prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — erinrarom alt besvärsmyndighelen vid remiss lill beslutsmyndigheten ofta kan finnadet behövligt att få frågan belyst i sådana hänseenden som den senare myndigheteninte själv uttalat sig om. Styrelsen anser dock att möjlighel bör finnas atllåta den nya regeln gälla för särskilda grupper av ärenden, t. ex. sådana därell centralt verk är beslutsmyndighet. Även om den föreslagna ordningen redangenomförts i vissa specialförfattningar, anser i län steget vara långt till att införa denna ordning generellt.Länsstyrelsen säger sig hysa vissa betänkligheter häremot, trots atl åtskilligapraktiska fördelar kan åberopas för den nya ordningen. En liknande inställningtill den föreslagna regeln redovisas av i . Några remissmyndigheter förordar att nuvarande ordning förklagoskrifts ingivande behålls i vissa grupper av ärenden. Sålunda anser värnpliktsverketoch vårnpliktsnämnden att besvär över verkets beslut i ärenden ora anståndraed eller befrielse från värnpliktstjänstgöring bör ges in lillbesvärsmyndigheten, dsv. Enligt försäkringsrådets mening börbesvär över försäkringsinrätinings beslul i ärende enligt lagen omyrkesskadeförsäkring ges in till rådet i vart fall så länge den nuvarandeadministrationen av yrkesskadeförsäkringen består. Konsistoriet vid Uppsalauniversitet ifrågasätter om den nya regeln bör lillämpas inom universitetsförvaltningen. Den i 22 § första stycket tredje punkten upptagnabestämmelsen att klagoskriften vid besvär lill statlig myndighei över kommunalmyndighets beslut skall ges in till den statliga myndigheien kommenteras iallmänhet inte i remissyttrandena. Föreningen förvaltningsjurister finner det önskvärt att vid besvär lill besvärsnämndklagoskriften Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 407 gesin lill denna nämnd och inte till den, vars beslul överklagas. Riksförsäkringsverketsäger sig förutsätta att, om försäkringskassorna i någon form ansluts tillförvaltningslagen, besvär över kassans beslut skall ges in hos kassan. EnUgtverkels mening bör man inte på denna punkt följa den tänkta ordningen vidbesvär över myndighets beslut. Deföreslagna bestämmelserna om besvärsärendes beredning (24 §) godtas i sinahuvuddrag i de flesta remissyttrandena. Åtskilliga remissinstanser ställer sigdock kritiska till förslaget i denna del. Vid bestämmandet av omfattningen avdet beredningsarbete som bör åvila beslutsmyndigheten när besvär ges in lilldenna, bör enligt mening en avvägning ske mellan å ena sidan det ofta kanske onödiga merarbete som obligatorisk skyldighet att avgeyttrande till besvärsrayndigheten och atl delge delta med klaganden raedför ochå andra sidan besvärsmyndighetens arbete med atl vid behov fordra in yttrandetoch att delge delsamma. Hovrätten anser att en sådan avvägning närmast lederlill att det bör ankomma på besvärsmyndigheten all föranstalta om åtgärderna.Enligt hovrättens mening bör någon undantagslös skyldighel förbeslulsmyndigheten alt vara verksam i vart fall inte föreskrivas. Ansvarel förutredningen i ett besvärsärende bör i princip vUa på besvärsmyndighelen.Patent- och registreringsverket finner den föreslagna ordningenotillfredsställande från rällssäkerhetssynpunkt. När klagoskrift kommit in tillbeslulsmyndigheten, bör skriften enligt patentverkets mening ofördröjligensändas till besvärsmyndighelen. Det bör därefter ankomma på denna all bestämmaora remiss skall ske och om utredningen behöver kompletteras. Om klagandenskall höras ytterligare, bör det likaså beslutas av besvärsmyndigheten, somdärvid skall kunna utsätta lid inom vilken yttrande skall avges. Sverigesadvokatsamfund anser det obehövligt atl beslulsmyndigheten skall yttra sig överbesvär utom när besvärsmyndighelen begär del. Försäkringsrådetsäger sig inte kunna tillstyrka den föreslagna ordningen alt rådet, när besväranförts, obligatoriskt skall avge yttrande till besvärsmyndigheten ochsamtidigt sända en avskrift därav lill klaganden. framhållerall bestämmelsema i 24 § inte passar för närandens befattning raed besvär somanförs över nämndens förhandsbesked i taxeringsfrägor (jfr 7 § andra styckelförordningen om rätt att av riksskattenämnden erhålla förhandsbesked itaxeringsfrågor). framhåller att en föreskrift över besvär för verkels del skulle orsaka en inte obetydligmerbelastning, vilken skulle medföra behov av förstärkning av framför allt denjuridiskt skolade personalen. och värnpliktsnämnden avstyrkeratt regeln om obligatoriskt yttrande från beslutsmyndigheten görs tillämplig iärenden ora anstånd med ocb befrielse från värnpliktstjänstgöring. RÅifrågasätter om inte reglerna i 24 § bör utformas så, alt de ger besluts- Maj-.ts proposition nr 30 är 1971 myndigheienmöjlighet att underlåta yttrande eller atl starkt begränsa delta när del gälleruppenbart ogrundade besvär. Också rikspolisstgrehen anser bestäraraelsen böramodifieras så, att hell gagnlösa yttranden av beslulsmyndigheten kan undvikas. Ävenmol regeln om kommunikation av beslutsmyndighels yttrande i 24 § andra stycketriktas kritik. Länsstgrehen i framhåller att förfarandet med ensådan regel delvis utvecklar sig utanför besvärsmyndighetens rådighet. För attbestämmelsen skall få full effekt måste formlig delgivning avbeslutsmyndighelens yttrande ske i elt flertal fall, vilket medför ökadarbetsbelastning för myndigheterna. Kommunikation är av föga värde om besvärentillstyrks eller det är fråga om s. k. okynnesbesvär i syfle alt förbalaavgörandet. ifrågasätter om inte regeln för den händelse denanses behövlig i alll fall bör begränsas lill att myndigheten har alt sändaavskrift av sitt yttrande i lösbrev. i finnerdet mindre lämpligl alt i saraband med komraunikation avyttrandet också skall förelägga klaganden tid inom vilken denne kan ytlra sigtill besvärsmyndighelen. Rent principiellt bör inte besvärsmyndighetensprocessledande funktioner beskäras. Vidare kan det föreslagna systemet medföraonödig arbetsbelastning för klaganden. Det förekoraraer nämligen, fortsätterlänsstyrelsen, atl besvärsmyndigheler hör centrala rayndigheter och organ ibesvärsärenden, över dessa uttalanden bör klaganden även få möjlighet all ytlrasig. Från rationell synpunkt bör han få alla uttalanden inklusivelänsstyrelsens sig tillsända på en gång. Detla sker bäst genombesvärsrayndighetens försorg, som ju får förutsättas ha den bästa överblickenöver processmaterialet och det i målet tänkta handläggningsförfarandet. Ävenlänsstyrelsen i redovisar en negativ inställning tillden berörda regeln. anser att den är onödig och därför börslopas. anser all komraunikationsregeln bör begränsas påsararaa sätl sora de allraänna bestämmelserna om kommunikation i 15 §. Denföreslagna besvärstidsregeln tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertaletremissinstanser. finner det önskvärt att de undantagsbestämmelserdär annan än tre veckors besvärstid stipuleras bringas i överensstämmelse medförvaltningslagens regel. Från andra håll redovisas däremot en negativinställning till ändringar i fråga om de särskilda besvärstider som f. n.gäller på olika områden. Uttalanden i sådan riktning görs av värnpliktsverket,värnpliktsnämnden, generaltullstyreisen och patent- och registreringsverket. Slopandetav den särskilda besvärstiden för menighet berörs av bl. a. lantmäteristyrelsenoch , vilka biträder förslaget i denna del.Lantmäteristyrelsen säger sig inte ha något att erinra mot att besvärsfristenför de fastighelsrättsliga samfällighetema även i fortsätt- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 409 påpekar att vissa av de skäl som ibetänkandet åberopas för ändringen är verklighetsfrämmande. Att de kommunalamenigbelerna till silt förfogande har styrelser och nämnder saml i växandeomfattning särskilda tjänstemän är visserligen riktigt. Delta förhållande tordeeraellertid inte i och för sig kunna utgöra gmnd för påståendet, all del iregel inte bör möta någon svårighet för menigheten att hinna med saramanträde.Stadsjuristen i ifrågasätter om beslämmelsen bör gälla kommunalmyndighet så länge den längre besvärsliden för menighet gäller enligtkommunallagarna. Länsstyrelseni och uttalar sig för atl densärskilda besvärsliden för menighet behålls. a. på atti t. ex. lappbyarnas rätl att anföra besvär i hög grad ärberoende av alt den längre besvärsfristen gäller. Enligt meningtorde det numera inte vara särskill svårt alt tolka begreppei »menighet». Omden särskilda besvärstiden för raenighet slopas, koramer dessutommyndigheternas bestyr med reservationsbesvär atl medföra en inte oväsentligökning av arbetsbördan. Ifråga om utgångspunkten för klagotiden framhåller regeringsrättens ledamöteratt den i 22 § andra styckel angivna utgångspunkten inte läcker det fall atlklaganden fåll del av beslutet på annal säll än genom expedition raedbesvärshänvisning, såsora kan ske vid muntlig förhandling. Alt utfärdadexpedition skall innehålla besvärshänvisning anges i 17 §. Enligt deras meningbör det därför vara tillräckligt all i 22 § föreskriva atl besvärsliden räknasfrån den dag klaganden fick del av beslutet. Samma modifiering av bestämmelsenföreslås av postverket, som också säger sig förutsätta all gällandebestämmelser om anslagsdagen som utgångspunkt för beräkning av besvärslid itjänslelillsältningsärenden behålls. Enligt mening lorde hänsyntill rättssäkerheten i åtskilliga fall inte lägga hinder i vägen för atlunderrättelse om beslutet sker på annat och enklare sätt än som föreskrivs i 22§. Praktiska hänsyn synes t. ex. i massärenden böra medföra, all meddelandegenom anslag eller dylikt utnyttjas. Enligt hovrättens raening behövssärbestäraraelser för sådana fall. säger sigmed hänsyn till specialförfattningarna på verkets område bestämt förorda, attutgångspunkten för besvärsliden även i fortsättningen i dessa fall räknas frånbeslutsdagen eller den dag beslutet sänds tUl part, sora äger överklaga del. SRfinner det anraärkningsvärt alt i lagförslagel inte intagits bestämmelser omanslutningsbesvär och föreslår atl 22 § kompletteras med sådana bestämmelser. Eftersomnågon ändring i de kommunala besvärsreglerna inte är avsedd, finnerdrätselkammaren i det vara önskvärt raed en uttrycklig Maj.-ts proposition nr 30dr 1971 regel att 2225 §§ i lagen inte gäller i fråga om beslut,som överklagas genom kommunalbesvär. Den föreslagna bestämmelsen om verkan av att besvärsskriftges in till fel instans (23 §) tillstyrks eller lämnas utan erinran avpraktiskt taget alla remissinstanser. i och länfinner det visserligen rimligt att man efter införandetav regeln i 22 § om besvärs ingivande till beslutsmyndigheten överser med altnågon försitter besvärstiden, därför att han felaktigt gett in besvären tillbesvärsmyndigheten. På kan det enligt mening dockifrågasättas om inte denna valfrihet i fråga om var besvären skall ges in bort. Härför talar inte minst det merarbete som uppkommer vid utfärdandelav lagakraftbevis. Sislnämnda fråga las upp också i en del andraremissyttranden. För all minska olägenhetema vid utfärdandet av lagakraftbevisförordar kammarkollegiet att lagtexten korapletteras med en föreskrift ora altbesvär, som inom föreskriven tid felaktigt getts in till besvärsmyndigheten,ofördröjligen överlämnas lill beslulsmyndigheten. Liknande förslag framförs avlänsstyrelserna i och . Den föreslagna bestäramelsen om prövning av för sentinkomna besvär (25 §) har fått ell blandat raottagande. Till dem som ullalarsig i positiv riktning om beslämraelsen hör bl. a, sex ledamöter avregeringsrätten, JK, RÅ, länsstyrelserna i och lån,stadsjuristen i , JO och . En del av de uppräknade reraissinstansernaförordar vissa förtydliganden och jämkningar av paragrafen. För att geerforderlig restriktivitet ål regeln föreslår de sex ledamöterna av regeringsrättenalt som ytterligare förutsättning för regelns tillämpning uppställs krav på attett avvisande av besvären skall vara uppenbart obilligt. Enligt deras mening ärdet inte heller fullt klart vad som åsyftas med uttrycket att »ingens rätt» fåräventyras genom att besvären tas upp till prövning. Om en bättre formuleringinte står till buds, bör i allt fall till ledning för praxis göras etlklarläggande uttalande särskilt beträffande bestämmelsens räckvidd i fråga oradet allmännas rätl. i ifrågasätter om inte detallmänna intresset bör i en eller annan form införas i beslämraelsen sora ellmöjligt hinder för prövning av för sent inkomna besvär, RÅ anser alt regelntill förekommande av godtycke bör utformas som en skyldighet förbesvärsrayndigheten att under angiven förutsättning uppta deserla besvär tillprövning. En liknande inställning redovisas av . CFU anser det vara raycket tveksamt om man bör generelltöverlåta åt besvärsmyndighelen atl diskretionärt avgöra om för sent anfördabesvär skall prövas. Nämnden hänvisar till svårighelema att skapa en påobjektiva kriterier byggd, enhetlig praxis och till att strikta besvärsreglerär att föredra Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 411 Om iakttagande av besvärstid har raindre praktisk betydelse kanraan lösa problemet så, ätt besvär får anföras ulan inskränkning i tiden. Ävenlänsstyrelserna i och lån ställer sig tveksamma till denföreslagna bestäraraelsen. Majoritetenav regeringsrättens ledamöter (15 regeringsråd), ,, försäkringsdomstolen, kammarkollegiet, statskontoret,kammarrätten, riksskattenämnden, patent- och registreringsverket,, länsstyrelserna i och , ,och , i stift, advokatsamfundoch avstyrker förslagel i denna del. Majoritetenav regeringsrättens ledamöter konstaterar atl bestämmelsen i 25 § inteinnehåller någon yttersta tidsgräns för prövningen av för sent inkomna besvär.De anför vidare. Visserligensaknar, såsora de sakkunniga också framhåller, lagakraftbegreppet inom storadelar av förvaltningen reellt innehåll så till vida, att nya framställningar omsararaa sak kan prövas av underinstansen. Detta utgör eraellertid icketillräckligt skäl för att även besvär i saken skulle kunna ulan tidsgränsprövas av besvärsmyndighelen. En dylik extra belastning av sislnämndarayndighet kan icke raoliveras av hänsyn lill vederbörandes rätlsinlresse ochbör av arbetsorganisatoriska skäl undvikas. Erinras kan, att besvärssakkunnigasförslag innefattade en helt motsatt lösning. Detta blev tillstyrkt avregeringsrättens ledamöter, ehum regeringsrätten i regel icke deserteratbesvär utan invändning från motpart eller myndighet. Vadangår det föreslagna villkoret atl del är uppenbart att ingens rätt, enskildseller det allmännas, äventyras kan prövningen härav komma atl föranledabesvärliga bedömanden. Det är då att beakta, att bland besvärsmyndighetematorde finnas sådana, vilkas kompelens för uppgiften kan ifrågasättas. Vidarekan befaras, att då handläggningen skall ankomma på ett stort antal olikamyndigheter praxis kommer att bli mycket oenhetlig. Möjligen finns också riskför att utvecklingen kommer att gå i den riktningen, att besvärsliderna ibetydande utsträckning eller kanske helt sättes ur spel. Enannan sak är, atl det kan finnas begränsade ärendegrupper, där besvärstider kanläranas obeaktade. Men då bör det ske genom stadgande i specialförfaltning, attbesvär får anföras utan tidsbegränsning. Där besvärstid anses erforderlig och detta torde vara det normala bör den iakttagas utan undantag. Den rätttill dispensering från stadgande om besvärstid, som kan erfordras, bör liksomhittills enligt regeringsformen vara förbehållen de högsla döraande instanserna. Kammarrättenullalar att den av arbetsgruppen föreslagna bestämmelsen innebär en partiellreglering av sådana fall sora nu får bedöraas inom ramen för institutetåterställande av försutten tid, i den mån framställning därom görs lill Kungl.Maj:l. Kammarrätten, som finner bestämmelsen mindre välbetänkt också i fleraandra hänseenden, framhåller vidare bl. Maj.-ts proposition nr 1971 Svagbeteni förslaget framgår även av atl arbetsgruppen såsom förutsättning försakprövning av för sent anförda besvär nödgats uppställa något så svårgripbartsora atl uppenbarligen ingens rätt äventyras. Gäller frågan ett den enskildesekonomiska anspråk gentemot det allmänna (stat, kommun), synes man över huvudtagel inte kunna hävda alt det allraännas »rätt» i något fall äventyras. I detmotsatta fallet, då företrädare för det allmänna gör krav gällande, kan delvisserligen synas ganska orimligt att pröva för sent anförda besvär men därmedär inte sagt att man uppenbarligen äventyrar någon enskilds rätl genom enprövning som just åsyftar ett rättvist ocb riktigt bedömande. Än mer omöjligtsynes emellertid vara alt såsom arbetsgruppen synes mena den enskildes försent framställda men materiellt måhända välgrundade yrkande skall vägas motmyndigheternas »arbetsorganisatoriska förhållanden» o, dyl. Här handlar ju omuppenbart inkommensurabla ting: enskilds rätt görs beroende av hur besvärligteller olägligt del kan visa sig vara för myndigheten att lillgodose denna.Möjligen anses också att sakprövning får ske om del handlar om enstaka mersärpräglade fall, där risken för elt prejudikativt besluts belastande verkanär mindre än då det handlar om materiellt likvärda fall, som är så många ochdärigenom för myndigheterna belastande att man därför »äventyrar» delallmännas »rätt». Kammarrättenframhåller även alt paragrafen inte bör lillämpas på taxeringsområdet, där detredan finns elt utvecklat regelsystem för prövning i extraordinär ordning avbesvär, som komrait in . Också riksskattenämnden anser att frågan förskaltemålens del bör regleras i taxeringsförordningen. Enligtkammarkollegiets mening finns inte tUlräckliga skäl atl frångå den avbesvärssakkunniga förordade officialprövningen av alt besvär anförts i rätttid. Vid denna prövning bör besvärsmyndigheten äga beakia laga förfall.Länsstyrelsen i anser att bestämmelser motsvarande derasom är upptagna i 16 kap. 1 § i besvärssakkunnigas lagförslag bör tas in iförvaltningslagen i stället för 25 §. För undvikande av sådana fall, då enutebliven prövning av för sent inkomna besvär skulle kunna leda till materielltotillfredsställande resultat, bör man enligt mening tänka sigen lagstiftning om särskilda rättsmedel för förvaltningen. iJämtlands län, som menar att en bestämmelse om all besvärsliden ovillkorligenskall iakttas torde vara för kategorisk, föreslår atl i förvaltningslagen tasin en hänvisning till om laga förfall. i har i skrivelse den 18 november1966 föreslagit en vidgad tillämpning av den i vissa författningar angivnaordningen att besvärshandling skall ges in lill beslulsmyndigheten i SläUetför till besvärsmyndighelen. Denna ordning har enligt meningfördelar för såväl myndigheter sora allmänhet. Vid besvär över länsstyrelsesbeslut kan tidsvinst och arbetsbesparing göras bl. a. när det gäller attkonstatera om beslut har vunnit Kungl.Maj:ts proposition nr 30 dr 1971 413 Besvärsmyndighelen behöver inte heller remittera besvärsskrivelsernatill beslutsmyridighéten för förklaring. För allmänheten är tillvägagångssättettill fördel bl. a. i fall av lidsnöd. Iförevarande paragraf har samlats vissa grundläggande bestäraraelser omordningen för anförande av besvär över rayndighets beslut. Paragrafen reglerardessutora frågan om avvisning av besvär, som inte har anförts i rätt tid. Ienlighel med arbetsgruppens förslag har föreskrifterna tagils in blandförvaltningslagens allmänna bestämraelser. Liksora 11 och 13 §§ blirföreskrifterna i 12 § inte lillärapliga vid kommunalbesvär. Paragrafensförsta stycke innehåller regler om sättet för anförande av besvär. Reglernaavviker i flera hänseenden från motsvarande bestämmelser i arbetsgruppenslagförslag. Detta gäller främst frågan ora besvärshandling skall tillställasbeslutsrayndigheten eller besvärsrayndigheten. Arbetsgruppen har härvidlagföreslagit sora huvudregel att besvärshandlingen skall ges in tillbeslutsrayndigheten raen förordat att raotsalt regel skall gälla, när besväröver koraraunal rayndighets beslut anförs hos statlig myndighet. Till stöd försin ståndpunkt bar arbetsgruppen åberopat bl. a. atl den föreslagna ordningenhar vissa praktiska fördelar ocb att den redan har genomförts i vissaspecialförfattningar efler mönster av vad som gäller vid klagan hos allmändomstol enligt RB. Vad arbetsgruppen föreslagit i denna del har kritiserats ien del i remissyttranden. Sålunda har ifrågasatts om den föreslagna ordningenär ägnad atl väcka förtroende hos allmänheten. Vidare har framhållits att denav gruppen valda lösningen skapar merarbete och olägenheter förbesvärsmyndighelen. Från några håll har även nämnis att lösningen kan innebäraolämpligt dröjsraål i de fall då besvärsrayndigheten måsle förordna om uppskovmed verkställigheten av det överklagade beslutet. Föregen del ser jag saken på följande sätt. Frågan om besvärshandling skalltillställas beslutsmyndigheten eller besvärsmyndigheten är visserligen närmasten angelägenhet av ordningsteknisk natur, vars lösning är av intresse främstmed tanke på de praktiska rutiner som skall tillämpas av myndigheterna. Dettaförhållande kan emellertid inte undanskymma atl det även från den enskildessynpunkt är av viss betydelse vilken lösning som väljs. För den enskilde tordedet i de flesta fall framstå som naturligast att vända sig med sina klagomåldirekt till den instans sora är behörig alt pröva besvären. En föreskrift iförvaltningslagen atl besvärsinlaga skall ges in lill beslutsrayndighetenskulle dessutom harmoniera mindre väl raed att besläramelsema i elt stort antalspecialförfattningar närmast ger uttryck för alt besvärshandlingen skalltUlställas besvärsmyndighelen (»lalan föres hos eller hoskammarrätten genom besvär» eller liknande). Vidare måste det särskilt i sådanafall, då klagande i besvärsinlaga framställt begäran om inhibition av delöverklagade beslutet, för denne Maj:ts proposition nr 30 dr 1971 tesig främmande att ge in inlagan till den myndighet, som har meddelat beslutet,i stället för lill den instans, som har befogenhet att ta ställning tillinhibitionsyrkandel. Jaganser inte heller atl del finns tillräckliga skäl för att genomföra överensstämmelsei förevarande hänseende med fullföljdsreglerna hos allmänna domstolar. Allmändomstols och förvaltningsmyndighets behörighet i fråga om rätten atl prövahuruvida lalan mot elt avgörande fullföljts i föreskriven ordning uppvisar enviktig skillnad. Medan allmän domstol, vars avgörande överklagats, i RB ålagtsalt pröva huruvida lalan mot avgörandet fullföljts på föreskrivet sätt och irätt tid, tillkommer motsvarande befogenhet i förvaltningsförfarandetregelmässigt besvärsinstansen. Även i de fall besvärshandling enligt föreskrifti författning skall tillställas beslutsmyndigheten, ankommer det på denöverordnade myndigheten att pröva ora besvären anförts i föreskriven ordning.Bl. a. av denna orsak är det enligt min mening knappast möjligt atl grunda etlställningslagande i den aktuella frågan på en önskan om parallellitet mellanrättegången vid allmän domstol och förvaltningsförfarandet. OavsettvUken lösning man stannar för bör uppenbarligen eftersträvas atl den sålundavalda ordningen blir tillämplig i så stor utsträckning som möjligt. Inte minstför aUmänheten är det av värde med få och enkla regler i förevarande hänseende.Arbetsgruppen bar i sitt lagförslag gjort undantag för de fallen att besväröver myndighets beslut anförs bos statlig myndighei. I sådana fallskall besvärshandling liksora f. n. tillställas besvärsrayndigheten. Ävenenligt rain raening bör denna ordning gälla vid klagan över myndighetsbeslut. Väljer man den av arbetsgruppen föreslagna huvudregeln i fråga orabesvärsinlagas ingivande, blir den emellertid avsevärt urholkad med ett sådantundantag. Detta blir i än högre grad fallet, om nuvarande ordning vid klaganhos Kungl. Maj:t behålls oförändrad. Arbetsgruppen har på sistnämnda punktuttryckligen förklarat, atl dess ställningstagande belräffande huvudregelnsuiformning ytterst är beroende av vilken lösning som väljs i fråga om besvärsom anförs hos Kungl. I anslutning härtUl vill jag anmärka altarbetsgruppens förslag visserhgen godtagits av flertalet remissinstanser även idenna del men atl det å andra sidan inte har framförts uttryckliga önskemål omalt nuvarande regel om besvärsinlagas ingivande lill Kungl. Maj;ts kansli skallfrångås.