prop · FU0345 · 1971-12-31 00:00:00 — När rättenmeddelar meUandom kan den enUgl 17 kap. 5 § tredje stycket RB förklara målet iövrigt vUande lUl dess domen vunnit laga kraft. Enligt 17 kap. 5 § RB kanmellandom meddelas i tre fall. I paragrafens första stycke nämns först detfallet att i samma rättegång handläggs dels talan om fastställelse huruvidavisst rältsförhåUande består eller icke består, och dels talan vars prövningberor därav. Exempel på detta är atl talan förs om fastställelse avgUlighelen av ett hyresavtal och om skyldighet för svaranden alt betala hyraför viss del av hyrestiden eller om bättre rätt tUl fast egendom och omersättning för skog, som har avverkats på egendomen. SärskUd dom kan dåmeddelas över fastslällelsetalan. Om fastslällelsetalan väckts av ena eller avandra parten, är i detta sammanhang ulan betydelse. Även om båda käromålenavser fullgörelse kan meUandom meddelas enligt 17 kap. 5 § första stycket RB.Föratsättningen är atl prövningen av viss talan beror på annan talan somhandläggs i samma rättegång. Som exempel kan nämnas atl en borgenär för talanbåde mot huvudgäl-denären och mot en borgensman. Om talan mot huvudgäldenärenogiUas genom lagkraflägande mellandom, går ju borgensmannen fri. Den nu berörda möjlighetentUl mellandom lar i övrigt sikte på sådana fall, då lalan mol eller av tredjeman om återgångskrav, skadestånd eller annat dylikt enligt 14 kap. 5 § RBväckts lUl gemensam handläggning med huvudmålet. fall som avses i 17 kap. 5 § första stycket RB bestämmer rälten oberoende avparts yrkande, om mellandom skaU meddelas eller inle. Dessa fall överensstämmersåtillvida med deldomsfallen, att det i samma rättegång föreligger två ellerflera särskilda käromål som kan särskiljas och atl elt av dem bryts ut och görstill föremål för särskUd dom. Vad som gör alt de hänförs till mellandomsfallenär del tidigare nämnda kriteriet, atl avgörandet har prejudiciell betydelseför bedömningen av återstående käromål. I17 kap. 5 § andra styckel RB behandlas frågan om meUandom när 3 1971.1 saml. 1971: 45 66 endastett käromål föreligger. Detla lorde vara del i praktiken vanligaste fallet. Omkäranden i ell mål yrkar all svaranden skall fullgöra något, exempelvis utgeskadestånd, och både skyldigheten alt fullgöra och fullgörelsens storlek äromstridda, kan i vissa fall mellandom meddelas över skyldigheten all fullgöra.Förutsättningen är alt part har begärt del och alt det finnes lämpligt medhänsyn till utredningen. Mot kärandens bestridande får del inle ske ulansynnerliga skäl. Bestämmelsenhar sin största betydelse i skadeståndsmål. Den motiveras främst avprocessekonomiska skäl. Om rätten finner all skadestånds-skyldighet inteföreligger, blir utredning om beloppels storlek överflödig. Målet i övrigl kanoch bör vanligen förklaras vUande lill dess mellandomen över fullgörelseskyldighelenvunnit laga krafl. Genom mellandomen vinns den fördelen atl bevisning i frågaom storleken av del yrkade beloppet inle behöver las upp i någon instans förrändel slutgUtigt fastställts alt skadeståndsskyldighet föreligger och allbevisningen i sådant fall alltid tas upp i underrätten. Föralt mellandom skall kunna meddelas förutsätts som nämnts all del med hänsyntill utredningen är lämpligl, atl frågorna om skyldigheten all fullgöra ochfullgörelsens storlek avgörs var för sig. Detta är i synnerhet fallet då endaslden senare frågan kräver omfattande bevisning. När samma vittnen ochsakkunniga åberopas om både grunden för anspråket och dess belopp, medför enuppdelning av målet, att handläggningen blir betungande och onödigt dyr. i någon större omfattning är gemensam för de olika frågorna, skallnågot särskiljande därför inle ske. Rätten har atl bedöma om mellandom bör meddelas. MeUandomfår meddelas endasl om part har begärt del. För kärandens vidkommandemotiveras detla med alt han inle mol sin vilja skall behöva uppehållas irealiserandet av sitt anspråk, därför all rättegången uppdelas och de olikadomarna görs till föremål för särskild fullföljd. Svaranden fick först genom enlagändring rätt all begära meUandom beträffande frågan, humvidafuUgörelseskyldighet föreligger eller ej. Del framhölls då att en sådan rättkunde anses befogad särskilt i en situation då det framstår som i hög gradtveksamt om fuUgörelseskyldighet överhuvudtaget föreligger och utredningen omfullgörelsens storlek kan väntas bU vidlyftig samt käranden inte kan ansessolvent för de rättegångskostnader han kan förpliktas utge lUl svaranden. Förall hindra all svaranden använder sin rätt i förhalningssyfte föreskrivs somförut nämnts all mellandom mol kärandens bestridande inle får meddelas, om intesynnerliga skäl föreligger. Av42 kap. 20 § RB framgår, atl rälten kan utsätta särskild huvudförhandling förbehandling av fråga, beträffande vilken mellandom får meddelas. Kommitténanför all de föreslagna ändringama i fråga om möjlighet all åberopa nyaomständigheter och bevis i hovrätt och beträffande den materiellaprocessledningen bör medverka lill atl prövningen i hovrätten i störreutsträckning än nu begränsas till de fall, där klaganden anser underrättensbevisvärdering eller rättsliga bedömning oriktig. Del kan emellertid ligga enfara i alt i stället underrällsprocessen blir onödigt vidlyftig. Parterna kankänna sig tvungna all i underrätten förebringa utredning för all styrkagrunder eller invändningar, som framstår som förhållandevis mindrebetydelsefulla för utgången i målet. En i stort sett lämplig avvägning bördock bli möjlig med de föreslagna ändringarna. En onödig ansvällning avprocessmalerialet i underrätten kan dessutom i viss omfattning förebyggas genomanlitande av mellandomsinstitulel. De fall då mellandom f. n. kan meddelas äremeUertid begränsade och en vidgad möjlighet till mellandom skulle underlättagenomförandet av den föreslagna ändringen i 50 kap. 25 § tredje stycket RB. Mellandomsinstituletsådant del utformats i gällande rält har ansetts böra tillämpas medåterhållsamhet i praxis. Någon extensiv eller analogisk tillämpning avbestämmelserna har ansetts inle böra tillåtas. Praktiskt viktiga faU har pådelta sätt kommit att uteslutas från institutets till-lämpningsområde. Somexempel nämner kommittén de fallen all en kärande, som för klandertalan motett testamente, åberopar i första hand formfel samt i andra hand lestalors bristandesjälsförmögenheter eller all en svarande mol ell krav på fullgörelse enligt ettskuldebrev invänder i första hand atl fordringen är preskriberad och i andrahand alt beloppet är betalt. I båda fallen kan antas all vad parlen i förstahand hävdat inte kräver någon särskUd utredning, medan målet i övrig del kräverprövning av ell omfattande bevismaterial. Om mellandom i dessa faU hade kunnatmeddelas avseende den förra tvistefrågan, skulle parterna ha kunnat besparaskostnader för prövningen av den senare tvistefrågan. Liknande situationer kanuppkomma vid fall av invändningar om preklusion eller reklamation. Avsaknadenav möjlighet lill mellandom för sådana fall som de nu nämnda kommer atl bli merkännbar efter den föreslagna ändringen i 50 kap. 25 § RB. En utvidgning avmöjligheterna lUl mellandom skulle då möjliggöra en behövlig sovring avprocessmalerialet. Etl utvidgat mellan-domsinslilul på sätt som motiveras avdel anförda har också andra fördelar. Domstolen blir genom mellandomen bundenav utgången i primärfrågan och sedan mellandomen vunnit laga kraft, avskärsmöjligheten atl åberopa nya omständigheter och ny bevisning i denna del av målet.Därmed kan skapas gynnsamma fömlsältningar för förlikning. Kommitténförordar mol bakgrand av det anförda atl möjlighet tUlskapas att meddelamellandom i alla de fall där delta är lämpligl. 1971: 45 68 måstedärvid beaktas, all mellandomsinslitulets väsentliga syfte är atl uppnåprocessekonomiska fördelar. Mellandom bör därför få meddelas endast då det ärmotiverat utifrån sådana synpunkter. Möjlighetenatl vidga mellandomsinstitulet hänger samman med omröstningsreglerna i 16 kap.2 § RB. Mellandom kan nämligen aldrig avse mindre eller annat än vad som kanuppställas lill särskild omröstning. Det måste enligt del nämnda lagrummet varafråga om en omständighet som är av omedelbar betydelse för utgången. Med detlaavses ell s. k. rältsfaklum, dvs. en omständighet, lUl vilken lagen anknyter enrätts-följd. Den grundläggande förulsällningen för etl utvidgatmellandoms-institul bör därför ges den innebörden, all mellandom skall kunnameddelas, om part beträffande samma käromål åberopar flera omständigheter,som var för sig är av omedelbar betydelse för utgången och som är omtvistade.Mellandomen kan sålunda inte avse enbart frågan om den av parlen åberopadeomständigheten är för handen utan måste även gälla frågan vilken rällsföljd somdenna omständighet skall medföra. Genomen sådan bestämmelse ges en yttre ram för mellandomsinstitulet. Inom denna böranvändningen av mellandom begränsas till de fall då del är motiverat avprocessekonomiska skäl. Den processekonomiska fördelen med mellandom framträderi allmänhet klart endasl när avgörandet av den lUl särskild prövning upptagnatvistefrågan kan leda till atl övriga delar av målet inle behöver las upp tUlfortsall prövning. Mellandom bör därför som regel tillgripas endast när denomständighet det är fråga om kan antas ha den rällsföljden att käromåletantingen bifalles eller ogUlas. Vidare bör en förutsättning för uppdelning avmålet vara all ell särskiljande av de olika tvistefrågorna är lämpligt medhänsyn lill utredningen. Under denna förutsättning innefattar kommittén delsalt utredningen beträffande målet i övrigt är av betydande eller kostnadskrävandeomfattning, dels alt den utredning som behövs för mellandomen i allt väsentligtberör endast ifrågavarande del av målet. Mellandominnebär inte endast fördelar. I samband med Överklagande kan nackdelarna i formav ökade kostnader och tidsutdräkt bli betydande. Bevisningen i de delar avmålet som inte prövats kan försämras. De nackdelar som kan vara förenade med enutvidgad möjlighet till mellandom är i och för sig inle andra ellerallvarligare än de som kan följa redan med nuvarande lagstiftning. Man kanemellertid inte bortse från att, om tillämpningsområdet för meUandomsinslilutetvidgas, också utrymmet för de med mellandomen förbundna ölägenheterna växer.Kommittén har därför övervägt all ge underrätten befogenhet all med hänsynlill omständigheterna bestämma, om lalan mot mellandomen skall få föras särskUteller endast i samband med det slutiiga avgörandet i målet. Detta alternativavvisas emellertid. Liksom f. n. bör det i stället regelmässigt vara lämpligt,all domstolen förklarar målet vilande till dess mellandomen vunnit laga kraft.De med mellandom förenade allvarli- 1971: 45 69 gasteolägenbetsraa kan på della sätt undvikas. Med hänsyn tUl de ökade risker sometl utvidgat mellandomsinstilut likväl kan innebära, föreslås emellertidhärutöver sådan ändring i nuvarande regler, atl det skall krävas synnerligaskäl för att meUandom skall få användas mot endera partens bestridande. Medåberopande av det anförda föreslår kommittén att i 17 kap. 5 § andra stycket RBtas in en bestämmelse av innebörd att, om beträffande samma käromål är fråga omflera omständigheter, som var för sig är av omedelbar betydelse för utgången,och del med hänsyn lill utredningen finnes lämpligl atl sådan del av måletavgörs för sig, särskild dom må på parts begäran ges häröver, men atl sådan dommot parts bestridande ej må ges om inle synnerliga skäl föreUgger. Dennuvarande bestämmelsen i andra stycket innefattas i denna regel och föreslåsulgå. Förslagelatt vidga möjligheterna alt använda mellandom har mottagits synnerligenvälvilligt. Endasl en remissinstans. Folkungabygdens domsagas häradsrätt, harställt sig avvisande med motiveringen att handläggningen av mål i underrättenkunde befaras bli fördröjd. I övriga yttranden betonas ofta alt förslagetmotsvarar ell länge känt behov. Hovrätten över och finnerförslagel vara synnerligen välmotiverat och kunna medföra betydandeprocessekonomiska fördelar, särskilt beträffande vidlyftiga mål. Stockholmsrådhusrätt framhåller alt det är odiskutabelt atl etl behov av utvidgademöjligheter lill mellandom föreligger. Erfarenheten visar alt i vissa fallavsevärda processekonomiska fördelar hade stått all vinna, om mellandom enligtde nu föreslagna reglerna hade kunnat meddelas. Hovrätten för atl del nuvarande mellandomsinstitulet inle kommit alt bli del värdefullatillskott tUl den svenska processrätten som lagstiftarna tänkt sig. Anledningentill delta lorde vara den myckel snäva begränsningen av tillämpningsområdetmen även svårigheterna atl avgöra var gränserna går för dess tUlåtlighet. Itveksamma fall har man hellre valt atl avstå från utnyttjande av möjlighetenän atl utsätta sig för risken av återförvisning. Kommilléns förslag öppnarmöjligheter att förenkla och förbilliga processen i åtskilliga stora ochinvecklade mål. rådhusrätt, borgmästarna i rådhusrätterna iEskilstuna och , domsagas häradsrätt och västradomsagas häradsrätt nämner att del vid domstolen upprepade gånger förekommitmål, i vilka mellandom inle enUgt nuvarande bestämmelser kunnat meddelas, mendär sådan dom skulle besparat domstol och parter mycket arbete och medfört betydandevinster i form av minskade rättegångskostnader. Nedrejustitierevisionen ifrågasätter om inte vinster i processekono-miskl avseendemånga gånger kunde erhållas genom användning av mellandom i hovrätt i föreningmed återförvisning av målet i övrigl tUl un- 1971: 45 70 derrätten,exempelvis när underrätten har ogillat ell anspråk på gmnd av preskription menhovrätten finner preskription ej föreUgga. Ibelänkandet påpekas atl mellandomens nackdelar huvudsakligen framträder i defall då den överklagas. Om mellandomsfrågan ligger länge i överinstanserna, kanbevisningen i återstående delar av målet allvarligt försämras. Kinnefjärdings,och Kållands domsagas häradsrätt ifrågasätter därför om inteöverklagande av mellandom borde behandlas med viss förtur i överinstanserna.Olägenheten av alt bevisningen försämras las också upp av ,som anför atl del föreligger utomordentligt små möjligheter allunder pågående rättegång få lill slånd bevisupptagning utom huvudförhandlingen.Enligt 36 kap. 19 § RB krävs för detla atl myckel speciella skäl föreligger.Bevisning lill framtida säkerhet enligt 41 kap. 1 § RB kan däremot innan etlmål anhängiggörs komma lill stånd utan att särskilt tungt vägandeomständigheter behöver åberopas. Man förordar sådan ändring att en part i etl mål,där beräknas förflyta tUl dess huvudförhandling äger rum i den deldär bevisningen åberopas, får höra vittne utom huvudförhandlingen. Iflera yttranden diskuteras mellandomsinstitutets närmare utformning. Sveahovrätt lar bl. a. upp frågan om del inle vore möjUgl atl i della sammanhangutvidga möjligheterna till fastslällelsetalan. Kommilléns förslag sägs innebäraatl genom mellandom kan föras fastslällelsetalan, som annars inte är tillåten,exempelvis om huruvida reklamation skett. ErUigl hovrättens mening bör dockaldrig genom uppdelning av en process kunna nås andra avgöranden än genomsärskUda rättegångar i varje delfråga, eftersom parterna annars kan frestastill skenprocesser. Mellandomsinslilutet bör därför utformas underhänsynslagande också till möjligheterna att föra fastslällelsetalan. Någraremissinstanser föreslår en längre gående utvidgning av mellandomsinstituletän vad kommittén föreslagit. Rådhusrätten i betonar alt mellandom bör fåbegagnas så långt sådan dom är processekono-miskt ändamålsenlig, oavsett omfördelarna står att vinna på utredningssidan, som anges i förslaget, eller päannat håU, t. ex. genom inbespa-rande av kostnader för en djuplodande analys avett invecklat rättsområde. Inskränkningen synes därför med fördel kunnaslopas. kan inle ansluta sig lill uppfattningen atl mellandomsom regel bör tillgripas endast när den omständighet som det är fråga om kanantas ha den rällsföljden, all käromålet antingen bifalles eUer ogillas.Förhållandel kan vara det att flera omständigheter föreligger som var för sigskulle vara av omedelbar betydelse för utgången, om inga andra omständigheteråberopades i målet, men eftersom del åberopas flera sådana omständigheter, somkanske dessutom motverkar varandra, kan målet inte förväntas bli avgjort genomen mellandom rörande en enda sådan omständighet. Trots delta bör varje sådanomständighet enligt 1971: 45 71 samfundetsmening kunna utbrytas till avgörande genom mellandom. bör få ske även omparterna inle är eniga. Om ena parten påyrkar sådan mellandom och rätlenfinner alt uppdelningen med hänsyn lill utredningen lämpUgen kan ske, bör inteden andra parten kunna förhindra en sådan uppdelning. villemellertid gå ännu ell steg. Mellandom bör tillåtas i alla fall där parterna äreniga och rätten finner en uppdelning i enlighet med parternas önskemåländamålsenlig, även om prövningen inte alls avser omständighet som är av omedelbarbetydelse för målets utgång. I en avtalstvist kan t. ex. tolkningen av en vissavtalsbestämmelse vara av väsentlig betydelse för bedömande av den sannolikarällsföljden, även om den inle kan sägas vara av omedelbar betydelse förutgången. En mellandom kan då bilda grundval för en förlikning mellan parterna. I flera yttranden berörsfrågan huravida parterna skall få disponera över möjligheterna att meddelamellandom. Några remissinstanser anser alt domstolarna bör ges möjlighet friare prövning av frågan än som föreslagils. Tillbörlig hänsyn liU de skälsom part framför för bestridande av alt mellandom används bör kunna ligga idomstolens lämplighetsprövning. Hovrätten för Nedre förordar däremotall den nuvarande regeln all mellandom icke ulan synnerliga skäl får meddelasmot kärandens bestridande bibehålls. 2.8Måls avgörande utan huvudförhandling i överrätt 2.8.1Gällande rätt m. m. Vädjademål i hovrätt och revisionsmål i HD skall i allmänhet avgöras efterhuvudförhandling. RB medger emellertid vissa undantag från derma regel. Bestämmelserom delta finns vad gäller hovrätt i 50 kap. 21 § och 51 kap. 21 § RB samtbeträffande HD i 55 kap. 12 § RB. Enligt50 kap. 21 § RB får hovrätt ulan huvudförhandling företa tvistemål lillavgörande, om vadelalan medgivils eller hovrätten finner uppenbart allvadelalan är ogrundad. Rör målet endast pengar eller sådant som kan skattas ipengar och uppgår värdet av del som lalan fullföljts om uppenbart inle lill , får målet avgöras ulan huvudförhandling, om ej båda parternabegärt sådan förhandling. Vidare föreskrivs att mål, i vUket endast är frågaom rättstillämpningen, får på båda parternas begäran avgöras ulanhuvudförhandling, om hovrätten finner uppenbart all sådan ej behövs. Ifråga om brottmålen meddelas motsvarande undantagsregler i 51 kap. 21 § RB.Enligt detla lagrum kan hovrätten företa mål lill avgörande ulanhuvudförhandling, om lalan av åklagaren förs endast lill den tilltalades förmåneller om lalan som förs av den tilltalade biträtts av motparten. Delsammagäller om underrätten frikänt den tUltalade eller 1971: 45 72 eftergivitpåföljd för brollel eller funnit honom vara fri från påföljd på gmnd avsjälslig abnormitet eller dömt honom till böter eller fällt honom till vite ochdet inte förekommer anledning atl döma tUl svårare straff eller att döma lUlannan påföljd. När lalan förs även om annat än ansvar tiUkommer som ytterligareförutsättning, all denna talan enligt 50 kap. 21 § RB kan prövas ulanhuvudförhandling. 12 § RB sägs all HD utan huvudförhandling äger företa mål liU avgörande ommålet upplagils av hovrätten. Huvudförhandling är ej hellernödvändig i tvistemål om revisionslalan har medgivils och i brottmål, om lalanav åklagaren förs endasl lill den tilltalades förmån eller om talan som förs avden tilltalade har biträtts av motparten. Slutligen föreskrivs atl, om måleller viss i målet uppkommen fråga skall avgöras av högsta domstolen i desshelhet, della får ske utan huvudförhandling. Bådei hovrätt och HD gäller utöver vad nu sagls all huvudförhandling inte behövsför sådan prövning som inle avser själva saken. Reglernaom måls avgörande ulan huvudförhandling blir för sin till-lämpning beroende avde s. k. tiUtrosparagraferna eller, vad gäller hovrätt, 50 kap. 23 § och 51 kap.23 § RB. Om det vid huvudförhandling i underrätt upplagils muntlig bevisningrörande en viss omständighet eller hållits syn på stället och avgörandet även ihovrätten beror på tilltron till den bevisningen, får hovrätten inte ändraunderrättens dom i den delen, om inte beviset på nytt lagils upp vidhuvudförhandling i hovrätten eller också synnerliga skäl föreligger all dessvärde är annat än underrätten har antagit. I brottmål får oberoende av detlagöras ändring lill den tilltalades förmån. Mot dessa bestämmelser svarar, vadangår förfarandet i högsta domstolen, föreskrifterna i 55 kap. 14 § RB. I motsvarandefall förutsätts för ändring i HD all hovrätten gått ifrån underrättensbevisbedömning ulan alt ha tagit upp bevisningen eller alt del föreliggersynnerliga skäl för att bevisels värde är ell annat än vad hovrätten harantagit. Bestämmelsernaom måls avgörande utan huvudförhandling i överrätt har varit i sak oförändradesedan tUlkomst med del undantaget att värdegränsen för avgörandeav tvistemål ulan huvudförhandling höjts från ursprungligen 500 kronortill nuvarande . Isin till riksdag avgivna berättelse gjorde revisorer vissauttalanden rörande processreformens ekonomiska verkningar. De framhöll bl. a.all reformen hade medfört oförutsedda koslnadsstegringar. KostnadsfråganföreföU att i stor utsträckning för den rättssökande allmänheten ha blivitavgörande i valet mellan all anlita domstol, atl söka sin rätt på andra vägaroch all avstå från rättsanspråken. Fördyringen hade i särskild grad satt sinprägel på hovrättsprocessen. Man borde därför överväga en utvidgning avmöjligheten alt i hovrätt avgöra Prop.1971: 45 73 En åtgärd i det sammanhanget vore all justera värdegränsen itvistemål uppåt. Även ett blandat muntligt och skriftligt förfarande kundeövervägas. Medanledning av revisorernas berättelse hemställde riksdag alt enutredning måtte tillsättas för atl utarbeta förslag lill behövliga ändringar iolika detaljbeslämmelser i och dess följdförfattningar. Denna, som antog benämningen rältegångskommitlé,avlämnade belänkande med förslag till vissa ändringar irältegångsbalken m. m. (SOU 1953: 26). Kommittén föreslog bl. a. en höjning avdåvarande värdegränsen tiU . Vidare föreslog man atl disposilivamål skulle få avgöras utan huvudförhandling, om båda parterna hade begärtdelta och hovrätten dessutom fann del uppenbart all huvudförhandling ejfordrades. I motiveringen anfördes bl. a. att del för en part, som ser sig avekonomiska skäl förhindrad alt överklaga en underrältsdom, bör vara bättre atlfå möjlighet alt kunna klaga med en enklare processform än alt ej kunna klagaalls. Det var endast fråga om tvister, där parterna har vidsträckt rätt all avgörahur de skall lösas. De kan t. ex. komma överens om alt låta dem lösas avskUjenämnd med ofta svaga garantier för ett riktigt avgörande. Det förefölldärför naturligt låta dem få välja en bUligare processform, om de är ense omdelta och hovrätten dessutom själv finner del uppenbart, att den dyrare formenej behövs. Med den ifrågasatta lösningen kunde man länka sig en olämpliganvändning av skriftlig procedur i hovrätt endasl om båda parterna oriktigtbedömt denna procedurfråga och hovrätten klart underskattatbetydelsen av en muntiig förhandling. Kommittén framhöll som ett ytterligareskäl för ändringen, att det fanns vissa slag av mål, som på grund av sin artsärskilt väl lämpade sig för ell rent skriftligt förfarande, t. ex. vissaredovisningstvister och vissa patentmål. Om förslaget genomfördes, fannkommittén intresse inte längre föreligga för två i diskussionen framlagdaförslag, nämligen all huvudförhandling skulle få underlåtas även om parternainte begärt della dels i mål rörande rättstillämpning, dels i mål, där defaktiska omständigheterna var ostridiga och den fullföljda talan endast avsågskälighelen av ett yrkat belopp.