prop · FU03179 · 1971-12-31 00:00:00 — Jag lämnar här huvudsakligenåsido de i lagstiftningsärendet närmare belysta, icke alltid lättbedömdafrågorna om pantsättningens omfattning med avseende å fordran och om fömts'ättningamaför att borgenär skaU anses vara i god tro och stannar inför frågan ompanträttsobjektet. Systemetkan helt kort sägas gå ut på att med hjälp av en praxis vid pantförskrivningen,enligt vilken objektet angives endast genom en ofta blott underförståddhänvisning tiU pantbrevet, och av godtrosregeln och regelsystemet i övrigtuppnå överensstämmelse mellan inteckningens objekt och pantförskrivningens,även om detta mången gång måste medföra att pantförskrivningen kommer attomfatta fastighet som sålts eller som eljest bort vara undantagen. Vid insikthärom och i medvetande om hur läng tid som ofta kommer att ha förflutit meUanpantbrevets utfärdande och pantförskrivningen och om hur vanligt det är attfastigheter säljs och delas samt mot bakgrunden av allt som sagts ompantförskrivningens centrala roll är det naturligt att man ställer sig följandefräga: Varför förordas eller rentav lagfästes icke en ordning, innebärande att panträttsupplätarenvid själva upplåtelsen direkt förklarar i vilken eller vilka fastigheter hanupplåter panträtt samt vidare bekräftar att dessa fastigheter fortfarande tUlhörhonom? Därigenom och till följd av de frågor och förtydliganden somförklaringen ger anledning till skulle, kan man tycka, de flesta missförståndbli undanröjda. Det måste dock vara sällsynt att panträttsupplåtare svikligenlämnar oriktiga uppgifter varemot säkerligen, efter IF:s upphä- vande,hos allmänheten, här närmast fastighetsägarna-gäldenärerna, föreställningenkommer att leva kvar, att objektet för panträtten är bestämt genominteckningen. Att diskutera behovet av klarspråk vid pantförskrivningen beträffandedet mest centrala däri, nämligen objektet, är så mycket mera påkallat som manicke kan känna sig viss om att rätts-tiUämpningen kommer att visa sig benägenatt erkänna god tro i överlåtelsesituationer i den vida omfattning som tillsynes är antaget. Diskussionen torde vinna iklarhet genom att anknytas till ett enkelt exempel, i vilket inteckningenmeddelats i 1:1 och 2:1 samt därefter från 1:1 avstyckats 1:2. Om upplåtarensålt 1:1 och av den anledningen säger sig pantförskriva 1:2 och 2:1 är diskrepansenmellan inteckningsobjektet och det avsedda pantobjektet uppenbar och iallmänhet kommer borgenären då att vägra krediten med hänsyn till vad som g'ällerom överföring av brist mellan gemensamt intecknade fastigheter. Upplåtaren fårbeskedet att han bör ordna relaxation och sedan återkomma. Säger sig upplätarenpantförskriva 1:1 och 2:1 förefaller det visserUgen stämma överens medpantbrevet. Borgenären måste emellertid inse att uppgiften avser vad som dagenför pantförskrivningen är 1:1 och 2:1. I exemplet var inteckningsdagen 1:1något annat och större än pant-upplåtelsedagen. Borgenären kan alltså icke utanrisk för förlust antaga att pantobjektet överensstämmer medinteckningsobjektet. En närmare undersökning hur h'ärmed förhåller sig kan dockför närvarande icke enkelt och snabbt göras. Situationen är paradoxal. Färborgenären vid pantförskrivningen ingen annan uppgift om pantobjektet än vadhan inhämtar ur pantbrevet kan han tro på överensstämmelse mellan inteckningsobjektoch pantobjekt och vara skyddad, vad angår möjligheten av fastighetsdelninggenom att pantupplätdsen tolkas i enlighet härmed samt mot risken att objektet eUernågon del därav överlåtits genom sin goda tro. Får han en direkt uppgift måstehan i allmänhet kontrollera den och det är förenat med svårigheter. Detär naturligt och eftersträvansvärt att i avtalsförhållanden lämnas och begärsklara och öppna direkta besked. Ett system som knappast fungerar, när sådanabesked lämnas, är icke tillfredsställande. Denmåhända rätt avlägsna dag då varje borgenär vid pantupplåtelsen har eller kanskaffa sig tUlgång till aktueUa fastighetsdata är möjligheten att intecknadfastighet delats icke längre något problem och har någon sökt lagfart påintecknad fastighet får borgen'ären veta detta. bör emeUertid pantupplåtarenavkrävas besked huruvida han alltjämt äger de fastigheter han vUl pantsätta.Därefter kan den förevarande godtrosregeln få spela sin avsedda, mera blygsammaroll. Denföreslagna lagändringen och vad som anförts tUl stöd för den visar enligt minmening hän på behovet av en annan och bättre lösning av frågan, hur uppkomstenav bristande överensstämmelse mellan inteckningsrättoch panträtt skall kunna förhindras. Den föreslagna lösningen torde alltsåicke få betraktas som slutgiltig. Med dessa uttalanden tillstyrker jag denföreslagna ändringen. Till det remitteradeförslaget har icke fogats någon bestämmelse om ikraftträdandet. En sådan kanenligt lagrådets mening ej avvaras. Förslagettill lag om ändring i lagen om införande av nya jordabalken Iöverensstämmelse med vad lagrådet anfört i anslutning tUl förslaget tUl lag omändring i JB förordar lagrådet att en bestämmelse om ikraftträdandet meddelas. Förslagettill lag om ändring i utsökningslagen 71 §och 91 a § Denändrade konstruktionen i 6 kap. 3 § JB beträffande tUlägg tUl pantbrevs belopphar föranlett att också föreskrifterna om utmätning av ägarhypotek föreslåsändrade. Ändringen innebär enligt uttalande i remissprotokollet att manutvidgar dessa föreskrifter till att avse utmätning av den rätt pä grand avpantbrev som tillkommer fastighetsägare som följd av att pantbrev icke allseller endast delvis behöver tagas i anspråk för t'äckning av fordran. Den rättsom här åsyftas är rätten att med utnyttjande av pantbrevet göra enpantförskrivning med verkan att borgenären vid behov får taga också tillägget ianspråk. Utmätningen kan n'ärmast förliknas vid en tvångsvis genomfördpantförskrivning till säkerhet för utmätningssökandens fordran. I denföreslagna lagtexten kommer ändringen tUl uttryck genom att däri anges såsomföremål för utmätningen, i stället för ägarhypotek i fast egendom, pantbrev ifast egendom i den mån det ej utgör pant för fordran. Att pantbrev sålundabetecknas som föremål för utmätning kan synas stå i mindre god överensstämmelsemed den innebörd pantbrev har enligt 6 kap. 1 § JB, nämligen att utgörainskrivningsmyndighetens bevis om inskrivning i fastighet av visstpenningbelopp. Emellertid förekommer redan i 2 och 9 §§ av nämnda kapiteluttryckssättet att pantbrev överlämnas som "pant för fordran". Närdet i UL sägs att pantbrev får tagas i anspråk genom utmätning, kan dettaanses vara i viss män en konsekvens av den i JB angivna funktionen hos pantbrev attöverlämnas som pant för fordran. Uttrycket är bekvämt att anv'ända och detkan, i det sammanhang vari det förekommer, knappast missförstås. Med hänsynhärtill kan det godtagas. Beträffande terminologien hänvisas till det vid 71 § och91 a § sagda. Den ändring som föreslås i sista punkten i förevarandeparagraf innefattar en formell anpassning tUl 91 a § i dess nya lydelse. EmeUertidinnebär den föreslagna lydelsen en ändring härutöver. Det förbud motpantförskrivning av ägarhypotek som sista punkten nu innehåller täcker enligtlagrummets ordalydelse såväl det fallet att inteckning, beviljad före JB:sikraftträdande, gäller endast i delägarens andel i fastigheten som det falletatt delägare i fastighet har del i ägarhypotek i inteckning som belastar helafastigheten. Enligt den nu föreslagna lydelsen av sista punkten avser dennaendast det sistnämnda fallet. Räckvidden av bestämmelsen, om den läses efterordalagen, har sålunda begränsats. Det framgår emellertid av motiven tilländringen tidigare i är i UL, varigenom förevarande paragraf tillkom, att manavsett att förbudet skulle vara begränsat till detta sista fall (jfr prop.1971: 20 s. 112, 173 och 308 samt 168170). Lagrådet har alltså icke något atterinra mot att sista punkten i förevarande paragraf får den lydelse somföreslås. Punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen (1971: 495)om ändring i UL skall enligt remitterade förslag upphävas och ersättas av förevarandeövergångsbestämmelser. Den lagtekniska lösning som sålunda har valts är i ochför sig godtagbar. Den förutsätter emellertid att punkt 2 icke har avseende päandra bestämmelser i än dem som föreslås ändrade. I detta hänseendeframgår emellertid av förarbetena till de tidigare övergångsbestämmelserna attpunkt 2 icke har en på så säu begränsad syftning (jfr Utsökningsrätt VIII, SOU1968: 64 s. 243, och prop. 1971: 20 s. 337), utan att den avser ocksåbestämmelser om panträtt i lös egendom som innehåller vissa ändringar iförhällande till gällande rätt. Övergångsbestämmelserna till det förevarandelagförslaget bör därför utformas så att även de nya bestämmelser, pä vUka punkt2 har avseende men som ej upptages i den nu föreslagna ändringslagen, blirtillämpliga för det faU att försäljning av utmätt ägarhypotek ej ägt rum föreden . Om pantbrev tages i anspråk genom utmätning enligt 91 a §i den nu föreslagna lydelsen har utmätningsborgenären rätt tUl betalning genomtUlägg enligt 6 kap. 3 § JB också i det fallet att borgenären inom föreskriventid begär att fastigheten skall tagas i anspråk. av2 § försäljningslagen i den lydelse som föreslås . De förevarande övergångsbestämmelsernainnehåller att, om ägarhypotek utmätts före ikraftträdandet, utmätningen ejomfattar tiUägg enUgt 6 kap. 3 § JB. Efter orden gäller detta såväl i det nyssangivna fallet att fastigheten tages i anspråk enligt 91 a § som det falletatt, såsom en följd av utmätningen, pantförskrivning av pantbrev sker enligt91 b §. Rimlig anledning saknas emeUertid att icke låta en sådanpantförskrivning få samma verkan som pantförskrivning som görs avfastighetsägaren, övergångsbestämmelsen bör avfattas i enlighet h'ärmed. Pågrund av vad nu anförts synes andra stycket av förevarande övergångsbestämmelserkunna få följande lyddse: "Har 'ägarhypotek utmätts före de nyabestämmelsernas ikraftträdande, medför utmätningen, om den fasta egendomen tagesi anspråk enligt 91 a § 3 mom., ej rätt tiU betalning genom tUlägg enligt 6 kap.3 § jordabalken. Har försäljning av ägarhypoteket ej ägt rum föreikraftträdandet, tUlämpas i övrigt bestämmelserna i utsökningslagen (1877: 31 s.1) sådan sistnämnda lag lyder , om ej annat följer av punkt 4av över-gängsbestämmelserna till lagen (1971: 495) om ändring i utsökningslagen(1877: 31 s. 1). Tid som anges i 91 a § 3 mom. räknas d'ärvid frånikraftträdandet." Förslagettill lag om ändring i lagen om exekutiv försäljning av fast egendom Iöverensstämmelse med vad lagrådet anfört i anslutning tiU förslaget till lagom ändring i JB förordar lagrådet att en bestämmelse om ikraftträdandetmeddelas. Lagrådet:Förslagen lämnas utan erinran. Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet införHans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten i statsrådet på den 5november 1971. Närvarande: Statsministern , ministern för utrikesärendena , statsråden , , , , ,, , , , , , , , . Statsrådet anmäler efter gemensam beredning medstatsrådets övriga ledamöter lagrådets yttrande över förslag till 1) lag omändring i jordabalken, 2) lag omändring i lagen (1970: 995) om införande av nya jordabalken, 3) lag omändring i utsökningslagen (1877: 31 s. 1), 4) lag omändring i lagen (1971: 495) om ändring i utsökningslagen (1877: 31 s. 1), 5) lag omändring i lagen (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom, 6) lag omändring i lagen (1946: 807) om handläggning av domstolsärenden, 7) lag om ändring i lagen (1966: 454) om företagsinteckning. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Ianslutning till den föreslagna ändrade utformningen av godtrosregeln i 6.- 7 JBhar lagrådet uttalat att full visshet om godtrosskyddets innebörd ochomfattningen av den undersökningsplikt som åvilar borgenären i olikasituationer endast kan nås genom rättsavgöranden av domstolama och i sista handhögsta domstolen. SjälvfaUet delar jag denna uppfattning. Ä andra sidan är detuppenbart att uttalanden i vart fall om dessa har principiell räckvidd somgjorts av statsmakterna vid lagens tUlkomst måste tiUm'ätas mycket storbetydelse i rättstillämpningen. Genom dessa uttalanden blir klarlagt vUkasyften lagstiftningen är avsedd att tUlgodose. Uppnås inte dessa syften, blirstatsmakternas ställningstagande i lagstiftningsärendet förfelat. Tre avlagrådets ledamöter har ifrågasatt vissa av de uttalanden som gjorts iremissprotokollet angående omfattningen av det godtrosskydd som enligt 6: 7 JBi det remitterade förslaget tUlkommer borgenär. Sålunda har de framhållit attdet inte i alla situationer är givet att mindre krav bör ställas på borgenäreni fall dä fordringen uppkommer efter panträttsupplätelsen, som t. ex. vidgenerell pantförskrivning, än när upplåtelseav panträtt sker för en redan föreliggande fordran. Till detta är till enbörjan att anmärka att, som också tydligt framgår av remissprotokollet, godtrosskyddetsräckvidd i fall av panträttsupplåtelse till säkerhet för framtida fordran varvid inte minst åsyftas generell pantförskrivning tillmätts stor betydelsei detta lagstiftningsärende och att ändringen i 6: 7 JB direkt åsyftat bl. a.att någon förnyad ägarkontroll normalt ej skall behöva ske vid den senaretidpunkt då fordringen uppstår. Jag vill betona att det föreligger en väsentiigskillnad mellan de båda situationer som ledamöterna jämför. Vid generellpantförskrivning har borgenären fått pantbrevet överlämnat till sig och därvidgjort den kontroll av 'ägarbehörigheten som kr'ävts av honom. Han har därefterhaft pantbrevet i sin besittning. Varje överlåtelse av fast egendom föranlederen avräkning av belånade pantbrev och normalt måste vid sådan avräkning överlätareoch förvärvare eller endera av dem sätta sig i förbindelse med borgenären. Hardenne inte blivit underrättad om att den fasta egendomen övergått till nyägare, har han därför starkt fog för att utgå frän att någon överlåtelse inte harskett och att den som överlämnade pantbrevet alltså alltjämt är fastighetensägare. Det bör med hänsyn härtill i ett praktiskt fungerande kreditiiv somregel inte krävas, att borgenären efter en generell pantförskrivning varje gängny fordran uppkommer skall behöva på nytt kontrollera äganderättsförhållandena. Beträffande tillämpningenav godtrosregeln i fall då en äldre pantsättning upphör att g'äUa och ersättsmed en ny tar de tre ledamöterna upp det fallet att ett byggnadskreditivavlyfts med hjälp av en läng kredit hos ett annat kreditinstitut. Iremissprotokollet uttalas att god tro i ett sådant fall bör anses föreligga hosden nye kreditgivaren, om denne inte har blivit underrättad om att fastighetenhar överlåtits. De tre ledamöterna anför dels att det förhållandet att någonytterligare belastning av fastigheten inte uppkommer knappast kan anses ge dennye kreditgivaren anledning utgå frän att ägarväxling ej skett, dels att detinte utan vidare är klart att det skall anses ligga närmare till hands förförvärvaren av fastigheten att underrätta den nye kreditgivaren om överlåtelsenän för kreditgivaren att på vanligt sätt kontrollera lagfartsförhållandena. JagvUl till en början framhålla att det också i förevarande fall är fråga om dekrav på kontroll av ägarbehörighet som rimligen bör sfällas i ett praktisktfungerande kreditliv. De synpunkter som jag har anfört i fråga om pantsättningavseende framtida fordran har i stor utsträckning tillämpning även iförevarande situation. Anledningen tiU att jag för vissa fall av här angivenart, bl. a. dä ett byggnadskreditiv som beviljats av ett kreditinstitut lyftsav med hjälp av en lång kredit hos ett annat kreditinstitut, ansett ny kontrollav att längivaren alltjämt är ägare till fastigheten vara överflödig, ärsålunda i främsta rummet att mankan förutsätta, att den nye kreditgivaren själv eller genom förmedling av dentidigare kreditgivaren hade blivit underrättad, om en överlåtelse skett avfastigheten. Med hänsyn härtill bör den nye kreditgivaren, om han inte fårveta annat, kunna utgå från att fastigheten alltjämt ägs av den ursprunglige gäldenären.Hänsyn bör också tas tUl att en snabb handläggning ligger i fastighetsägarensintresse och att fastigheten i det här behandlade fallet inte belastasytterligare. Med hänsyn till detanförda och eftersom det är lagtekniskt svärge-nomförbart att ge en särskUdregel för de åsyftade situationerna finner jag ej anledning att frångå den iremissprotokollet föreslagna lösningen. Ansluter sig till deav mig gjorda uttalandena, kommer godtrosreglerna i 6: 7 JB otvivelaktigt atti det praktiska rättslivet fä den tillämpnuig som statsmakterna sålunda avsett. Lagrådetoch en av dess ledamöter har från olika synpunkter tagit upp frågan om hurpanträtt upplåts i fast egendom, om fastigheten delats efter inteckningensbeviljande men före panträttsupplåtelsen. Jag vill i anslutning härtillframhålla att JB bygger pä att panträttens omfattning i första hand bestämsgenom pantbrevet. Av 6: 2 första stycket JB framgår också att det ärpantbrevet som pantförskrivs och inte den med pantbrevet avsedda fastaegendomen. I normalfallet bör i enlighet härmed pantavtalet tolkas sä attpanträtt upplåts i den fasta egendom som besväras av inteckningen. Detta börgälla utan hinder av att i avtalet pantbrevet identifierats med användande avbeteckningen pä den fastighet vari inteckningen bevUjats. I de fall däinteckningen genom delning kommit att gälla även i avstyckad fastighet kan manregelmässigt räkna med att relaxation har skett i fräga om fastighet som fränsältseller att sådan fastighet på annat sätt befriats frän det gemensammainteckningsansvaret. Det är därför onödigt att i normala fall göra annanundersökning om vad panträttsupplåtelsen omfattar än som krävs med hänsyn tUlkreditvärderingen. Vid den masshantering som det här är fråga om är detnödvändigt att vid pantförskrivningen på ett enkelt sätt kunna precisera vadpanträtten omfattar. Detta sker med hjälp av pantbrevet och med hänsyn till deuppgifter som gravationsbeviset innehåller. Jag vill emellertid understryka,att det måste ankomma på fastighetsägaren att i fall då inteckningen omfattarfastighet som han överlåtit klart ange detta vid panträttsupplätelsen, om intemedgivande tUl pantsättningen lämnas av den överlåtna fastighetens ägare.Åsidosätter han vad som åligger honom i detta avseende, har han förfogat överegendom som inte längre tUlhör honom och panträtten kommer att belasta denöverlåtna fastigheten endast under fömtsättning att borgenären är i god tro. Tillvad lagrådet har anfört om innebörden av den föreslagna ändringen i sistapunkten a\ 91 b § UL kan jag ansluta mig. Jaganser också att den av lagrådet föreslagna lydelsen av övergångsbestämmelsernatill lagen om ändring i UL bör godtagas. För att det inte skallbehöva råda någon som helst oklarhet i fråga om tidpunkten för ikraftträdandetbör, som lagrådet påyrkat, uttryckliga bestämmelser om ikraftträdandet ges iförslagen tUl lag om ändring i JB, lagen om ändring i JP och lagen om ändringi försäljningslagen. Av samma skäl bör en uttrycklig ikraftträdandebestämmelseges i förslaget tUl lag om ändring i lagen (1971: 495) om ändring i UL. Utöver vad som följer avdet anförda bör vissa redaktionella ändringar vidtas i några av de remitteradeförslagen. Slutligen vill jag i dettasammanhang ta upp en fråga om ändring i JP som väckts efter det att det nubehandlade förslaget tUl lag om ändring i JP remitterats tUl lagrådet. Enligt 2: 63 NJL får jordbraksarrendatorvid socialt jordbruksarrende i aUmänhet inte förbjudas att för husbehov nyttjadet fiske som hör tUl den arrenderade jorden. Enligt 2: 64 NJL har sociala jordbmks-arrendatoreri de norra delarna av landet s'ärskUd r'ätt tUl bete och att för husbehovutnyttja skogsprodukter som tillhör jordägaren. Förbehållsom strider mot bl. 2: 63 eller 64 NJL är enligt 2: 65 andra stycket NJLutan verkan. I 2: 68 första och andra styckena meddelas bestämmelser omdispens av arrendenämnd från tillämpningen av någon av bestämmelsema i bl. a.2: 6365 NJL. Samma rätt tiUhusbehovsfiske m. m. som enligt n'ämnda lagrum tiUkommer sociala jordbmksarrendatorer,tillkommer även sådana arrendatorer pä vilka lagen (1946: 147) med särskUdabestämmelser om arrende av viss jord är tUlämplig. Enligt 2 § JP skaU både NJLoch lag upphöra att gälla i och med att JB träder i kraft. Enligt 44 §JP skall dock 2: 63 och 64 NJL samt, såvitt angår förbehåU stridande mot någonav dessa paragrafer, 2: 65 andra stycket och 2: 68 första och andra styckena NJLunder en övergångstid av alltjämt gälla vid avtal om jordbruksarrende betr'äffandesådan brukningsdel som avses i 2: 49 NJL. Någon motsvarande förlängning avrätten tUl husbehovsfiske m. m. är dock inte föreskriven för kommunala arrendatorerenligt lag. I skrivelse den 14 oktober1971 har lantbmksstyrelsen efter samråd med när det gällerrätt till husbehovsfiske anfört, att den enda sakliga skillnaden mellansociala arrenden enligt NJL och kommunala arrenden enligt lag hittUls h'änförtsig till besfämmelser om minsta tid för upplåtelsen och vad som därmed ägeromedelbart samband och att det därför framstår som ej ändamålsenligt att ifråga om rätten till husbehovsfiske, husbehovsvirke och bete behandla dekommunala arrendatorerna annorlunda än de sociala. Lantbmksstyrelsen föreslåratt den särskilda övergångsbestämmelsen i 44 § JP utsträcks att gälla ävensådana arrenden som avses med lag. Överlantbruksstyrelsens skrivelse har yttrande inhämtats från , som förklarat sig inte ha något att erinra mot den föreslagnalagändringen. Också jag anser att den avlantbmksstyrelsen föreslagna ändringen i JP bör genomföras. Jag förordar därföratt i 44 § JP förs in ett nytt andra stycke av innehåll, att första stycketäger motsvarande tiUämpning i fräga om avtal om jordbruksarrende, som föreutgången av är 1981 ingås beträffande sådan brukningsdel som avses i 1 § 1946års lag. I StäUet för 2: 68 första och andra styckena NJL skall dock tillämpas4 § första och andra styckena lag. Jag hemstäUer, att Kungl. Maj:tföreslär att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med därividtagna ändringar och förslaget till ändring av 44 § lagen om införande avnya jordabalken. Medbifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övrigaledamöter hemstäUt förordnar Hans Kungl, Höghet Kronprinsen-Regenten att tillriksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokollutvisar.