessasedan byggas ut på de områden där det behövdes. De fördelar som låg istabilitet och likformighet inom förvaltningen i dess helhet, uppvägde enligtbesvärssakkunnigas mening mer än Maj:ts proposition nr 1971 245 väl vad som till äventyrs gick förlorat genom attbeslämmelserna på enstaka punkter inte alltid kiihde göras lika fasta ochutmejslade som eljest kanske varit möjligt. Fördelarna måste anses rättfärdigaen formaUsering av förfarandet också i rutin- och bagatellärenden, så länge deninte inverkade hinderligt på ärendenas handläggning. När det gällde ärenden angående det allmännasaffärsförvaltning, egendomsförvaltning och rena Ijänsteprestalioner, däravgörandena fick karaktär av parisbesked, fäste besvärssakkunniga vikt vid attdet allmännas verksamhet där ofta var av stor faktisk betydelse för denenskilde på grund av att prestationer motsvarande det allmännas över huvudtaget inte kunde fås på annat håll eller i vart fall inte fås lika förmånligtsom hos det allmänna. Behov gjorde sig härigenom gällande av garanlier förrättvis och likformig behandling, trots alt rättsliga anspråk på prestationernainte kunde framställas. Med hänsyn härtill gjordes inga undanlag från lagenstillämpningsområde för dessa ärendens del. Efter en inventering av de förfarandefrågor som syntesförtjänta av reglering i en lag om förvaltningsförfarandet uttaladebesvärssakkunniga att behovet av normer var en sak raen att en annan sak var omoch i vad mån det var praktiskt möjligt att tillgodose behovet i enlagstiftning med generell räckvidd. Härom anförde de sakkunniga att det var avvikt att hålla i sikte att förfarandebestäraraelser så till vida var attbetrakta som en ulbyggnad av de materiella förvaltningsrättsliga reglerna somde skulle gestalla de former under vilka den materiella rätten skulle omsättasi praktiskt skeende av rättslig betydelse. På grund härav måste tillses attbestämmelserna stod i ett ändamålsenligt funktionellt samband med de materiellarättsreglerna. Vissa förfarandefrågor var så neutrala och ur denraateriella rättens synvinkel så likgiltiga att de lät sig lösas generellttämligen oberoende av sakens beskaffenhet i det särskilda fallet. Som exempelnärande besvärssakkunniga frågor om handlingars ingivande, besvärstid, jäv,fullmakt och besluts dokumentation. När det gällde förfarandefrågor, som intekunde bedömas förhållandevis oberoende av den materiella rätlens innehåll,vållades särskilda vanskligheter av den heterogenitet i sakligt hänseende somkännetecknade förvaltningsmyndigheternas uppgifter. Lagtekniskt bordeproblemen enligt besvärssakkunniga lösas genom alt man avstod från att görareglerna undantagslöst bindande och använde >bör»-regler i stället för»skall»-regler och genom att man uppmjukade »skall»-regler med behovs-,lämplighels- och skälighetskriterier. Härigenom erhölls erforderligflexibilitet. Förelåg behov av regler rörande en förfarandefråga men möttehinder mot utfärdande av bindande föreskrifter, syntes det besvärssakkunnigavara att föredra att en »bör»-regel infördes framför att ingen bestämmelse allsmeddelades. När det gällde förfarandeföreskrifter, som skulle tiUämpas rörandesaker av skiftande beskaffenhet, lät det sig Maj:ts proposition nr 1971 enligtbesvärssakkunniga inte göra atl i alla fall vinna enkla och precisaformuleringar. Man nödgades välja sådana ordalag som alt en åtgärd skallvidtas, >om den inte finnes obehövlig eller olämplig», eller alt den skall kommatill stånd, »om det finnes erforderligt». Inte sällan måste utrymme ocksålämnas för viss skälighetsprövning. Det kunde t. ex. finnas lämpligt alt stadgaalt något skall göras eller underlåtas, »när särskilda eller synnerliga skälär därtill». Fördelen med regler av denna art var att de blev huvudregler, frånvilka avsteg inte fick göras utan att bärande skäl klart kunde redovisas. Ifråga om lagstiftningens omfattning framhöU besvärssakkunniga alt en vissutförlighet inte kunde undvikas t. ex. när det gällde regleringen av utredningsförfarandet,men alt allmänt sett förfarandet i första instans inte kunde regleras likautföriigl som besvärsförfarandet. De sakkunniga hade haft som riktpunkt attutforma reglema med så hög grad av utförlighet som varit möjlig med hänsyn lillde mångskiftande situationer i vilka de skulle tillämpas. En tämligen utförligoch detaljerad reglering faim besvärssakkunniga inte bara möjlig utan ocksåönskvärd i fråga om t. ex. jäv, omröstning, ombud, fullmakt och delgivning. Delmåste enligt de sakkunniga antas vara enbart till fördel för myndigheterna alti dessa hänseenden ha en i stort sett uttömmande normering all tUlgå. Även förde enskilda medborgarna var det av värde att detaljerade bestämmelser fanns idessa ämnen under förutsättning all normeringen inte gick så långt alt riskeruppstod för rättsförluster Besvärssakkunnigasslutbetänkande fick ett blandat mottagande vid remissbehandlingen. Det fannsvisserligen åtskilliga remissinstanser som ställde sig positiva till enlagstiftning i huvudsaklig överensslämmelse med de sakkunnigas förslag. Mångayttranden innehöll emellertid stark kritik mot förslaget. Kritiken gick iallmänhet ut på alt besvärssakkunniga skjutit över målet när det gällde attlillgodose rätlssäkerhetsintressena genom förfarande-bestämmelser, Idet följande redovisas huvudsakligen endast vissa kritiska yttranden i frågorav central betydelse. En utförlig redogörelse för remissutfallet återfinns iSOU 1968: 27 s, 21. JOframhöll att en reglering av förfarandet var endast en av de faktorer, somfrämjade rättssäkerheten i förvaltningen, och atl den faktorn ej ensam ellerens främst kunde skapa trygghet för riktiga beslut. Frågor om t. ex, myndighetsorganisationen,Ijänsleraannautbildningen och inte minst de materiella bestämmelsernasutformning tedde sig enligt hans mening i princip väsentligare. Betydelsen frånrättssäkerhetssynpunkt av en procedurreglering blev därför hell naturligtberoende av hur förhållandena i övrigt gestal- Kungl.Maj-.ts proposition nr 1971 247 tadesinom förvaltningen, det förhöll sig så atl vårt land i skilda hänseendenhade ell täraligen väl utbyggt rätlsskyddssyslem i förhåUande till många andraländer, kunde man även om vissa procedurfrågor förvisso var av väsentligbetydelse från rättssäkerhetssynpunkt helt aUmänt säga att en utförligareprocedurreglering hos oss fick en relativt sett nundre betydelse från denangivna synpunkten. JO framhöll också, att procedur-frågorna sinsemellan var avmycket växlande betydelse. I inte obetydUg utsträckning var det fråga oraregler sora väsentligen tjänade rena ordningssyften eller sora i varje fallfrån rättssäkerhetssynpunkt tedde sig tämligen perifera. Slutsatsen blev attintresset framför allt borde inriktas på de från rättssäkerhetssynpunktessentiella spörsmålen. Försäkringsinspektionenframhöll alt den offenlliga förvaltningen inte borde underkastas formregler,sora visserligen i enstaka fall kunde vara av värde från snävarättssäkerhetssynpunkter men sora äventyrade eller hindrade de snabbhets- ocheffektivitetssträvanden inora svensk offentlig förvaltning, som bäst gagnademedborgarnas intressen, ora raan såg frågoma i stort. Det borde observeras, attora de krav, som i förfarandehänseende ställdes på ämbetsverken, hindrade demfrån atl fungera tillfredsställande, även rättssäkerheten blev lidande. Denkritik, sora i allmänhet riklats mot förvaltningsmyndigheterna, hade gått utpå atl myndigheterna uppträtt alltför osmidigt och formalistiskt. Del bordeunder dessa förhållanden inte komma i fråga att vid en lagstiftning omförvaltningsförfarandet uppställa regler, som gjorde förfarandet hos deegentliga förvallningsrayndighelema väsentligt mer tidskrävande ochforrabundet än . Enkelheten och snabbheten i förvaltningen var värden, sominte fick äventyras. Fleraremissinstanser förordade en kortare och enklare lag om förfarandet hosförvaltningsmyndighet än den som besvärssakkunniga hade föreslagit. Sålunda ansågnio ledamöter av regeringsrätten (regeringsråden Eckerberg, Lorichs, Nevrell,Hegrelius, WUkens, , , och ) att den föreslagnalagen var för vidlyftig för all lämpa sig för det slora flertalet myndigheteri första instans. Särskilt hänvisningarna till RB kunde antas le sig främmandeför åtskilliga myndigheter i första instans med starkt specialiseradearbetsuppgifter. Vidare kunde svårigheter uppkomma till följd av det obestämdaoch svävande innehållet i många paragrafer. För förvaltningsverksamheten iförsta instans borde del därför vara mest ändamålsenligt med en jämförelseviskort förfarandelag, som överskådligt och i så klara ordalag som möjligtuttryckte grundsatser, sora borde iakttas i rättssäkerhetens intresse, t. ex.om jäv. För försåkringsdomstolen framstod det som uppenbart, attbesvärssakkunniga drivit sin strävan efter likformighet ihandläggningshänseende för långt. Den dömande verksamhetens behov hade vidare ialltför stor utsträckning salt sin prägel på reglema för det egentligaförvaltningsförfarandet med en alltför vidlyftig reglering av detta som följd.Försäkringsdomstolen förordade för sin del en mindre omfattande lagstift- Maj:ts proposition nr 30 år1971 ning för de egentliga förvaltningsmyndigheterna, I dennaskulle meddelas vissa aUmänna förfaranderegler beträffande sådana spörsmål somvar i huvudsak gemensamma för sådana myndigheter i allraänhet, exempelvisfrågorna om jäv, delgivning och kommunikation samt besvärstid. Enligt luftfartsstyrelsensmening skulle etl så noga reglerat förfarande som det av besvärssakkunnigaföreslagna komma att ställa mycket stora krav på personalen i olika grader ochkräva juridisk skolning i utökad omfattning. En förenkling och nedskärning avförslaget var synnerligen önskvärd och kunde göras utan att avkall gjordes påkravet om malerielll riktiga beslut. Den utvidgning av den ursprungliga lagstiflningsuppgiften,som låg i alt inte bara besvärsförfarandet utan också förfarandet i försiainstans skulle ingå, föranledde få uttalanden och nästan alla gick itillstyrkande riktning. De förut nänuida nio ledamöterna av regeringsrättenframhöll att handläggningen i första instans i realiteten inte framstod somnågot första led i ett enhetUgt förfarande, där också besvärsförfarande ingick.Väsentliga skiljaktigheter kunde påvisas mellan förvaltningsförfarande iförsta instans och administrativt besvärsförfarande, t. ex. att enbesvärsmyndighet vid sin prövning är bunden av omfattningen av det överklagadebeslutet och av yrkandena, medan en myndighet i första instans ofta får handlaoberoende av yrkanden. De framhöll vidare att besvärsmyndighetema sinsemellanvar tämligen jämförbara i fråga om sammansälliung och tiUgång tUl administrativtutbildade och tränade krafter, medan myndigheterna i första instans var mycketolika till organisation och personaluppsättning. Skiljaktigheterna syntes dem isjälva verket så väsentliga att det ingalunda kunde sägas ligga i sakens natur,att så skilda områden av offentiig verksamhet i förfarande-hänseende skulleregleras enhetligt och i gemensam lagstiftning. De olikartade förhåUandenakunde snarare antas kräva en lösning i motsatt riktning. De förordade, attlagstiftningsuppgiften delades upp på en författning om administrativt besvärsförfarande,som grundades på besvärssakkunnigas förslag, och en jämförelsevis kortförfarandelag för försia instans. I fråga om lagens lillämpning hos förvaltningsdomstolansåg kammarrätten att en lagstiftning, vars primära ändamål var att regleraförfarandet hos förvaltningsmyndigheter skulle tyngas av de särskilda regler,som måste gälla för domstolsförfarandet. Kammarrätten förmodade också attreglema om förfarandet hos förvaltningsmyndigheterna skulle kunna ges en fördessa myndigheter bättre avvägd utformning, om man inte eftersträvade bestämmelsersom kunde tiUämpas också hos förvaltningsdomstolarna. En gemensam lagstiftningvar vidare ägnad att motverka det understrykande av förvaltningsdomstolamaslikställighet med de allmänna domstolama som var önskvärt. kritiseradebesvärssakkunnigas jämförelse mellan förvaltningsdomstolar och rättstillämpandeförvaltningsmyndigheter i fråga om prövningskompetens och funktioner i övrigt.Koinmittén fram- Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 249 a. all besvärssakkunniga inte tillräckligt besinnat det vikliga förhållandet,atl när statsmakterna bestämt, atl en del rättsligt färgade besvärsmål skullefullföljas inte till överordnad administrativ myndighei ulan till förvaltningsdomstol,detta skett bl. a. därför att man önskat en annan sorts prövning än den somskedde hos adminislraliv myndighet - mer juridiskt betonad och merdomstolsmässigt grundlig. För kommittén var det uppenbart attförvaltningsdomstolarnas handläggning och arbetssätt stod mycket nära deallraänna dorastolamas rättskipande verksamhet, särskilt lill den del dessatillämpade skriftlig procedur, och vitt skilde sig från den handläggning avparisärenden, som förekora hos elt slort antal även centrala förvaltningsmyndigheter. Reformeri fråga om förvaltningsdomstolssystemet Under1960-talet har bedrivits etl omfattande utredningsarbete i syfte atl uppnåorganisatoriska förbättringar i den domstolsmässiga besvärsprövningen påförvaltningens område. Som ett resultat av detta arbete står nu enomorganisation och en utbyggnad av förvaltningsdomstolarna inför sitl genomförande. Kungl.Maj:l bar i remiss till lagrådet lagt fram en rad lagförslag,som innebär en genomgripande omorganisation av den högslaförvaltningsrätlskipningen. Enligt förslagen, som skall träda i kraft den 1januari 1972, förskjuts tyngdpunkten i den domstolsmässiga besvärsprövningenav förvaltningsärenden från regeringsrätten till kammarrätt. Mål, som enligtgällande ordning fullföljs från förvaltningsmyndighet till regeringsrällen,skall i allmänhet i stället prövas av kammarrätt. Möjlighetema att få mål, somavgjorts av kammarrätt, överprövade av regeringsrällen begränsas samtidigttill att i princip gälla endast prejudikatfall. Regeringsrätten omvandlashärigenom till huvudsakligen en prejudikatinstans. 1 samband med omläggningenbyggs kammarrältsorganisationen ut kraftigt, bl. a. genom inrättande av en nykammarrätt i . Reformen bygger på förvaltningsdomstolskommitténsbetänkande Förvaltningsrättskipning (SOU 1966:70). Till skillnad frånbelänkandet innehåller lagrådsremissen inte några förslag till bestämmelser omförfarandet i regeringsrätten och kammarrätten, utan det förulskickas altsådana kommer att bli framlagda i särskild ordning. Statsmakternahar vid riksdag fattat beslul om riktlinjer för en partieUomorganisation av den statiiga länsförvaltningen (prop. 1970:103, SU 132, KU34, rskr 248 och 308), som bl. a. går ut på alt inom ram fr.o.m.den 1 juli 1971 inrättas två domstolar, länsskatterätt och länsrätt. Iöverensstämmelse härmed har Kungl. Maj:t den 20 noveraber 1970 beslutat att tiUlagrådet remittera förslag till lag om skatterätt och länsrätt. EnUgt förslagetskall i varje län inrättas en länsskatterätt, som bl. Maj.ts proposition nr 30 år1971 överta den nuvarande prövningsnämndens uppgifter.Samtidigt omvandlas den nuvarande raellankoramunala prövningsnämnden lillmellankommunala skatterätten. I varje län inrättas dessutom en länsrätt förhandläggning av vissa rättsligt kvalificerade ärenden som handläggs pålänsstyrelsemas landskanslier, såsom bamavårds- och nykierheisvårdsärenden ochärenden om återkallelse av körkort. I likhet med lagrådsremissen den 20 mars1970 innehåller lagrådsremissen inte förslag tillförfaranderegler för ifrågavarande domstolar. Till grund för reformerna angåendeförvaltningsrättskipningen på länsplanet ligger bl. a. länsförvaltningsutredningensbetänkande Den statUga länsförvaltningen (SOU 1967:20 ocb 21),landskonlorsutredningens betänkande (SOU 1967:22) och eninom upprättad promemoria med förslag till lag om skatterättoch länsrätt (Stencil C 1970: 3). I anslutning till landskontorsutredningensbelänkande utarbetades inom finansdeparleraentel förslag lill lag omskatterätt (SOU 1967: 24), som innehöll både organisatoriska och processuellabestämmelser för de i betänkandet föreslagna skatterätterna. Föreliggande utredningsförslag och remissyttranden Arbetsgruppens förslag till förvaltningslag Förslagel till förvaltningslag utgör en överarbetning avbesvärssakkunnigas slutbetänkande under beaktande av remissutfallet. Arbetsgruppen framhåller inledningsvis alt en reglering avförvaltnings-förfarandet bara utgör en av de faktorer som främjarrättssäkerheten i förvaltningen. Delta förhållande talar enligt arbetsgruppensåsikt dock inte mot att ansträngningar görs alt få en sådan reglering lillstånd, i all synnerhet inte som det står klart att en allmän reglering avförvaltningsförfarandet är en av de viktigaste av dessa faktorer. Man bör dåinte lämpligen ge upp tanken på en allmän lag och söka kompensera förlustengenom en mer omsorgsfull utformning av specialförfattningarnasförfaranderegler. Arbetsgruppen framhåller att nutida krav på snabbhet,effektivitet och rättssäkerhet inte tillgodoses med gällande bestämmelser. Intebara rättssäkerheten utan också arbetseffektivitelen främjas allmänt sett avordnade handläggningsformer. De rättsliga traditioner, som tar sikte påenskilds rättssäkerhet i förvaliningsförfarandel, förmår inte atl tränga igenomav egen kraft på många håll hos nybildade myndigheter och lokala organ.Arbetsgruppen kommer därför liksom besvärssakkunniga till slutsatsen attallmänna regler om förvaltningsförfarandet bör komma till stånd främst Kungl.Maj.ts proposition nr 30 är 1971 251 medtanke på rättssäkerheten. Mol bakgrund av innehållet i remissyttrandenaframstår emellertid en grimdlig omprövning av besvärssakkunnigas lagförslagsom oundviklig i fråga om reglernas tillämpningsområde, innehåll ochomfattning. Ifråga om tiUämpningsområdet för en allmän förfarandelagstiftning erinrar arbetsgruppenom atl nio ledamöter av regeringsrätten har föreslagit attlagstiflningsuppgiften delas upp på en författning om administrativtbesvärs-förfarande, som grundas på besvärssakkunnigas förslag, ocb enjämförelsevis kort förfarandelag för första instans. En sådan lösning kanenligt arbetsgruppens mening ha fog för sig om en utförlig reglering avbesvärsförfarandet önskas. Arbetsgruppen utgår från all delta inte är fallel.Den naturUga lösningen blir då atl reglerna ora besvärsförfarandet och förfarandeti första instans samlas i en och samma författning. Arbetsgruppen föreslårdärför en samlad reglering av förvaliningsförfarandel i en lag, kallad »förvaltningslag». Närdet gäller förvaltningslagens lillämpning på processen hos förvaltningsdomstolpåpekar arbetsgmppen alt de flesta instanser som uttalat sig i frågan redovisaten avvisande inställning tiU förslaget atl meddela gemensararaa procedurreglerför såväl förvallningsrättskipningen som förfarandet hos egentligaförvaltningsrayndigheter. Arbetsgruppen erinrar vidare om att iförvaltiungsdomstolskorarailténs förslag till lagar ora regeringsrätten ochkammarrätt tagits in bestämmelser ora förfarandel raotsvarande dem som finns ilagen om försäkringsdomslol. Arbetsgruppen anser därför att förvaltningslagenbör inriktas i princip på den genuina förvaltningen. Vissa bestämmelser ilagen, näraligen bestämmelserna ora ingivande av handUng, parts insyn iutredningsraaterialel samt tid och sätt för anförande av besvär, skall dockenligt arbetsgruppens förslag gälla även hos förvaltningsdom-stolama.