prop · FU03176 · 1971-12-31 00:00:00 — Också här innebär därför förslagetatt en bestämmelse om detta får ersätta nuvarande föreskrift i paragrafensandra stycke att övriga medlemmar skall höras över ansökan om upplösning. Enligt andra stycket i denna paragraf kan medlem,som inte är nöjd med redovisning över likvidation, i samband med upplösning,väcka talan vid »domstol» . Termen domstol bör bytas ut mottingsrätt för att förhindra förväxling med de aUmänna förvaltningsdomstolarnaeller skatterätt och länsrätt. Enligt 34 § är medlemmarna skyldiga att fyllabristen, om kommunalförbund saknar tillgångar till betalning av skuld.Länsstyrelsen kan på anmälan av förbundsfullmäktige, likvidatorer ellerfordringsägare för- ordnaom den utdebitering på medlemmarna som behövs. Även vid handläggning av frågaom utdebitering anser jag att 1420 §§ förvaltningslagen bör vara tillämpliga.Enligt förslaget skall bestämmelse om detta tas in i ett nytt tredje stycke iförevarande paragraf. 3.11Förslag till lag om ändring i lagen (1964:47) om krigshjälp Genom hänvisningar i 6 § tredje och fjärde styckenai förevarande lag till bestämmelser i kommunallagen resp. kommunallagen (1957:50) för är f. n. de s. k. kommunallagsjäven tillämpliga på ledamöternai särskild krigshjälpsnämnd. Delta är fallet både vid nämndens handläggning avsådana ärenden, i vUka förvaltningsbesvär kan anföras, och vid behandling avärenden av annat slag. I enlighet med vad jag anförde i prop 1971: 30 (del 2s. 354) bör jävsreglerna i 4 och 5 §§ förvaltningslagen gälla i samtligaärenden som handläggs hos specialreglerad nämnd, dvs. också i ärenden hossärskild krigshjälpsnämnd. Jävsreglerna bör gäUa för både nämndens ledamöteroch kommunala befattningshavare som handlägger ärenden hos sådan nämnd. Föratt denna ordning skall komma till stånd bör ur 6 § tredje stycket iförevarande lag hänvisningen till 37 § andra stycket kommunallagen och urfjärde stycket den indirekta hänvisningen tUl 39 § andra stycket kommunallagenför utgå. Vidare bör i ett nytt stycke i paragrafen föreskrivas att,utan hinder av 2 § 2 förvaltningslagen, 4 och 5 §§ sistnämnda lag ägertiUämpning i samtliga ärenden hos särskild krigshjälpsnämnd. Förslaget harupprättats i enlighet därmed. Härutöver föreslås vissa redaktionellaändringar, som bl. a. hänger samman med genomförda ändringar i kommunallagenoch kommunaUagen för (se SFS 1969: 765 och 766). 3.12Förslag till lag om ändring i lagen (1964:63) om beredskap Enligt första stycket i förevarande paragraf ärunder civUförsvars-beredskap kommun varifrån utrymning sker skyldig att, i denmån förhåUandena medger det, lämna bistånd åt kommun där befolkning frånutrymningskommunen inkvarteras i större omfattning. Om kommunerna inte enas ombiståndet, kan förordna därom. I andra stycket finns bestämmelserom en form av mera tiUfälligt bistånd under civUförsvarsberedskap från enkommun till en annan kommun, som har blivit utsatt för exceptionell belastning.Fråga om skyldighet att lämna sådant bistånd prövas alltid av . Iärenden enligt första stycket har alltså att avgöra tvistermellan kommuner om ersättning för bistånd. Även om det då inte är fråga omutövning av sådanbefogenhet som avses i 3 § första stycket förvaltningslagen, anser jag detlämpligt att bestämmelserna i 1420 §§ förvaltningslagen är tillämpliga isådana ärenden. Detsamma gäller enligt min mening beträffande ärenden somavses i andra stycket i förevarande paragraf. Förslaget innebär sålunda attdet i ett nytt tredje stycke i paragrafen föreskrivs att nämnda paragrafer iförvaltningslagen är tillämpliga i ärenden som avses i första och andrastyckena. I denna paragrafs andra och tredje stycken föresläsändringar som, tillsammans med det föreslagna nya fjärde stycket, görförvaltningslagens jävsbestämmelser tillämpliga i särskild beredskapsnämnd. Idet avseendet kan hänvisas tUl vad som har anförts under 3.111 fråga ommotsvarande ändring för särskild krigshjälpsnämnd. Därutöver föreslås vissa redaktionella ändringar, som hänger samman med genomförda ändringar ikommunallagen och kommunaUagen för (se SFS 1969: 765 och 766). Om en kommun inte fullgör vad som åligger kommunenenligt lagen eller enligt föreskrift som har meddelats med stöd av lagen, kanlänsstyrelsen enligt förevarande paragraf förelägga kommunen vite eller ocksåvidtaga åtgärden i kommunens ställe och, i den mån kommunen inte skulle havarit berättigad till ersättning av statsmedel för åtgärden, ta ut kostnaden avkommunen. Vid avgörande av sådana frågor som nämnts är det naturligt atttillämpa 1420 §§ förvaltningslagen. Förslaget innebär att det i ett nyttandra stycke anges att de nämnda paragraferna i förvaltningslagen ärtillämpliga. 3.1314Förslag tiU lag om ändring i lagen (1960:408) om behörighet att utövaläkaryrket och till lag om ändring i lagen (1963:251) om behörighet att utövatandläkaryrket Vid handläggning hos av ärende omåterkallande av legitimation för läkare eller tandläkare skall enligt 3 §första stycket förvaltningslagen bestämmelserna i 1420 §§ samma lag aUtidtillämpas. När i sådant ärende beslutar om läkarundersökningoch om återkallande av legitimation för tiden intiU dess ärendet slutiigtavgöres är emellertid bestämmelserna i 15, 17 och 18 §§ förvaltningslagen omkommunikation, beslutsmotivering och skyldighet att underrätta part ombeslutet inte utan vidare tillämpliga, eftersom dessa bestämmelser endast tarsikte på beslut varigenom ärende avgörs. I likhet med vad som skall gälla idet näraliggande fallet om avstängning från tjänst enligt 26 eller 27 §statstjänstemannalagen (1965: 274) (se prop.1971: 30 del 2 s. 628) bör nu nämnda bestämmelser i förvaltningslagen gäUaockså för beslut om läkarundersökning och om återkallande av legitimation,även om de har karaktären av beslut under förfarandet. Ifrågavarande förslaginnebär att bestämmelser härom ges som nya stycken i 5 § lagen om behörighetatt utöva 1'äkaryrket resp. 6 § lagen om behörighet att utöva tandläkaryrket. 3.15Förslag till lag om ändring i lagen (1961: 262) om försäkringsdomstol Som jag har framhållit i det föregående är det minuppfattning att vissa av förfarandereglerna i förvaltningsprocesslagen börgöras tillämpliga på förfarandet hos försäkringsdomstolen. Jag åsyftar därvidi första hand bestämmelserna i 15 § förvaltningsprocesslagen som öppnar möjlighetatt ge enskild part ersättning av allmänna medel för inställelse till muntligförhandling. Att dessa bestämmelser borde få motsvarighet beträffandeförfarandet inför försäkringsdomstolen har f. ö. förordats av domstolen (prop.1971: 30 del 2 s. 510). Också bestämmelserna i 26 § förvaltningsprocesslagen omersättning till vittne och sakkunnig av allmänna medel bör bli tillämpliga vidförsäkringsdomstolen. För att göra de n"ämnda reglerna tiUämpliga vidförsäkringsdomstolen talar samma skäl som anfördes när de fördes in iförvaltningsprocesslagen, dvs. att enskild part inte skall behöva dra sig föratt begära förhör med vittne eUer sakkunnig av hänsyn till kostnaderna. I10 § lagen om försäkringsdomstol hänvisas beträffande bevisningen tiU åtskUligabestämmelser i (RB). Möjligheterna till .sådana hänvisningarbegränsas, om ersättningsreglerna i enlighet med vad som sagts skall ändras.Därför bör en ändring företas som innebär att huvuddelen av hänvisningarna i10 § löses upp och förs över till sju nya paragrafer, för vilka som förebildkan användas 20-26 §§ förvaltningsprocesslagen. FörslagettiU lag om ändring i lagen om försäkringsdomstol innebär sålunda att i frågaom ersättning av aUmänna medel till part införs en bestämmelse av samma lydelsesom 15 § förvaltningsprocesslagen samt att det - likaså efter mönster avförvaltningsprocesslagen - införs regler om att ersättning till vittnen ochsakkunniga alltid skall utgå av allmänna medel. Vidare föreslås attförvaltningsprocesslagens regler om bevismedel också i övrigt görs tillämpUgapå förs'äkringsdomstolen. Sålunda innehåller förslaget sju nya paragrafer betecknade 1117 §§ vilka behandlar skriftligt bevis, föremål, som åberopastill bevis, syn, sakkunnig och vittne. Nuvarande 1116 och 18 §§ betecknas iförslaget 1824 §§. Bestämmelserna om ersättning till part föreslås inflyta i21 §. Som nämndes tas bestämmelserna om bevisningupp i 11-17 §§ i förslaget. I dessa nya paragrafer återfinns de flesta av dehänvisningar till 36, 38, 39 och 40 kap. RB som finns i andra stycket iförevarande paragraf. Dessa hänvisningar skall alltså utgå. Däremot börhänvisningen till 35 kap. RB stå kvar oförändrad. Bestämmelserom ersättning till vittne eller sakkunnig för inställelse finns i 17 §förslaget. Bestämmdserna härom i nuvarande tredje stycket i här ifrågavarandeparagraf kan alltså utgå. Också bestämmelsen i samma stycke att kostnad för synskall utgå av allmänna medel föreslås bli upphävd. 14 § i förslaget, sominnehåller regler om syn, innehåller inte någon motsvarande bestämmelse. Vidutarbetandet av förvaltningsprocesslagen, som inte heller innehåller någonsådan bestämmelse, ut- talades (prop. 1971: 30 del 2 s. 566) att rättenskostnader för syn bör bestridas av allmänna medel. Detsamma bör gällaförsäkringsdomstolens kostnader. Någon uttrycklig föreskrift härom behövsemellertid inte. Enligt 20 § förvaltningsprocesslagen skaU handling,som åberopas som bevis, tillställas rätten utan dröjsmål. I fråga om sådantbevis gäller i övrigt 38 kap. 15, 7 och 8 §§ RB i tillämpliga delar.Ersättning tUl annan än part för tillhandahållande av skriftlig handling utgårenligt lagen alltid av aUmänna medel. Reglerna i förevarande paragraf i förslaget harutformats i enlighet med vad sålunda föreskrivs i 20 §förvaltningsprocesslagen. De hänvisningar tiU 38 kap. RB som görs i paragrafenfinns nu i 10 § andra stycket. På grund av hänvisningen tUl 38 kap. 7 § RBgäller f. n. att ersättning för företeende av skriftlig handling skall, omhandlingens företeende påkallats av enskild part, utges av parten och eljestutgå av aUmänna medel. Förslaget innebär, i överensstämmelse med 20 §förvaltningsprocesslagen, att ersättning till annan än part för tillhandahåUandeav skriftlig handling aUtid utgår av allmänna medel. Härigenom uppnåsöverensstämmelse med reglerna i 17 § i förslaget beträffande ersättning avallmänna medel till vittne och sakkunnig. Föremål, som åberopas till bevis, skall enligt 21 §förvaltningsprocesslagen, om det är sådant att det lämpligen kan ges in tillrätten, utan dröjsmål överlämnas dit. I fråga om sådant bevis gäller 39 kap. 5§ RB i tillämpliga delar. Frågan om ersättning för tillhandahåUande av föremålregleras på samma sätt som när det gäller skriftligt bevis i 20 §förvaltningsprocesslagen. Förevarande paragraf i förslaget har utformats med21 § förvaltningsprocesslagen som förebild. Liksom f. n. i 10 § andra stycket hänvisasi förslaget tUl 39 kap. 5 § RB. Ersättning till annan än part förtillhandahåUande av föremål skall alltid, liksom enligt 11 § i fråga omersättning för tiUhandahållande av skriftiig handling, utgå av allmänna medel. Hänvisningarna i nuvarande 10 § andra stycket och ide nu föreslagna Il och 12 §§ tiU 38 kap. 5 § och 39 kap. 5 § RB innebär attförsäkringsdomstolen, som påföljd för underlåtenhet att efterkomma föreläggandeatt förete handling eller föremål, får förelägga vite. Domstolen kan ocksåförordna att handling eller föremål skall håUas tiU banda genomutmätningsmannens försorg. 1 likhet med vad som gäller enligt 22 §förvaltningsprocesslagen bör försäkringsdomstolen därjämte ha möjlighet att,som påföljd för underlåtenhet att inom förelagd tid komma in med handling ellerföremål, ange att målet ändå kan komma att avgöras. En särskUd bestämmelsehärom föreslås i förevarande nya paragraf. Enligt hänvisning i nuvarande 10 § andra styckettill 39 kap. 1 § RB kan försäkringsdomstolen förordna om syn på stället förbesiktning av fastighet eller av föremål som inte lämpligen kan ges in tiUdomstolen. Vid syn får yrkeshemlighet röjas, endast om det finns synnerliganledning till detta. Hänvisningen till 39 kap. 1 § RB motsvaras avförevarande paragraf i förslaget. Den har utformats i enlighet med 23 §förvaltningsprocesslagen. I den föreslagna paragrafen föreskrivs sålunda attbestämmelserna om muntiig handläggning i tillämpliga delar skall gälla i frågaom syn på stället. Genom hänvisningen till reglerna om muntlig handläggningkan, som framgår av 21 § förslaget, part som har inställt sig tiU syn fåersättning av allmänna medel för sina instäUdse-kostnader. Genom hänvisningar i nuvarande 10 § andra styckettill oUka lag-mm i 36 kap. och 40 kap. RB gäller huvuddelen av reglerna om vittnesförhörinför och om sakkunnig vid allmän domstol också för försäkringsdomstolen. I 10§ tredje stycket ges härutöver en särskild regel om ersättning i vissa fall åtvittne eller sakkunnig. I förvaltningsprocesslagen ges motsvarandebestämmelser i 24, 25 och 26 §§. I 24 § ges allmänna bestämmelser om anlitandeav sakkunnig. 25 § innehåller föreskrifter om förhör med vittne och sakkunnig.I 26 § ges regler om ersättning till vittne och sakkunnig för inställelse. Motsvarighetentill bestämmelserna i 2426 §§ förvaltningsprocesslagen är de nya 15-17 §§ iförevarande lag. I första stycket ges en allmän föreskrift omanlitande av sakkunnig som motsvarar den nuvarande hänvisningen i 10 § andrastycket till 40 kap. 1 § RB. I andra stycket av 15 § hänvisas till 40 kap. 2-7och 12 §§ RB. I tredje stycket har i fräga om ersättning tiU sakkunnig tagitsin bestämmelser som träder i stället för hänvisningen till 40 kap. 17 § förstastycket och 18 § RB. I övrigt har hänvisningar till 40 kap. RB, som finns i10 § andra stycket och som avser förhör med sakkunnig, med något undantagförts in i 16 §. Beträffande15 § andra stycket är att märka att hänvisningen omfattar hela 40 kap. 5 § RB,medan den nuvarande hänvisningen avser bara andra och tredje styckena i sammaparagraf. Med tanke på att hänvisningen avser paragraferna i i tiUämpligadelar har det inte ansetts nödvändigt att göra undantag för första stycket iden nämnda paragrafen, även om,det inte förekommer huvudförhandling i RB:smening i försäkringsdomstolen. Bestämmelsernaom ersättning i 15 § tredje stycket avser ersättning för uppdraget åt en avdomstolen anlitad sakkunnig, medan bestämmelser om ersättning för inställelsevid förhör med sakkunnig ges i 17 §. Bestämmelsen i första punkten omersättning till myndighet, tjänstemän m. fl. motsvarar nuvarande hänvisningtiU 40 kap. 17 § första punkten. Bestämmelsen i andra punkten avser ersättningtill annan sakkunnig än myndighet, tjänsteman eller annan som är skyldig attgä tiU hända med yttrande. I fråga om sådan sakkunnig gäller f. n. att, om hanhörs pä begäran av part, ersättning skall utges av parten och i annat fall utgåav allmänna medel. Enligt förslaget skall ersättningen alltid utgå av allmännamedel (jfr prop. 1971: 30 del 2 s. 568). Enligt förevarande paragraf, som motsvarar 25 § förvaltningsprocesslagen,får försäkringsdomstolen förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Sådantförhör får hållas under ed eller försäkran. Enligt förslaget föreligger intenågot principiellt krav att vittne eller sakkunnig skall ha avlagt ed ellerförsäkran före förhöret. Förhör med vittne eller sakkunnig kan alltså skeupplysningsvis utan ed eller försäkran (jfr prop. 1971: 30 del 2 s. 572). Attförhör med vittne eUer sakkunnig äger mm vid muntiig handläggning får ansesfölja av 9 § lagen om försäkringsdomstol. Förevarande paragraf innehåller vidare sammahänvisningar till 36 kap. RB som finns i 10 § andra stycket. I paragrafenåterfinns också, som fömt har nämnts, de nuvarande hänvisningar till 40 kap. RB,som inte redan har tagits in i 15 § förslaget. Hänvisningen till 40 kap. 19 §RB har dock utgått. Detta innebär att förfarandet beträffande förhör medsakkunnig blir detsamma vare sig den sakkunnige kaUats in på det allmännasbegäran eller på begäran av part. I fråga om vittnes- och sakkunnigförhör på enskildparts begäran uttalade jag i prop. 1971: 30 (del 2 s. 573), att sådana inte ärsärskilt vanliga i förvaltningsdomstol samt att, i de fall då de förekommer,det ofta förhåller sig så att rätten ändå skulle ha föranstaltat om förhöret.SkiUnaden i kostnader för det allmänna meUan det i förvaltningsprocesslagenföreslagna systemet med ersättning av allmänna medel vid alla förhör (26 §) ochett system enligt vilket en enskild part i vissa faU har att utge ersättningbedömde jag därför som obetydlig. Jag framhöll vidare att det från principiellsynpunkt var mest tilltalande att enskild part i förvaltningsprocessen inteskulle behöva dra sig för att begära förhör med vittne eller sakkunnig avhänsyn till kostnaderna. Denu angivna synpunkterna gäller också förfarandet inför försäkringsdomstolen. 1förevarande paragraf föresläs därför, i överenssfämmelse med vad som gällerenligt 26 § första stycket förvaltningsprocesslagen, att ersättning tillvittne eller sakkunnig för inställelse skaU utgå av allm'änna medel. Domstolenfår bevilja förskott för resekostnad och uppehälle. Förvaltningsprocesslagen innehåller i 26 § andrastycket en regel för att förhindra onödigt inkallande av vittne eller sakkunnigfrån parts sida. Visar det sig att parten saknade godtagbart skäl för sinbegäran om förhör, kan rätten enligt regeln ålägga honom att återbetala ersättningentUl statsverket. Regeln utgör ett komplement tUl den allmänna ersättningsregelnoch återfinns i andra stycket i här förevarande paragraf. Enligt nuvarande 14 § i förevarande lag skall parti mål vid försäkringsdomstolen själv bära sin kostnad. En motsvarande regelåterfinns i 21 § första stycket i förslaget. Den inledningsvis nämnda regeln att enskUd part,som har inställt sig tiU muntlig handläggning inför försäkringsdomstolen, iöverensstämmelse med vad som gäller enligt 15 § förvaltningsprocesslagen, fårtillerkännas ersättning av allmänna medel för kostnad för resa och uppehällehar tagits in i ett andra stycke. Regeln innebär att ersättning skall utgå omförsäkringsdomstolen finner att parten skäligen bör ersättas för sininställelse. Domstolen får också bevilja förskott på ersättningen. Vid införandetav 15 § förvaltningsprocesslagen (prop. 1971: 30 del 2 s. 554) uttalade jag attdet knappast är möjligt att i lagtexten ange några allmänna riktlinjer för den skälighetsprövningsom skall företagas, eftersom vid prövningen måste beaktas inte bara den enskildapartens situation utan också målets karaktär, angelägenheten från aUmänsynpunkt av att muntlig förhandling kan hållas och andra liknandeomständigheter. Detsamma gäller vid bedömningen hos försäkringsdomstolen. 3.16 Förslag till lag om ändring i brandlagen (1962: 90) Enligt 6 § andra stycket iförevarande lag avgör tvister mellan kommuner när fräga är omersättning för släckningshjälp som en kommun lämnat en annan. Enligt min meningär det naturligt att i sådana ersättningsärenden tillämpa de särskUdabestämmelserna i 14-20 §§ förvaltningslagen. Förslaget innebär att det i ettnytt stycke i 6 § i förevarande lag ges föreskrift om detta. 3.17 Förslag till lag om ändring i förordningen (1959:551) angående beräkning av pensionsgrundande inkotnst enligt lagen om allmänförsäkring I denna paragraf bör en rentredaktionell ändring företas som följd av en i 11 kap. 2 § lagen (1962: 381) omallmän försäkring genomförd ändring (se SFS 1970: 186). Av 3 § första stycketförvaltningslagen följer att de särskilda bestämmelserna i 1420 §§ i sammalag är tillämpliga vid handläggning av ärende enligt förevarande paragraf. Tillföljd därav behövs inte några särskilda föreskrifter om att beslut som avses iparagrafen skall innehålla de skäl som bestämt utgången eller attunderrättelse skall innehålla upplysning om vad som skall iakttas vidfullföljd av talan (jfr 17 och 18 §§ förvaltningslagen). Att föreskrifter omunderrättelseskyldighet bör behållas i första, andra och fjärde styckenasammanhänger med den ytterligare underrättelseskyldighet som föreskrivs itredje stycket. Paragrafen innehåller bestämmelserom vem som får ta del av handling som upprättats för beräkning avpensionsgrundande inkomst och vissa andra handlingar. Särskilt omnämns ledamotav prövningsnämnd. Eftersom prövningsnämnderna ombildats tillskatterätter bör ordet »prövningsnämnd» bytas ut mot »skatterätt». 3.18Förslag till lag om ändring i förordningen (1959: 552) angående uppbörd avvissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m. m. Enligt denna paragraf skall underrättelse sändastill arbetsgivare, om avgiftsunderlag som avses i förordningen bestämts medfrångående av uppgifter som arbetsgivaren lämnat eller utan att denne harlämnat uppgift. I det förra fallet skall skälen till avvikelsen anges. Beslutsom avses med de nämnda bestämmelserna är underkastade förvaltningslagensregler. Vad som sägs om underrättelse om avgiftsunderlag samt om avvikelse ochskälen för avvikelse följer av 17 och 18 §§ förvaltningslagen. Bestämmelsema iförevarande paragraf skall därför enligt förslaget upphävas. I denna paragraf föreskrivs att arbetsgivare skallunderrättas, om beslutar om ändring i fråga omavgiftsunderlag. På skäl som anförts under 12 § föreslås denna föreskrift bliupphävd. Enligt 18 § förvaltningslagen gäller att part skallunderrättas om vad han har att iakttaga vid talan mot beslut. Föreskriften iförsta stycket förevarande paragraf att underrättelse om riksförsäkringsverketsbeslut skall innehålla besvärshänvisning kan därför utgå. Harbeslut enligt 5 § andra stycket i förevarande lag gått sökanden emot, börbeslutet delges honom. En föreskrift om detta har tagits in i paragrafens andrastycke. Övriga ändringar i detta stycke är av redaktioneU natur. Sådanunderrättelse som avses i nuvarande 12 § skall således även i fortsättningendelges arbetsgivaren. Enligt tredje stycket i denna paragraf skallarbetsgivare underrättas om beslut som innebär att harfrångått uppgift som han lämnat för beräkning av preliminär avgift eller förjämkning av sådan avgift. Underrättelsen skall uppta skälen till avvikelsen.Eftersom 17 § förvaltningslagen är tillämplig behövs ingen sådan särskildföreskrift om underrättelse. Föreskriften härom kan således utgå. Förslagetinnehåller därjämte en ändring som klargör att beslut som går arbetsgivarenemot skall delges denne. Av 5 § andra stycket framgår attriksförsäkringsverket efter Kungl. Maj:ts bemyndigande kan delegerabeslutsrätten i vad avser skyldighel atttiU arbetsgivamppgift foga kontrolluppgifter m. m. Med stöd av givetbemyndigande kan delegera dessa ärenden till lokalskattemyndighet. Sådan myndighet får emellertid endast medge ansökning ombefrielse från skyldighet i det nämnda avseendet. 1 annat fall skall ärendetöverlämnas till för avgörande. Om annanmyndighet än får fullständig beslutsrätt i ärenden avdet slag som avses här, behövs bestämmelser hur besvär över myndighetens beslutskall föras. Sådana föreslås därför flyta in som ett andra stycke i 37 §. Enligt 12 § förvaltningslagen gäller att besväröver myndighets beslut skall tillställas den förvaltningsmyndighet ellerförvaltningsdomstol som har att pröva besvären, dock att besvären ändå skaUupptas tiU prövning om de inom rätt tid har kommit in till den myndighet somhar meddelat det överklagade beslutet. Enligt20 kap. 13 § lagen (1962: 381) om allmän försäkring gäller emellertid denmotsatta ordningen (se SFS 1971: 631). Enligt denna paragraf skaUbesvärshandling tillställas den myndighet, som har meddelat beslutet. Denomständigheten att besvären tillställts den myndighet, som har att prövabesvären, skall dock inte utgöra hinder för prövning av besvären ombesvärshandlingen har kommit in inom rätt tid. Skälen för denna ordning i lagenom allmän försäkring angav jag i prop. 1971: 30 (del 2 s. 627) till vilken jagi detta sammanhang vill hänvisa. Med hänsyn tUl det nära samband som råder mellanden här aktuella författningen och lagen om aUmän försäkring börbesvärsreglerna vara likartat utformade. Förslaget innebär därför att reglernaom besvär över beslut i förevarande paragraf har getts enutformning som nära ansluter till lydelsen i den nämnda paragrafen i lagen omallmän försäkring.