prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Vad gäller översättning avhandlingar som ges in på främmande språk måste uppenbarligen las hänsyn tillärendets beskaffenhet, omfattningen och karaktären av det malerial som läranasin samt kostnaden för översättning sedd i förhållande till ärendets vikt förden som förebringar materialet. Någon slentrianmässig översättning av allainkommande handlingar på elt främraande språk bör sålunda inte förekomma. Detbör å andra sidan understrykas att en inlaga inte får avvisas enbart av detskälet att den inte är avfattad på svenska. Beslämraelsen ora lolk bör som föreslagits av bl. a.regeringsrättens ledamöter ingå bland förvaltningslagens allmännabestämmelser. Den bör vidare i enlighet raed arbetsgruppens förslag gäUa ocksådet fallet att myndighet har atl göra med någon som är allvarUgl hörsel- ellertalskadad. Någon särskild bestämmelse om rätt för synskadad alt ge in handling,som är skriven med blindskrift, anser jag däremot inte böra meddelas i lagen.Detsamma gäller de av några remissinstanser föreslagna reglerna om hinder förnågon att tjänstgöra som tolk (jfr 50 § andra siycket i den nu föreslagnaförvaltningsprocesslagen) ocb om tolks kvalifikationer, Någol behov av all i lagen ta med särskilda regler omersättning till tolk föreligger enligt min mening inte (jfr 14 § andra stycketarbetsgruppens lagförslag) , Del får anses ligga i sakens natur all den somfullgör uppdrag som tolk annorledes än i tjänsten skall få skälig ersättninghärför. Att ersättningen till lolk skall utgå av statsmedel hos statligmyndighet och av kommunala medel hos myndighei behöver inte helleruttryckligen utsägas i lagen. Som jag framhållit i den allmänna motiveringen får fråganom 9 § förvaltningslagen bör föranleda ändring i om tolk viddomstol tas upp särskill. Paragrafen innehåller vissa bestämmelser ora förfarandetnär rayndighet genom remiss inhämtar yttrande från annat allmänt organ ellerfrån enskild. Den motsvarar 10 § arbetsgruppens lagförslag. Någon allmän reglering i lag avmyndighets rätt alt inhämta yttranden från andra myndigheter finns f. n. inte.För statsförvaltningens del bör emellertid erinras ora den i 47 §regeringsformen upptagna regeln atl rayndigheter och tjänsteraän skall »räckavarandra handen» vid fullgörandet av sina uppgifter. Den sålundagrundlagsfästa principen om myndigheters skyldighet atl lärana varandraömsesidigt bistånd har också kommil lill uttryck i 4 § första siycket allmännaverkssladgan. Enligt denna föreskrift skall statsmyndighet på begäran gå andramyndig- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 383 heterlill hända med de upplysningar och del biträde som den kan lämna. Av andramyndigheter äger den i sin lur få de upplysningar och det biträde som behövsför dess verksamhei och sora kan lämnas av myndigheterna. Ispecialförfatlningarna förekommer vidare åtskilliga bestämmelser som reglerarviss rayndighets befogenhet eller skyldighet att före ärendes avgörandeinhämta yttrande från annat allmänt organ eller från enskild. Här kanexempelvis erinras ora beslämraelserna i 36 § 3 mom. länsstyrelseinstruktionen(föredragandes rätl atl genora remiss fordra in förklaringar, upplysningareller yttranden, som behövs för beredande av ärende), 8 § förordningen(1940:910) angående yrkesraässig automobillrafik (länsstyrelses skyldighet atti ärende ora lillslånd till linjetrafik inhämta yttranden från polismyndighet,berörda trafikförelag och sammanslutningar av utövare av yrkesmässigautoraobiltrafik saral från vederbörande vägförvalt-ning, kommuner och andrasom ärendet kan angå), 16 § andra stycket lagen (1956: 2) om socialhjälp(socialnämnds skyldighet atl i ärende ora socialhjälp vid behov inhämtauppgifter från rayndigheter och andra, som kan lämna upplysning i ärendet) och9 § första stycket barnavårdslagen (rätt att fordra inyttranden och upplysningar från kommunens styrelse och övriga nämnder samtdess beredningar och befattningshavare). I en del specialförfattningar harförvaltningsmyndighet också getts befogenhet atl inhämta yttrande av sakkunnig,se t. ex. 15 § taxeringsförordningen och 16 § barnavårdslagen. I1931 års s. k. reraisscirkulär anbefalls statens förvallande myndigheter atl,innan beslut fattas om inhämtande genom remiss av yttrande från myndighei ellerannan, noga pröva behovet av ålgärden. Enligt cirkuläret bör särskill iakttasatt yttrande inte fordras in i vidare omfattning eller från andra än som ärnödvändigt för ärendets utredning, att i remissbeslutel vid behov anges i vilketavseende svar önskas ocb om yttrandet skall avges efter hörande av annan samtatt, om i samma ärende remiss skall ske lill flera, yttrande om möjligtinhämtas från alla . Arbetsgruppen.Arbetsgruppen framhåller att remissförfarandet i förvaltningsärenden inte ärnågot som rör uteslutande den remitterande myndigheten ocb de organ vilkaanlitas som remissinstanser. Omfattningen av remissförfarandet, utformningen avremisserna och remissmyndighetemas handläggning av remissärendena är av mycketstor betydelse för de enskilda parterna i förvaltningsförfarandet. Dessasrättsliga intressen berörs i hög grad av fullständigheten i den utredning sombeslutsmyndighetema eftersträvar och av den tidsutdräkl som remissbehandlingenregelmässigt drar med sig. Från den enskilda parlens synpunkl är detvisserligen angeläget att behövliga kontakter las med andra rayndigheter menockså att remissbehandlingen inte blir onödigt vidlyftig och tidskrävande.Enligt arbetsgruppens mening bör därför i förvaltningslagen ingå vissaföreskrifter om remissbehandlingen av förvaltningsärenden. Dessa föreskrifterbör träda i Maj.-ts proposition nr 30 dr 1971 ställetför huvudreglerna remisscirkulär. Liksom remisscirkuläret börbeslämmelserna äga allmän räckvidd. Arbetsgruppen föreslår därför, all deinordnas bland lagens allmänna bestäraraelser. Enligtarbetsgruppens mening bör som huvudregel gälla att myndighet skall inhärataupplysning eller yttrande genora reraiss till statlig eller koraraunal myndigheteller annan, när det är särskilt föreskrivet eller eljest nödvändigl (10 §första styckel försia punkten arbetsgruppens lagförslag). Syftet raed regelnbör vara atl inskärpa viklen av alt remiss inte beslutas annat än när sådan ärnödvändig. Arbetsgruppen erinrar ora att JK och JO i sina yttranden överbesvärssakkunnigas betänkande bl. a. understrukit att en orsak till dröjsmålmed förvaltningsärendens avgörande ofta är att behovet av remisser inte prövasmed tillbörlig noggrannhet utan att re-millering av inkomna ärenden sker heltschablonmässigt. Trots bestämmelserna remisscirkulär förekommermissförhållanden på detta område. Enligt arbetsgruppens mening bör i varjeärende noggrant prövas, om ärendet behöver remitteras ut eller inte. Slentrianmässigremittering bör inte få förekomma. Är del i det enskilda fallet inte nödvändigtalt upplysningar eller yttrande inhämtas från annat håll, bör remiss inte fåske. Arbetsgmppen framhåller vidare att beslämmelsen inte är avsedd alt utvidgamyndighets nuvarande skyldighet att besvara reraisser, I den mån myndighetinte skulle ha någon författningsenlig skyldighet att svara på en remiss, kanman enligt arbetsgmppens åsikt ändå räkna med alt myndigheten koraraer attlämna erforderlig medverkan. Det tillkommer emellertid den rayndighet sommottar en reraiss att pröva, om den begärda prestationen faller inom desskompetensområde eller ej. Det ligger också i remiss-myndighetens hand atlavgöra, ora andra viktigare göromål hindrar myndigheten alt göra utredningenoch yttrandet så omfattande som i och för sig skulle vara önskvärt. Inte hellerbelräffande andra offentligrältsliga subjekt än myndigheter eller beträffandeprivalrätlsliga subjekt bör förvaltningslagen enligt arbetsgruppens meningreglera frågan om skyldigheten att besvara erhållna remisser, .arbetsgruppenslagförslag upptar även vissa föreskrifter om hur remiss bör gå lill. Eftersomdet är viktigt atl remissförfarandet ordnas på etl sådant sätt alt ärendenaligger ute på remiss så som möjligt, bör huvudregeln enligtarbetsgruppens mening vara att, om flera behöver höras i ett ärende, remisstill dem skall ske . En sådan s, k, solfjäderremiss kan dock intealltid användas, I vissa fall är det från utrednings- och samordningssynpunkternödvändigt alt en myndighet avger yttrande först efler del all den har tagitdel av upplysningar och synpunkter som en annan myndighet förebringat. Isådana fall raåste remissinstansema höras en efler annan (s, k. kedjeremiss).Arbetsgruppen erinrar också ora att en remissbehandling inte alltid behöverske i de traditionella formema. Det kan i en del fall vara rationellt alt,eventuellt efter ulremiltering till ett flertal Kungl.Maj:ts proposition nr 30 är 1971 385 instanserav handlingarna eller en sammanfallande promemoria i ett ärende, denremitterande myndigheten håller ett sammanträde med remissinstanserna, vidvilket remissorganen efler överläggning framför sina synpunkter lill denremitterande myndigheten. Mot bakgrund av det anförda föreslår arbetsgruppenalt i förvaltningslagen föreskrivs all, när flera behöver höras, remiss tilldem görs , om de inte av särskild anledning bör höras en efter annan(10 § första stycket andra punkten arbetsgruppens lagförslag). Arbetsgruppenframhåller vidare atl det torde vara lämpligt att den remitterandemyndigheten, så snart detta kan vara till hjälp för remissinstansen, anger ivilka avseenden yttrande eller upplysning önskas. Härigenom kan remissinstansenbesparas onödigt arbete. Likaså bör den remitterande myndigbeten i allmänhetange den tid inom vilken svar önskas. En sådan specificering av remissernabehöver dock inte nödvändigtvis göras i det individuella remissärendet. Hinderbör inte möta atl en myndighei generellt meddelar en annan myndighet, att vidframtida remisser i angivna typer av ärenden yttrande och upplysning önskas ivissa uppräknade avseenden och inom viss angiven tid, om annat inte anges idel enskilda fallet. Atl ställa upp krav på att remisser undantagslöst skallvara specificerade synes arbetsgruppen vara att gå för långt. I många fall ärdet självklart i vilka avseenden yttrande önskas och då bör uppgift härom intebehöva lämnas av den remitterande myndigheten. Även uppgifl om den tid inomvilken remissen bör besvaras kan ibland på grund av ärendets beskaffenhetframstå som obehövlig. Är avsikten att remissmyndigheten skall avge yttrandeefter att ha hört underlydande myndighet eller annan, bör det ankomraa på denremitterande myndigheien alt ange vem eller vilka som skall höras. Även i dettahänseende bör det självfallet vara tillåtet atl raeddela remissinstansernagenerella anvisningar. Arbetsgruppen förordar i enlighet raed det anförda alti lagen föreskrivs att, om det inte är obehövligt, i remissen anges i vilkaavseenden ocb inom vilken tid svar önskas samt om remissinstansen bör höraannan (10 § andra stycket arbetsgruppens lagförslag). Arbetsgruppenunderstryker angelägenheten av all såväl beslulsmyn-digbeter somremissmyndigheler gör allt vad de kan för alt minska handläggningstiden avförvaltningsärenden. Kan det av särskild anledning antas, att ett ärendesavgörande kommer att dra ul på liden, bör beslutsmyndigheten enligtarbetsgruppens raening underrätta parten därom och om orsaken till dröjsmålet.Gruppen anser det dock onödigt att nämna delta i själva lagtexten. Remissyttrandena.Praktiskt taget alla remissinstanser godlar atl remissförfarandets huvuddragregleras i förvaltningslagen. Regeringsrättens ledamöter anser att det visserligenkan ifrågasättas, om bestäraraelserna i allo är av sådant slag atl de lämpligenbör tas in i lag, i synnerhet när lagen är avsedd att tillämpas på ellvidsträckt område och av myndigheter med sins- Maj:ts proposition nr 30 är1971 emellan skiftande arbetsuppgifter. Med hänsyn till alläven de mer detalj-betonade och instruktionsmässiga bestämmelserna i paragrafenkan uppfattas som elt led i strävandena alt i görlig mån söka åstadkomma ensnabbare handläggning av förvaltningsärendena, vill regeringsrättens ledamöterdock inte motsätta sig att bestäraraelserna tas upp i lagen. iÖstergötlands län finner däremot föreskriftema vara onödiga. Från några håll hävdas atl remissrätten beskurits förraycket i förslaget. Kammarkollegiet ifrågasätter om inte uttrycket »när del ärsärskill föreskrivet eller eljest nödvändigl» i 10 § försia siycket innebär enonödigt sträng begränsning. För slävjandel av okynnesremisser bör det enligtkollegiets mening räcka med en föreskrift att remiss sker »när det är särskiltföreskrivet eller eljest finnes behövligt». Liknande synpunkler anförs bl, a,av patent- och registreringsverket, sora föreslår atl orden »eller eljeslnödvändigl» ersätts av uttrycket »eller eljest är av betydelse för ärendetsavgörande», yrkar att lagtexten kompletterasmed en bestämmelse om atl ett ärende skall remitteras till »myndighet ellerannan», när part med fog framställt yrkande därom. Ett liknande påpekande görsav . erinrar om atl bestämmelserna i 18kap, 5 § lagen ora allmän försäkring i viss utsträckning begränsarförsäkringskassas skyldighel att gå statlig eUer myndighet lill bandaraed yttranden och upplysningar. fäster uppraärksamheten på de nyariktlinjer som avses skola lillämpas i fråga om statliga myndigheters uttagandeav ersättning för tjänster. Förbundet säger sig ha erfarit, att statligmyndighet av samarbetsnämnden i ett kommunblock fordrat ersättning för bestyrmed ell remissyttrande som samarbetsnämnden begärt. Om en sådan ordning allmäntskall gälla när etl kommunall organ vänder sig lill statlig myndighet för attfå upplysning eller yttrande, finns det enligt förbundets åsikt risk för attdet samråd mellan stat och kommun, som inom många områden äger rum påkommunall initiativ ulan att vara lagstadgal, kommer att minska, vilket kanvara ofördelaktigt från samhälleliga synpunkter, erinrar om att iinstruktioner och laxebeslämmelser kan finnas föreskrifter som begränsarmyndighets möjligheter att ulan kostnad utföra utredningar av olika slag. Förde lokala enheterna inom fastighetsbildningsmyndigheterna finns sålundabestämmelser som innebär att enheterna måste avgiftsbelägga utredningar medanledning av remiss från annan myndighet, om samma ulredning är avgiftsbelagdför enskild sakägare, förklarar sig förutsätta atl om bestämmelserna omreraiss avses medföra ändringar i angivna och liknande fall följdändringar börgöras i berörda instruktioner och taxebestäraraelser, advokatsamfundföreslår att lag-ruramel kompletteras med en regel ora rätt för den som inte äratt hänföra KungL Maj:ts proposition nr 1971 387 till kategorierna statlig eller koraraunal myndighet altav allraänna medel få arvode saral ersättning för kostnad och tidsspillan (jfr8 kap, 13 § tredje stycket besvärssakkunnigas lagförslag). Förslaget all s. k. solfjäderremiss regelmässigt börtillämpas lämnas i allmänhet utan erinran i yttrandena. iBlekinge län säger sig dock vara mindre tilltalad av den föreslagnarekoraraendalionen av solfjä-derreraiss som allmän regel. Sådana remisserorsakar enligt mening ibland dubbelarbete hos olikaremissinstanser och därmed ökad total handläggningstid. Länsslyrelsen anser atlallmänt bruk av solfjäderremisser medför fara för fördröjdhandläggning. Del i betänkandet berörda systemet med ett av remissmyndighetenhållet sammanträde, vid vilket remissinstansema lägger fram sina synpunkter,anses av i län ha vissa fördelar. Åsiktsutbytenkan på delta sätl tillföra ärendet nya synpunkter, som enligt den vanligaremissordningen kanske förbises. Systemet lider emellertid enligtlänsslyrelsens mening av den svagheten atl det för reraissmyndigheterna kanställa sig svårt, för att inte säga omöjligt, att på slående fot ta definitivställning vid elt sammanträde om elt komplicerat ärende. I mindre inveckladeärenden kan formen överläggningbeslut däremot säkerligen praktiseras. Deltaslag av ärenden tar å andra sidan regelmässigt väsentligt attbereda och handlägga i vanlig ordning än de raer intrikata. Sverigesadvokatsamfund påpekar att en påtaglig olägenhet med nuvarande remissystem äratt myndigheten ger ifrån sig sitt enda exemplar av handlingarna i ärendet raedrisk för att handlingarna koraraer bort och med påföljd att del ibland underlång tid blir omöjligt att hos myndigheien inhämta kunskap om ärendet. Mednuvarande snabba och billiga kopieringsförfarande bör man enligt samfundetsmening kunna föreskriva atl handläggande myndighei alltid skall ha kvaroriginal-handlingarna och vid remiss endast ex{>ediera kopior. Vad sora föreslås angående specificering av reraisserföranleder i allmänhet inga närmare kommentarer i yttrandena. Länsstgrehen iBlekinge län ställer sig emellertid tveksam till lidsangivelser i reraisser ochframhåller att dessa inte sällan vållar extra arbete genom påminnelser ochundersökningar och därför bör reserveras för ärenden där särskilt behov avsvar inom bestämd tid föreligger. Reraissinstansen måste alltid i sista hand,på eget tjänsleansvar, prioritera sina arbetsuppgifter. För den remitterandemyndigheten kan det också vara svårt alt i remissen ange en rätl avvägd remisstid.Bestämmelsen i 10 § andra stycket bör därför enligt mening fåen positiv formulering: »Om det är behövligt, anges etc.» JO ifrågasätter orainte vikten av alt remisserna bevakas såväl av remitterande myndighet soraremissmyndighet bör få uttryck även i lagtexten. Patent- och registreringsverketpåpekar atl del ofta går en inte alltför obetydlig tid innan svar på en remisskommer beslulsmyndigheten lill banda. Om remiss regelmässigt sker i viss typav ärenden är part oftast medveten härom, men i 388 Kungl Maj.ts proposition nr 1971 andrafall kan det vara påkallat att myndigheten meddelar parten atl remiss skett.En erinran om önskvärdheten av sådan orientering för parlen bör enligtpatentverkets mening las in i 10 §, eftersom det annars kan befaras alt mångamyndigheter underlåter atl skicka något meddelande. Rikspolisstgrehen anseratt remissinstans bör ha möjlighet att höra annan, även om detta inte anbefallsi remissen. Efiersom den föreslagna lydelsen av 10 § andra siycket kan tolkas imotsatt riktning, förordar styrelsen en justering av laglexten eller i vartfall ett klargörande motivutlalande i enlighet raed styrelsens ståndpunkt. Departementschefen.I förvaltningsförfarandet ankoramer det normalt på den beslutande myndighetenalt sörja för den utredning som behövs i ett ärende. Ett viktigt led iförfarandet är därför alt inhämta yttranden från andra myndigheter ellerallmänna organ eller från enskilda sammanslutningar eller personer. Den åtgärdvarigenom myndighet begär sådant yttrande brukar kallas reraiss. En begäran avsådanl slag kan ha olika syften. Ofta önskar den beslutande myndigheien pådetta sätl få upplysningar ora faktiska förhållanden sora är av betydelse företl ärendes avgörande. Vidare kan myndigheten ha behov av att tillgodogöra sigden speciella sakkunskap eller person- eller ortskännedom som t. ex. annanmyndighet besitter. En ytterligare orsak lill reraiss kan vara att rayndighetvill kontrollera de uppgifter som har lämnats av enskild part i elt ärende.Genom remiss till andra allmänna organ kan en myndighet också åstadkomraasaraordning raellan olika myndigheters åtgärder. Det råder sålunda ingen tvekanom atl remissförfarandet har en central plats vid utredningen av förvaltningsärenden. Sombetonas av arbetsgruppen är det även från rättssäkerhetssynpunkt av störstavikl alt remissförfarandet fungerar ändamålsenligt och att handläggningen intefördröjs genom onödiga remisser. För parter och andra som berörs av ett ärendeär det visserligen angeläget atl detta blir fullständigt utrett. De haremellertid också ett befogat anspråk på alt handläggningen av ärendet avslutasinom rimlig tid. Jag anser därför i likhet med arbetsgruppen och så gott somalla remissinstanser att i förvaltningslagen bör tas in vissa föreskrifter omförfarandet när myndighet genom reraiss inhämtar yttrande från annat allmäntorgan eller från enskild. Föreskrifterna bör ges generell räckvidd och ingåbland lagens allmänna bestämmelser. Ocksåi fråga ora utforraningen av bestämmelserna om reraiss kan jag i huvudsakansluta mig till arbetsgruppens förslag. Endast i ett avseende bör enligt minmening göras en saklig ändring i förhållande till vad arbetsgruppenföreslagit. Paragrafens huvudregel bar i gruppens lagförslag getts formen avett åläggande för rayndighet att genora reraiss inhärata upplysning elleryttrande, när del är särskilt föreskrivet eller eljest nödvändigt. Eftersomgruppen syftat till atl inskärpa vikten av att remiss inte sker i onödan, synesdet emellertid raindre lämpligt alt utforma den så, atl den kan tolkas Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 389 somett allmänt slällningslagande till frågan vilken befogenhet eller skyldighetmyndighei har i förevarande avseende. Redan av den inledningsvis nämndaprincipen om förvaltningsmyndighets skyldighet att sörja för enlillfredsslällande utredning av sina ärenden följer atl myndighei har alt sökainförskaffa behövliga upplysningar och yttranden från andra allmänna organeller från enskilda. I åtskilliga specialförfattningar har på särskilda områdenpreciserats hur långt myndighets befogenhet eller skyldighet sträcker sighärvidlag. Atl statliga myndigheter är skyldiga alt lämna varandra ömsesidigtbistånd framgår vidare av 47 § regeringsformen och 4 § första siycket allmännaverksstadgan. För andra offentliga organ och för enskilda föreligger ingenskyldighel att besvara en remiss annal än i den mån detta är uttryckligenföreskrivet i särskild författning. Någon ändring i den sålunda rådandeordningen synes inte böra göras i delta sammanhang och lorde inte heller varaavsedd med den av arbetsgruppen föreslagna bestämmelsen. För alt undvika enfelaktig tolkning av denna bör den enligt min mening inte utformas vare sigsora etl åläggande för myndighei alt remittera ett ärende till annan, när detär nödvändigt, eller som etl bemyndigande alt göra detla. Humvida en sådanskyldighet eller befogenhet föreligger i det enskilda fallel får avgöras enligtde allmänna regler som gäller i dessa avseenden. Däremot bör genomförvaltningslagen inskärpas alt myndighet, innan den genom remiss inhämtaryttrande från annat allraänt organ eller från enskild, noga prövar behovel avåtgärden. En bestämmelse med sådanl innehåll torde vara lill fyllest för atlklargöra atl slentrianmässig remittering av ärenden inte får förekomma. DärmedIräffar man del från rättsskyddssynpunkt väsentliga, nämligen alt ärendenasavgörande inte skall få uppskjutas av onödiga remisser. Jag förordar därför attbestämmelsen utformas i överensstämmelse härmed. I övrigt bör de avarbetsgruppen föreslagna bestäraraelserna bara undergå vissa jämkningar iformellt hänseende. Medden ståndpunkt som jag nu har intagit lill paragrafens utformning saknasanledning alt gå in på den av vissa remissinstanser berörda frågan om rätt förmyndighet eller annan, till vilken remiss har skett, att få ersättning försina koslnader i samband med avgivande av remissyttrande. Som har påpekats avJO kan självfallet ifrågasättas om inte i lagtexten bör ingå även en regel sorainskärper vikten av att en remiss bevakas av såväl remitterande myndighet somremissmyndighet. Jag anser det dock vara tillräckligt alt i paragrafen angeatt beslutsmyndigheten vid behov skall sätta ul den tid inom vilken svarönskas. Det ligger i sakens nalur alt ora svar inte kommer in inora förelagdtid den reraitterande myndigheten har atl genom påminnelser söka påskyndahandläggningen. Alt part bör underrättas om att ärendes avgörande med hänsyntill företagen remiss kan komma att dra ut , får som arbetsgruppenpåpekat anses höra till myndighets allmänna serviceplikt. Det kräver därförknappast något omnämnande i lag- Maj-.ts proposition nr 30år 1971 Med anledning av vad harpåpekat vill jag tillägga, alt del givetvis står remissinstans fritt aft höraannan, även om detta inte uttryckUgen angetts i remissen. En förutsättninghärför bör dock vara, att sådan underremiss kan ske inom den tid som har sattsut i huvudreraissen. 11 § Paragrafen innehåller en allmän regel om vem som harrätt att anföra