prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Förförvärv av vägrätt på grund av fastighetsägarens medgivande skall dock ifortsättningen krävas att upplåtelsen sker i enlighet med arbetsplan. Isamtliga nämnda fall förutsätts ianspråktagande av marken för att vågrättenskall bli definitiv. Desakkunniga anför att nuvarande regler på åtskilliga punkter ger utrymme förtvekan om vilka befogenheter som tillkommer väghållaren. Klart är enligt desakkunniga att vågrätten berättigar till användande av vägmärken förframförande av trafiken samt för åtgärder avsedda att hålla vägen i behörigtskick. I den mån till vägen hör andra anordningar än själva körbanan, t. ex.parkeringsplatser, ger vågrätten väghållaren motsvarande befogenheter i frågaom den mark som tas i anspråk för anordningarna. Vidare är det enligt desakkunniga klart, att väghållaren har befogenhet att inom vägområdet ta bortväxande träd som är till hinder för trafiken och att fastighetsägaren inte harrätt att inom området för vägen vidta sådana åtgärder som kan äventyra vägensfunktion. Däremotär det i viss mån tveksamt, anför de sakkunniga, i vilken utsträckningväghållaren får tillgodogöra sig olika tillgångar inom vägområdet. Maj:ts proposition nr 1971 Omfällda träd, slaget gräs o. d. är av ekonomiskt värde, torde man enligt desakkunniga anse att dylika tillgångar tillhör fastighetsägaren. I fråga om demassor grus, matjord osv. som måste schaktas bort för att vägen skall kunnabyggas på rätt nivå och med avsedda slänter förekommer det att sådanatillgångar inte bara utnyttjas för själva vägbygget på platsen utan också försbort och disponeras vid vägbygge på annat håll. Trots att ersättningen förvägrättsupplåtelse nära nog svarar mot markens fulla värde lärmarkägareorganisationerna enligt de sakkunniga ha vänt sigmot att material förs bort från fastigheten. Också väghållarens rätt att säljamatjord har ifrågasatts. Ä andra sidan synes det, uppger de sakkunniga, ha råttenighet mellan fastighetsägare och vägmyndigheterna om att massor, som legat pålägre nivå än den som varit aktuell för byggandet av vägen, inte får utnyttjasav väghållaren utan fortfarande tillhör fastighetsägaren och kan disponeras avhonom i den mån så kan ske utan risk för vägen. Praktisk betjdelse har dennamöjlighet i fråga om exempelvis marmortillgångar som sträcker sig in underallmän väg. Än tydligare är att fastighetsägaren får anses vara bibehållen vidsin rätt till den markyta och det material som finns ovanför en väg som går itunnel. Liknande problem uppkommerenligt de sakkunniga, då en väg till större eller mindre del skall ersättas aven ny. Man har då diskuterat i vad mån det tidigare vägrättsförvärvet ärtillräckligt i fråga om de delar av den nya vägen som skall gå fram över sammamark som den gamla vägen och huruvida det tidigare föi-värvet kan anses ge rättatt lägga den nya vägen på en lägre nivå. När det gällt att ta nya nivåer i anspråkfinns det framhåller de sakkunniga i rättspraxis fall där markägarentillerkänts ersättning för de grusmassor som legat under den gamla vägens nivåoch som undanschaktats och använts då den nya vägen lagts på samma mark men pålägre nivå. De sakkunniga finner detangeläget att oklarheterna om vägrättsbefogenheternas omfattning så långt sommöjligt undanröjs. Till utgångspunkt för en diskussion om det lämpligastetillvägagångssättet tar de sakkunniga det förhållandet att väghållaren enligtgällande rätt vid tillämpningen av 19 § AVL i normalfallet får tillfastighetsägaren utge en ersättning som i praktiken motsvarar fulla värdet avden mark vågrätten avser, dvs. samma belopp som skulle ha utgått omäganderätten till marken inlösts enligt reglerna om expropriation. Denna nivåför ersättningen i normalfall brukar, anför de sakkunniga, bl. a. motiverasmed att möjligheten att vägen dras in och marken återgår till fastigheten i deflesta fall är så avlägsen och så föga sannolik, att den inte bör påverkabedömningen av den förlust fastighetsägaren lider genom att han måste avståmarken till väghållaren. Man måste normalt räkna med att vägens tillkomstberövar fastighetsägaren varje möjlighet att utnyttja marken och ersättningenbör därför uppgå till markens värde. Denna innebörd av ersättningsregelnåberopades f. ö. vid tillkomsten av bestämmelserna i 19 och 42 §§ BL enligtvilka stad kan bli ägare av vägmark. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 69 somenligt fastställd generalplan eller stadsplan är avsedd till gata, annan allmänplats eller särskilt trafikområde, utan att markens ägare får ersättningutöver den han redan fått av väghållaren. Motbakgrund av ersättningsregelns tillämpning är det enligt de sakkunnigas meningmindre logiskt att vågrätten endast får omfatta de befogenheter som ärnödvändiga för hållandet av den vid tiden för upplåtelsen aktuella vägen ochatt fastighetsägaren får behålla övriga befogenheter beträffande vägmärkenunder den tid vägen äger bestånd. Det kan te sig som en form av dubbelbetalningatt fastighetsägaren får full ersättning för marken när vågrätten upplåts ochsedan ytterligare ersättning för material som väghållaren för bort frånvägområdet eller för massor som tas i anspråk genom schaktning, om ny väg skallläggas över samma mark som den gamla men på en lägre nivå. Ett annat fall avdubbelersättning kan enhgt de sakkunniga sägas föreligga då markägaren utanatt behöva betala någon ersättning till väghållaren utvinner fyndighet undervägmark för vilken han redan fått full ersättning. nämnda resultat kanenligt de sakkunniga undvikas, om från ersättningen för vägrättsupplåtelsendras av vad som svarar mot värdet av ägaren förbehållna befogenheter. Förflertalet fall anser de sakkunniga emellertid att det är helt orealistiskt attgenomföra en sådan ordning. Detenklaste sättet att komma till rätta med de diskuterade svårigheterna ochsamtidigt skapa klarhet i frågan vilka befogenheter som tillkommer väghållarenoch markägaren består enligt de sakkunniga i att man accepterar attersättningen i normalfallet uppgår till markens fulla värde och att de befogenhetersom tillkommer innehavaren av vågrätten inte begränsas i vidare mån än sombetingas av den omständigheten att vågrätten kan upphöra genom att vägen drasin. En ordning som i normalfallet tar ifrån markägaren alla befogenheterbeträffande vägområdet så länge vågrätten består gör det enhgt de sakkunnigamöjligt att undgå tvister mellan markägaren och väghållaren om befogenheternasomfattning. Moten sådan lösning skulle enligt de sakkunniga kunna invändas att den gerinnehavaren av vågrätten befogenheter som strängt taget inte är nödvändiga föratt hålla vägen. Med hänsyn till svårigheterna att variera ersättningsreglernaoch att finna en annan ordning som är klar och enkel i till-lämpningen har desakkunniga dock stannat för denna lösning. De föreslär alltså att i väglagenförs in regler enhgt vilka vägrättsupplåtelsen i princip ger väghållaren rättatt nyttja den i arbetsplanen redovisade vägmärken för vägändamål alltså intebara för den i arbetsplanen angivna vägen och inte heller bara på de nivåereller med det utförande som redovisas i planen samt därutöver berättigarväghållaren att under vågrättens bestånd i ägarens ställe bestämma över markensanvändning i övrigt och tillgodogöra sig de alster och andra tillgångar som kanutvinnas ur marken. Ensådan ordning bedömer de sakkunniga som lämplig för ixormalsituatio- Maj:ts proposition nr 1971 nen,då marken skall användas för vägbana eller annan ordinär väganordning, somhelt tar marken i anspråk. Redan nu förekommer det emellertid inte så sällanatt mark bara delvis tas i anspråk för väg vågrätten gäller. Såär fallet då vägbro dras på relativt stor höjd över ett område ochmöjligheterna att bruka marken under bron inte märkbart påverkas. En liknandesituation kan uppstå när väg dras i tunnel. Också i andra fall kan väghållarensbehov av viss mark vara av begränsad art, exempelvis om mark skall tas i anspråkenbart för viss väganordning, såsom belysningsanordning eller vägmärke. Desakkunniga framhåller att, om väghållarens behov är på detta sätt begränsat,det inte föreUgger samma skäl som i normalfallet att väghållaren övertar allabefogenheter beträffande marken. Reglerna bör därför enligt de sakkunniga gessådan utformning, att omfattningen av de befogenheter vägrättsupplåtelsenöverför från ägaren till väghållaren kan differentieras vid behov. Anses eninskränkning av väghållarens befogenheter motiverad, bör den enligt desakkunniga anges i arbetsplanen. Meden differentieringsmöjlighet av nu angivet slag kan förhindras att vägmärkensägare i onödan går miste om ett utnyttjande av marken som fortfarande ärmöjligt, som ersättningen för vägrättsupplåtelsen kan minskas imotsvarande mån. Differentieringsmöjligheten skulle emellertid också kunnabegagnas av vägmyndigheterna för att i särskilda fall begränsa ersättningenför vägrättsupplåtelse, exempelvis i det fall då vägen måste gå fram över ettområde som har en värdefull fyndighet i sådant läge, att den kan utvinnas utanatt vägen sätts i fara. Desakkunniga påpekar i detta sammanhang att de föreslagna reglerna omvägrättsbefogenheternas omfattning blir tillämpliga också på de markremsor vidsidan av den egentliga väganläggningen som enligt förslaget skall kunna ingå ivägen. Växtligheten på dessa markremsor skulle alltså tillkomma väghållaren.Enligt de sakkunniga torde ägare eller brukare av angränsande mark i regelkunna presumera samtycke från väghållarens sida att tillgodogöra sigväxtlighet på dylika vägområden, om del inte är fråga om produkter av merapåtagligt värde, t. ex. växande skog. Desakkunniga anser att de nya reglerna om vägrättsbefogenheternas omfattning börgälla också i fråga om sådan vägrätt som tillskapats före ikraftträdandet avde nya reglerna. De föreslår därför övergångsbestämmelser om rätt förfastighetsägare att få ersättning av väghållaren för förluster som uppkommergenom att den nya ordningen blir gällande. Talan om sådan ersättning börenligt de sakkunniga väckas , , efter de nya reglernasikraftträdande. 7.2.2Frivillig upplåtelse av vägrätt, m. m. Desakkunniga konstaterar att gällande regler inte uttryckligen kräver attfrivilligt förvärv av vägrätt skall ske i enlighet med vad som redovisas i ar- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 71 Med hänsyn till det förut berörda allmänna önskemålet att genomarbetsplan skapa klarhet om vad som gäller föreslår de sakkunniga att regelnom frivillig upplåtelse av vägrätt kompletteras med det villkoret attupplåtelsen skall ske i enlighet med arbetsplan som i detta fall dock intebehöver vara fastställd. De sakkunniga åberopar till stöd härför den omständighetenatt av dem föreslagna regler, som öppnar möjlighet att differentieravägrättsbefogenheternas omfattning, gör det nödvändigt i vissa fall attvågrätten redovisas i arbetsplan. Därtill kommer att även frivilliga upplåtelserav vägrätt konstituerar en sakrättslig belastning utan tidsgräns som börredovisas så klart som möjligt. Ocksåbeslut om förändring av enskild väg till allmän medför enligt de sakkunnigabehov av en klar redovisning av vad den nya allmänna vägen omfattar. Desakkunniga pekar dessutom på det i avsnittet om väganordningar (3.2) behandladebehovet av besked om vilka särskilda anordningar som ingår i väg. Enligtförslaget skall vissa slag av anordningar räknas till vägen endast om derasutförande beslutats i den ordning som stadgas för beslut om byggande av väg,dvs. genom arbetsplan, eller om föreskrift därom getts i beslut om förändringav enskild väg till allmän. Det kan vidare i något fall visa sig lämpligt attutnyttja möjligheten att differentiera omfattningen av vägrättsbefogenheterna isamband med beslut om förändring av enskild väg till allmän och därvid begränsaden blivande vågrätten till vissa befogenheter. Redanmed nuvarande regler skall beslut om förändring av enskild väg tillallmän föregås av utredning och utlåtande av . De sakkunniga harövervägt, om man bör trygga detalj innehållet i detta material genom att ivägstadgan föra in ett uttryckligt krav pä att skall låtautredningen i ärendet klarlägga vilka särskilda väganordningar och vilka områdensom skall ingå i vägen samt i vad mån vågrätten skall ha begränsad omfattning.De sakkunniga har emellertid stannat för att utan särskild markering ilagtexten rekommendera att utredningen på dessa punkter görs så fullständig ochklarläggande som möjligt. Därvid förutsätts att har möjlighet attinnan beslut fattas i ärendet åstadkomma eventuellt nödvändig komplettering. 40§ AVL tillerkänner väghållaren uttryckligen viss rätt att avgöra om annanskall få dra fram ledning över vägområdet. Huruvida fastighetsägarensmedgivande till sådan åtgärd också behövs framgår inte av AVL. Det är därförenligt de sakkunniga oklart om fastighetsägaren har möjlighet att förbjudaannan än väghållaren att använda vägmärken för ledning eller annan anordning. Denföreslagna nya regeln om vägrättsbefogenheternas omfattning kommer enligt desakkunnigas mening att undanröja varje tvekan på denna Maj:ts proposition nr 1971 punkt.Om inte särskild inskränkning gjorts i arbetsplanen, är det klart att undertiden för vågrättens bestånd något samtycke från fastighetsägarens sida intekommer att behövas, när ledning skall dras över vägområdet av annan änväghållaren. Tillståndet från väghållaren är tillräckligt i detta fall. Ipraktiken kommer situationen emellertid ofta att vara den, att ledningen tillviss del måste gå över sådan del av fastigheten som ägaren har rådigheten över.Beträffande den delen har fastighetsägaren kvar sina möjligheter att vägraupplåtelse. dras in, upphör enligt gällande rätt av väghållaren upplåtna ledningsrättigheteroch ledningshavaren blir därefter beroende av att ny upplåtelse kan erhållasfrån fastighetsägaren. De sakkunniga har övervägt, om ledningsrätt somväghållaren upplåtit utan tidsgräns bör gälla i förhållande till fastighetensägare även efter det att vågrätten upphört. De har dock inte funnittillräckliga skäl för en sådan ordning som skulle ge väghållaren möjlighet attbinda områdets användning även för tid då det inte längre begagnas förvägändamål. Risken för att möjligheten att behålla ledningen omintetgörs genomatt vägen dras in bedömer de sakkunniga som relativt liten. Skulle man iundantagsfall vid inrättandet av ledning bedöma risken för indragning av vägensom stor och näraliggande, lär det enligt de sakkunniga mestadels finnas godamöjligheter att mot ringa eller ingen ersättning i förväg förvärva ocksåfastighetsägarens samtycke. Detsamma gäller, om man i något fall menar att detär av avgörande betydelse att rätten att ha ledningar är skyddad mot allaeventualiteter. Genom överenskommelse med fastighetsägaren kan ledningshavarenförvärva en rätt som kan göras gällande mot ägaren också efter en indragning avvägen. Sakrättsligt skydd får sådan rätt dock först genom inteckning. 7.2.4 Rätt till mark under byggnadsarbetets gång Underarbetet med vägen behöver väghållaren ofta för olika ändamål utnyttja annanmark än den som enligt arbetsplanen skall tas i anspråk för den färdiga vägen.Utrymme kan behövas exempelvis för tillfälligt upplag av matjord eller andramassor, för uppställning av arbetsmaskiner och redskap eller för upplag avbyggnadsmaterial. Det kan också vara fråga om behov att begagna mark ellerenskild väg som förbindelseled. De sakkunniga framhåller att nu gällanderegler inte ger någon möjlighet till tvångsförvärv för tillgodoseende av dessabehov. Situationen är därför den, att väghållaren är helt beroende av frivilliguppgörelse med ägaren av marken i fråga. Teoretiskt sett kan markägaren alltsåhindra vägbyggnadsarbetets rationella bedrivande eller i vart fall framtvingaen avsevärd ersättning för upplåtelse av rätt att disponera nödvändig mark. Enligtde sakkunnigas mening bör de beskrivna svårigheterna undanröjas genom attmöjlighet till tvångsförvärv nu införs i väglagen. Den rätt som behövs ärregelmässigt bara av kortvarig art. Den skiljer sig alltså avsevärt från Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 73 vågrättenoch påminner om de tillfälliga rättigheter som regleras i 2731 §§ AVL och sombl. a. avser ianspråktagande av mark för tillfällig väg förbi den sträcka somspärrats under vägarbetets gång. De sakkunniga har funnit att den nyatvångsrätten, fastän den med hänsyn till sin karaktär inte lämpligen börkonstrueras som en särskild art av vägrätt, så nära som möjligt bör knytas antill reglerna om förvärv av vägrätt. De föreslår därför att i väglagen efterreglerna om förvärv av vägrätt införs en ny bestäinm.else, enligt vilkenfastställd arbetsplan kan få den verkan att ägare av mark utanför vägområdetblir skyldig att till väghållaren upplåta rätt till marken, om det i arbetsplanenanges att marken skall begagnas för vägarbete eller annan åtgärd i sambanddärmed. I syfte att skapa klarhet och att ge underlag för ersättningens beräknandebör enligt de sakkunniga också föreskrivas att i arbetsplanen skall anges lägeoch gränser för det område som skall tas i anspråk, den planerade användningenav marken samt den tid under vilken området behöver tas i anspråk. En sådanordning möjliggör enligt de sakkunniga att fastighetsägaren får sammarättssäkerhetsgarantier som i fråga om tvångsupplåtelse av vägrätt.Vägmyndigheterna får anledning att redan rid arbetsplanensupprättande ta ställning till frågan, i vad mån man behöver skaffa sigtillfällig rätt till mark . Frågan om ersättning för sådantvångsupplåtelse bör enligt de sakkunniga handläggas i samma ordning som frågorom ersättning för upplåtelse av vägrätt. Desakkunnigas uppfattning att det också i fortsättningen kommer att föreliggabehov av en särskild form för väghållarens rättsinnehav vägrätt delas av deflesta remissinstanserna och stryks särskilt under avexpro-priationsutredningen och överlantmätaren i län. överlantmätarna iMalmöhus och kritiserar de sakkunnigas bedömning. De anser atttillräckliga skäl saknas att behålla institutet vägrätt och menar att markenbör förvärvas med äganderätt, överlantmätaren i åberopar försin del att gatumark i stadsplanelagt område övergår till väghållaren medäganderätt och framhåller att det varken fråni ekonomisk synpunkt eller medhänsyn till den framtida markanvändningen är motiverat att samhället, närvågrätten upphör, återskänker vägmärken till fastighetsägaren fastän dennefått full ersättning. Lantmäteristyrelsen anmärker att de synpunkter som börvara vägledande i valet mellan vägrätt och äganderätt inte redovisats ibetänkandet. Styrelsen förklarar sig inte vilja ge generellt förord för varesig vägrätt eller äganderätt. Skillnaden mellan dessa två institut saknarbetydelse under vägens bestånd. Den visar sig först i samband med avveckling avvägen. Föreligger vägrätt återfår fastighetsägaren dispositionsrätten tillmarken. Detta system är enkelt och fördelaktigt vid statiska 3t 1971.1 saml. Maj.ts proposition nr 1971 förhållandeni fråga om fastighetsindelningen. Men om under vägens beståndfastighetsindelningen ändras, är det enligt styrelsen en komplikationatt vägmärken i utgångsläget ingår i fastigheterna vid vägen. Begränsas fastighetsbildningsåtgärdernatill marken vid vägen, vilket framstår som det naturligaste när det gällerfastighetsbildning för bebyggelse och liknande ändamål, kommer äganderättentill marken vid vägen i andra händer än äganderätten tillvägmärken. Äganderätten till vägmärken kan sedan bli förbisedd vidöverlåtelser. När vägen slutligen dras in, är det inte alltid lämpligt attdispositionsrätten återfaller till de fastigheter som varje särskild del avvägen tillhör. Attvägrätt skall kunna komma till stånd på de tre av de sakkunniga angivna sättenhar inte föranlett några erinringar vid remissbehandlingen men väl en delinstämmanden. RLF anser att det liksom i lagtexten bör anges attmarken skall ha tagits i anspråk för att vågrätten skall anses ha uppkommit. Sveahovrätt tillstyrker att vägrättsbefogenheterna utökas på sätt de sakkunnigaföreslagit och att denna utökning skall avse också äldre vägrätter. Frågan hurde fastighetsägare som med anledning härav bhr ersättnings-berättigade enligtövergångsbestämmelserna (79 § andra stycket FAVL) skall få kännedom om sin rätttill ersättning bör emellertid uppmärksammas. Kravet på publicitet betonasäven av överlantmätaren i . Lantmäteristyrelsenär för sin del inte övertygad om behovet att vidga omfattningen av debefogenheter som ingår i vågrätten. För själva väghållningen är det enligtstyrelsens mening tillräckligt med nuvarande befogenheter. Styrelsen anserknappast några skäl föreligga för att rätten till grusmassor under vägkroppensamt andra fyndigheter som kan avlägsnas utan risk för vägen skall tillkommaväghållaren. De sakkunnigas resonemang om risken för dubbelersättning omvägrättsbefogenheterna inte vidgas på föreslaget sätt har enligt styrelsensmening bärkraft bara i det fall att förekomsten av grus eller annan tillgångfaktiskt inverkar på ersättningens storlek vid vägrättsupplåtelsen, något somtorde vara sällsynt. Dessutom bör effekten av reglerna om ersättning förvägrätt av principiella skäl inte vara avgörande för utformningen av vågrättensinnehåll. Också länsarkitekten i är av den uppfattningen att deföreslagna bestämmelserna ger väghållare befogenheter som inte krävs föranläggande eller hållande av väg. Väghållarens rätt till markutvinning bordeenligt länsarkitekten ha klarlagts närmare. Länsstyrelseni finner det angeläget att rätten för ägare och brukare avvägrättsområden att nyttja mark utanför vägbana och vägren blir närmarereglerad. Ett av förutsätter att den ökning av vågrätten somblir aktuell med införandet av bredare kantremsor inte Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 75 skallmedföra någon ändring av möjligheterna att utnyttja ifrågavarande markremsor. Överlantmätareni anser att det förhållandet att väghållare får upplåtabegränsade sakrätter, t. ex ledningsrätt, inte får medföra att dessa upphörsamtidigt med vågrätten, överlantmätaren i anför attledningshavares rätt bör vara tryggad, genom inteckning eller på annat sätt,även efter det att vägrätt upphört. Också utredningen om oljeledningar tar uppdessa frågor. Oljeledningshavare måste enligt utredningen ha rätt att utnyttjamarken även sedan vågrätten upphört. Enligt de sakkunnigas förslag kan det förledningshavaren bli nödvändigt att utge ersättning härför tillfastighetsägaren trots att denne redan kan ha fått ersättning som motsvararvärdet av äganderätten. Detta resultat skulle enligt utredningens mening kunnaundvikas om upplåtelsen blev gällande i förhållande till fastighetsägaren ävenefter vågrättens upphörande. Om detta inte går att genomföra, anser utredningenatt en särskild regel bör ges för att lösa ersättningsfrågan i detta fall. Attdispositionsrätten till vägmärken utan ersättning återgår till fastighetsägarenvid vågrättens upphörande, en ordning som de sakkunniga inte föreslår någonändring i, finner och överlantmätaren i intemotiverat. I varje fall bör enligt stadens mening möjlighet finnas att, närväg ändras till sin sträckning, ny mark som fastighetsägaren fårtillhandahålla kvittas mot mark som han återfår i samband med ändringen. Lantmäteristyrelsenframhåller vikten av publicering av inskränkningar i förfoganderätten till fastegendom som sammanhänger med att mark tas i anspråk för allmän väg. En lämpligform av publicering, förutom den som sker genom arbetsplan, anser styrelsenvara anteckning i det nya fastighetsregister som skall läggas upp. Styrelsennämner särskilt den befogen-hetsinskränkning som väghållarens rätt tillsiktröjning medför. Vare sig siktröjningsområde införlivas med vägområdet ellerinte, bör befogenhetsinskränkningen ges behövlig publicitet. Ocksåöverlantmätaren i förordar i detta sammanhang registrering avvägrätt i det nya fastighetsregistret, där enligtfastighetsregisterutredningens förslag alla begränsade sakrätter rörande enfastighet är avsedda att registreras. Överlantmätaren föreslår också, liksomhovrätten för Nedre , registrering i fastighetsböckerna.