prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Någonanledning att komplicera reglerna med särskilda bestämmelser som möjliggöruttagande av handräckningskostnad hos den försumlige finns inte enligt minmening, eftersom kostnaderna i allmänhet torde bli förhållandevis små. 1 fjärde stycket ges enbestämmelse om polishandräckning för det fall att någon skulle vägraväghållningsmyndighet eller dess biträden tillträde till fastighet för ridtagandeav åtgärd som avses i 34 , 40 och 53 §§. 7375§§ Paragraferna innehåller regler om besvärsmyndighet vid talan mot väghållningsmyndighets(73 §), länsstyrelses (74 §) och statens vägverks (75 §) beslut. Enligt 65 § AVL meddelas beslut om fastställande avarbetsplan för väg, om förändring av enskild väg till allmän, om inrättande avsärskild vinterväg eller om indragning av väg efter anslag. Detsamma gällerlänsstyrelses beslut om enskild vägs anslutning till allmän. Den som ärmissnöjd med beslut av angivet slag kan inom en månad från den dag då beslutetmeddelades anföra besvär hos Kungl. Maj :t. Menighet har längrebesvärstid än annan klagande. I övrigt förs enligt 66 § AVL talan motvägverkets eller länsstyrelses beslut i fråga som avses i AVL eller med stöd avdenna utfärdad författning hos Kungl. Maj :t i den ordning som är bestämd föröverklagande av förvaltande myndigheters och ämbetsverks beslut. Enligt 67 § AVLförs besvär över vägsjme-nämnds eller kommunalnämnds beslut enligt AVL hoslänsstyrelsen. Besvärstiden är beträffande beslut av vägsynenämnd femton dagaroch beträffande beslut av kommunalnämnd en månad från det klaganden fick delav beslutet. Enligt 2 § 8:o tredje stycketregeringsrättslagen (1909:38 s. 3) ankommer det på regeringsrätten att avgöramål enligt AVL om arbetslag för vinterväghållning (41, 44 och 46 §§), mål omföreläggande för väghållare att utföra risst arbete (48 och 49 §§), målangående ärendes hänskjutande till vägsynenämnd (56 §), mål om beslut av vägsynenämnd(67 §) samt mål rörande tillämpning av 32 § (tillstånd till upplag, grind ellerannan anord- 208 ' Kungl. Maj:ts proposition nr 1971 ningpå väg) och 33 § (tillstånd att inom visst avstånd från väg uppföra byggnadeller ha upplag, stängsel m. ), 34 § första stycket (tillstånd tillbebyggelse enligt 33 §, sedan arbetsplan för väg har blivit fastställd) och 39§ (tillstånd att inom risst avstånd från väg sätta upp annonstavla, reklamskylte. Enligt 50 § är stad berättigad till skälig ersättning av statsmedelför vägmark, som staden tillhandahåller staten i egenskap av väghållare. Ommål om sådan ersättning är att anse som mål om ersättning av statsmedel ochinte såsom mål om statsbidrag, är regeringsrätten med stöd av 2 § 4:o andrastycket regeringsrättslagen behörig att handlägga också sådana mål. övriga målprövas i konselj. Prop.1971:30 m. m. Om bifaller prop. 1971:30 med förslag bl. a. till lagom allmänna förvaltningsdomstolar kommer nya bestämmelser om besvär motförvaltningsmyndigheternas beslut att gälla frän . Särsldltförslaget till förvaltningslag som ingår i propositionen är i detta sammanhangav intresse. Lagen skall, om avvikelse inte följer av lag eller författning somantagits av Kungl. Maj :t eller , gälla handläggning av ärende hosförvaltningsmyndighet (1 §). Enligt förslaget får talan mot sådant beslut avmyndighet, som kan överklagas, föras genom besvär av den som beslutet angår omdet gått honom emot (11 §). Besvärstiden anges från den dag dåklaganden fått del av beslutet (12 §). Part skall underrättas om beslut genom rilketmyndighet avgör ärende om det inte är uppenbart obehövligt. Är det uppenbartatt beslutet går emot part, skall han också underrättas om vad han har attiaktta för att överklaga beslutet. Underrättelse får ske genom delgivning.Också den som inte är part men får överklaga beslutet skall få del av detta, omhan skriftligen begär det (18 §). Delgivning sker enligt bestämmelserna idelgivningslagen. Som huvudregel gäller enligt delgivningslagen att delgivningsom skall ske i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet ombesörj sav myndigheten. Delgivningen skall i första hand ske genom att handlingen sändsmed posten i vanhgt brev eller lämnas med bud, varvid i båda fallendelgivningserkännande eller mottagningsberis begärs. Denna metod, s. k. ordinärdelgivning, förutsätts komma att användas i det övervägande antalet fall. Iandra hand får myndigheten dock med begränsning till vissa särskilt angivnaverksamhetsområden använda en mera kvalificerad del-givningsmetod som benämnssärskild postdelgivning. Kan delgivning inte ske på något av de sätt som harnämnts , skall myndigheten anlita dcl-givningsformen stämningsmannadelgivning.Delgivningslagen innehåller också bestämmelser om s. k. surrogatdelgivning,varmed menas att handling överbringas till annan än den som ytterst söks fördelgivning. Vidare regleras hur delgivning skall verkställas när den som söksför delgivning saknar känt hemvist eller av annan anledning inte kan anträffas.Genom delgivningslagen regleras också enhetligt hur delgivning med obestämdaperson- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 209 kretsarskall gå till. För sådan delgivning finns ett förfarande som kallas kungörelsedelgivning.Kungörelsedelgivning kan också ske, om ett stort antal personer skall delgesoch det skulle innebära större kostnader och besvär än som är försvarligt medhänsyn till ändamålet med delgivningen att överbringa handling eller meddelandeom att handlingen finns tillgänglig hos myndighet till envar av dem. Vid kungörelsedelgivninghålls den handling som skall delges tillgänglig hos myndigheten ellerpå annan bestämd plats. Meddelande om detta skall föras in i lämplig tidning.Om det i något fall anses uppenbart meningslöst att annonsera, får meddelandeti stället anslås i myndighetens lokal. Tidningsannonseringen kan kompletterasgenom att meddelande även anslås på kommuns anslagstavla. När det gäller attdelge personer som håller sig undan anvisar delgivningslagen förutom kungörelsedelgivningäven en annan metod, s. k. spikning. propositionen föreslagna lagen om allmänna förvaltningsdomstolar gerkammarrätten en ställning som allmän förvaltningsdomstol närmast underregeringsrätten med i stort sett samma målområde som denna. Regeringsrättenfår huvudsakligen ställning som prejudikatinstans. I och med att denna lagträder i kraft det föreslås ske upphävsregeringsrättslagen. Bestämmelser om huruvida visst mål skall prövas iförvaltningsdomstol förutsätts därmed bli införda i speciallagstiftningen.Förslag till ändrade bestämmelser härvidlag för AVL:s del har framlagts iförvaltningsdomstolskommitténs tidigare nämnda betänkande (SOU 1966: 70)Förvaltningsrättskipning. Förvaltningsdomstolskommittén.Kommittén föreslår justering av gällande bestämmelser på endast tre punkter. Isamtliga dessa fall föreslås att mål skall föras från regeringsrätten till Kungl.Maj:t i statsrådet. Det första gäller föreläggande för väghållare enligt 48 och49 §§ att utföra visst arbete. Sådant föreläggande kan av meddelasstad eller stadsliknande samhälle som är väghållare, om staden eller samhälletskulle underlåta att bygga väg eller eftersätta underhållet av väg i visstfall. Kommittén anför flera skäl för att sådana mål bör prövas i konselj, bl.a. att de kan äga samband med vägfrågor som det ankommer på Kungl. Maj :t istatsrådet att handlägga. Kommitténanför vidare att dispensmöjligheten enligt 32 § har tillkommit enbart avbillighetsskäl och att sökanden inte kan stödja sig på någon rätt att disponeravägmärken för ändamålet. Dessa mål bör därför prövas av Kungl. Maj :t istatsrådet i sista instans. Kommitténföreslår slutligen att ersättningsfrågor enligt 50 § i fortsättningen skallprövas i konselj. Som skäl åberopas att sådana frågor äger nära släktskap medfrågor om tillämpningen av förordningen (1960: 374) om statsbidrag till väg-och gatuhållning i vissa städer och stadsliknande samhällen. Maj:ts proposition nr 1971 Remissyttrandenöver kommitténs förslag. Regeringsrättens ledamöter uttalar att kommitténsförslag i huvudsak innebär att vissa sällsynta besvärsmål (enligt 32 § och 50§ andra stycket AVL) överflyttas till Kungl. Maj:t i statsrådet. Ledamöternaförklarar att förslaget synes kunna tillstyrkas. , och förklarar sig kunna biträdakommitténs bedömningar utom i fråga om ärenden enligt 31 a § om förbud motanslutningsvägar. Även om berörd fastighetsägare i princip är berättigad tillersättning för avsevärd kostnad eller om avsevärda men uppkommer, kanförordnande enligt 31 a § leda till betydande rubbningar i den enskildesverksamhet. De nämnda organisationerna anser därför att rättssäkerheten kräveratt mål om meddelande av förordnande enligt 31 a § och mål om dispens frånsådant förordnande prövas av regeringsrätten eller av kammarrätt.Advokatsamfundet anser att ärenden om meddelande av byggnadsförbud, sedan frågahar väckts om byggande av väg, och om dispens från sådant förbud (34 § andrastycket), i motsats till vad kommittén föreslagit, bör prövas av administrativdomstol. Samfundet motiverar sin uppfattning med att sådant byggnadsförbudutgör ett individuellt förfogandeförbud av ingripande betydelse för denenskildes rätt. i län vänder sig mot kommitténs förslagatt besvärsmål, som avses i 33 §, 34 § första stycket eller 39 §, liksom f. n.skall prövas av administrativ domstol. Eftersom dessa bestämmelser har tillkommitav trafiksäkerhetsskäl, anser att besvären bör avgöras av Kungl.Maj :t i statsrådet. Förordnande enligt 33 § första stycket om utökning avförbudsområdet har dessutom generell karaktär. påpekar vidareatt det i ärenden rörande uppförande av byggnad ofta krävs dispens även frånandra bestämmelser än dem i väglagen, t. ex. tätbebyggelseförbudet. förslag skall besvärsmål i sistnämnda ärenden prövas av Kungl. Maj :ti statsrådet. anser det lämpligt att besvären i båda fallenprövas av samma instans. Departementschefen.Länsstyrelsen som handlägger frågor om tillstånd till åtgärder och anordningarinom och intill vägområde har ansetts vara lämplig besvärsmyndighet i fråga ombeslut som meddelas av väghållningsmyn-dighet (44 §). 73 § har avfattats ienlighet härmed. Jag kommer att föreslå Kungl. Maj :t de ändringar som på grundhärav behövs i instruktionen (1967:258) för statens vägverk. Paragrafensutformning gör också klart att väghållningsmyndighets beslut inteskall överklagas genom kommunalbesvär. I74 § har tagits upp regler om besvär mot länsstyrelses beslut. Talan mot sådantbeslut som enligt lagen skall meddelas av statens vägverk regleras i 75 §. Vidbestämmelsernas utformning har förvaltningsdomstolskom-mitténs förslag beaktats.I övrigt innebär bestämmelserna i förhållande till gällande rätt inte någonannan ändring i fråga om kompetensfördel- Kungl.Blaj.-ts proposition nr 1971 211 Maj :t i statsrådet och förvaltningsdomstol än att besvär angåendetillstånd till byggande m. m. sedan arbetsplan fastställts skall föras hos Kungl.Maj :t i statsrådet, om åtgärden avser mark som i arbetsplanen upptagits somvägområde (48 § första stycket). Till förvaltningsdomstols prövning har förtsockså mål som avser länsstyrelses beslut om föreläggande enligt 52 §. Dessa målmotsvarar i princip mål om vägsynenämnds beslut enligt AVL, vilka mål prövasav regeringsrätten i sista instans. I fråga om övriga beslut enligt VägL skallenligt förevarande paragrafer besvär anföras hos Kungl. Maj :t i statsrådet.Med anledning av att förvaltningsdomstolsorganisationen, såsom jag har nämnt idet föregående, skall ändras frän och med har i förevarandeparagrafer kammarrätt nämnts som prövningsinstans i de fall talan skall förashos förvaltningsdomstol. När besvär skall prövas av Kungl. Maj :t i statsrådethar endast angetts att talan förs hos Kungl. Maj :t. Vaddärefter gäller frågan huruvida särskilda bestämmelser om besvärstider m. m.bör tas upp i VägL har jag funnit att de bestämmelser som förslaget tillförvaltningslag innehåller härom är väl lämpade för besluten enligt VägL.Någon tvekan kan däremot möjligen råda hururida utgångspunkten förbesvärstiden kan fastslås med tillräcklig säkerhet i vissa ärenden där mångaparter först skall delges beslutet. Detta gäller t. ex. beslut om fastställandeav arbetsplan eller indragning av väg. Enligt AVL meddelas sådana och vissaandra beslut efter anslag. Besvärstiden räknas för beslutetsmeddelande. Emellertid öppnar som nämnts delgivningslagen möjlighet till kungörelsedelgivning.Används sådan delgivning, anses normalt delgivning ha skett på sjunde dagenefter beslutet om kungörelsedelgivning. Någon svårighet att fastställa närnyssnämnda beslut vunnit laga kraft torde således inte föreligga. I enlighethärmed har jag funnit att något behov att för VägL:s del ha besvärsbestämmelsersom avriker från reglerna i förvaltningslagen inte föreligger. Paragrafenbehandlar frågan om statlig myndighets rätt att föra talan mot annan statligmyndighets beslut enligt VägL. Nuvarandeordning, m. m. Allmänna bestämmelser om vem som får föra talan mot myndighetsbeslut finns inte i svensk rätt. Bortsett från att saken kan vara reglerad ivissa specialförfattningar krävs enligt allmänna principer att beslutet rörden klagande och antingen påverkar hans rättsliga ställning eller berör ettintresse som på något sätt erkänts av rättsordningen. Besvärsrätt kan tillkommainte bara enskild fysisk eller juridisk person utan också offentlig myndighetsom företrädare för allmänna intressen. Statlig myndighet anses dock i,regelinte vara behörig att föra talan mot ett Maj:ts proposition nr 1971 beslut,om inte klagorätt tillagts myndigheten genom uttrycklig författningsföreskrift.Kommunstyrelse och kommunalt organ för specialreglerad förvaltning har utöver den besvärsrätt som kan ha getts åt sådan myndighet i särskildaförfattningar i praxis tillerkänts rätt att föra talan mot beslut av statligmyndighet eller annan myndighet, när beslutet anses förfördela sådantallmänt intresse som det kommunala organet är satt att bevaka (RÄ 1956 ref. 18och 1961 ref. 7). myndighet som tillhör den specialregi er adeförvaltningen anses ridare ha besvärsrätt, när ett av myndigheten meddelatförpliktande beslut eller avslagsbeslut ändrats eller upphävts eller fastställelsedärav vägrats av statlig myndighet (RÄ 1958 K 325). Har den kommunala myndighetensbeslut däremot gått i gynnande riktning och upphävs det, anses myndigheten inteha besvärsrätt (RÅ 1962 K 1674). 1971: 30 med förslag till lag omallmänna förvaltningsdomstolar, m. m. föreslås inga bestämmelser som skullemedföra ändring i vad som sagts . Föredragande departementschefen uttalar(del 2 s. 399) att frågorna om det allmännas möjlighet att anföra besvär överbeslut, varigenom ett allmänt intresse fått vika för ett enskilt eller someljest kan anses förfördela ett offentUgt intresse, kommer att tas upp senaretill en samlad bedömning. Enligt de sakkunniga ger gällande principer om rätt att föra talanmot beslut enligt AVL enskild och kommun eller myndighettillfredsställande överklagningsmöjligheter. Beträffande statliga myndigheterhar praxis däremot gått i annan riktning. För att en statlig myndighet skall fåöverklaga annan sådan myndighets beslut krävs i regel en uttrycklig bestämmelsesom ger myndigheten befogenhet att överklaga. Beträffandevägärendena har enhgt de sakkunniga från det statliga vägväsendets sidapåtalats att praxis i rissa avseenden är synnerligen ojämn. Detta gällersärskilt i fråga om tillämpningen av ordnings- och säkerhetsföreskrifternasamt bestämmelserna om enskilda utfartsvägar. Somliga länsstyrelser ärrestriktiva medan andra länsstyrelser bifaller pralitiskt taget allaframställningar om rätt att uppföra byggnader och andra anordningar i närhetenav väg eller om rätt att anordna utfartsväg. Eftersom endast ensldlda parterkan klaga, finns det visserligen möjlighet för dessa att få rättelse, om enlänsstyrelse är alltför sträng i bedömningen. Däremot saknas möjlighet attbesvärsvägen påverka praxis hos länsstyrelserna i andra riktningen. Desakkunniga framhåller att en slapp tillämpning av reglerna på hithörandeområden kan omintetgöra effekten av dyrbara investeringar i nya trafiksäkravägar och att detta förhållande vållar de för medelstilldelningen ansvariga vägmyndigheternastora bekymmer. Man kan enligt de sakkunniga komina till rätta med de påtaladeolägenheterna genom att ge väghållaren befogenhet att föra talan mot beslut i vägärenden.Kan beslut överklagas, inte bara av enskild part Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 213 utanockså av väghållaren, torde snabbt en för riket enhetlig praxis kunna skapas. De salikunnigas slutsatsär att besvärsrätt för bör införas och att denna besvärsrätt bör avsebeslut av länsstyrelse. Remissyttranden.Den föreslagna rätten för statens vägverk att anföra besvär över beslut avlänsstyrelsen avstyrks eller anses tveksam av länsstyrelserna i ,, och . En ojämn praxis bör enligt dessainstanser hellre motverkas genom allmänna direktiv i samordnande syfte.Praktiska svårigheter för när det gäller att följa alla förekommandeavgöranden framhålls också. Införande av besvärsrätt för avstyrksvidare av i och över-lantmätaren i län.Länsstyrelsen i säger sig ha svårt att tro att de av de sakkunnigatill stöd för förslaget åberopade missförhållandena i form av slapptillämpning av reglerna skulle förehgga. Skulle så vara fallet borde dettasnarare påverka länsstyrelsernas beslutsbefogenheter. En besvärsrätt för annanstatlig myndighet är enligt personalkrävande och medför ökad ochmindre önskvärd byråkratisering. Förslagetom besvärsrätt för tillstyrks däremot uttryckligen av länsstyrelsernai , och samt av . Lantmäteristyrelsen tarinte slutlig ställning till frågan om besvärsrätt för bör införaseller inte men framhåller att en fastare länsstyrelsepraxis skulle i hög gradbefrämjas, om det uppdrogs åt att efter samråd med vissa centralafackmyndigheter utfärda riktlinjer för prövningen av normalfall inom olikatyper av vägärenden. Vågverketframhåller att besvär över beslut att fastställa arbetsplan för allmän väg påett allvarhgt sätt kan fördröja vägföretagets utförande. föreslåratt rätten att överklaga verkets beslut om fastställande av arbetsplanbegränsas så, att talan mot beslutet får föras endast av sakägare som i ärendetframställt yrkande rilket helt eller delris lämnats utan bifall. En dylikinskränkning av besvärsrätten skulle nära ansluta sig till vad som gäller iplanärenden enligt byggnadslagstiftningen (150 § tredje stycket BL). Sammasynpunkter framförs av länsstyrelserna i och samt vägförvaltningeni . Departementschefen.Statlig myndighet anses i princip inte kunna överklaga annan statligmyndighets beslut utan stöd av bestämmelse i lag eller annan författning. Desakkunniga har strukit under behovet av en enhetlig praxis inom vissa områdendär länsstyrelse har beslutanderätten. För att säkerställa detta har i enlighetmed de sakkunnigas förslag införts en bestämmelse enligt vilken fåröverklaga länsstyrelses beslut enligt Maj.ts proposition nr 1971 VägL.Enligt paragrafens andra stycke har rätt att överklagavägverkets och länsstyrelses beslut enligt VägL, om beslutet berör myndighetensverksamhetsområde. talerätt utgör en nyhet och motiveras avverkets ställning som central myndighet för miljösk3'dd och naturvård. Avreglerna i förslaget till förvaltningsprocesslag (prop. 1971:30) följer attmyndighet som enligt förevarande paragraf får överklaga länsstyrelses beslutockså har rätt att föra talan mot kammarrätts beslut i dit fullföljt ärende.Någon särskild bestämmelse härom behövs därför inte i VägL. Departementsförslagetinnehåller inte några regler om kommunala nij'n-digheters rätt att föra talanmot beslut enligt VägL. Den praxis som utbildat sig inom förvaltningsrättentorde innebära att nämnda myndigheter kommer att ha tillfredsställandemöjligheter att överklaga sådana beslut. Förden av några remissinstanser ifrågasatta begränsningen av rätten att anförabesvär över beslut om fastställande av arbetsplan anser jag inte tillräckligaskäl föreligga. En sådan begränsning har därför inte införts i departementsförslaget. Departementschefen.Paragrafen innehåller regler om verkställbarhet av beslut enligt VägL.Motsvarighet till paragrafen finns i 68 § AVL (41 § andra stycket och 75 § FAVL). Enligtparagrafens första stycke blir länsstyrelses beslut i fråga om tillstånd attansluta enskild väg (39 §), att vidta åtgärd eller ha anordning inom vägområde(43 §), att intill väg ha ljusanordning (45 §) eller reklam-anordning (46 §),att intill väg uppföra byggnad eller ha annan anordning (47 §) eller attuppföra byggnad m. m. på eller intill blivande vägområde (48 och 49 §§)gällande först sedan det vunnit laga kraft. Detsamma gäller kammarrätts beslutnär fråga om tillstånd enligt 4547 § eller 48 § andra stycket prövats efterbesvär, Samma regel gäller också beslut om fastställande avarbetsplan för väg, förändring av enskild väg till allmän, förklaring att gatatillika skall vara allmän väg och indragning av väg. beslut berör iregel många olika intressen och är ofta av mycket ingripande art. Det är därförnaturligt att sådana beslut inte blir gällande förrän de har vunnit laga kraft.Också tillståndsbeslut enligt 39, 43 eller 4549 § är ofta av sådant intressefrån såväl enskild som allmän synpunkt att de inte bör bli gällande förrän devunnit laga kraft. Den beslutande myndigheten bör dock ha möjlighet att förordnaatt beslut om tillstånd skall lända till efterrättelse . Enbestämmelse härom har tagits upp i paragrafens första stycke. Skäl för sådantförordnande kan vara att fallet är klart eller att det är angeläget försökanden att snabbt vidta den ifrågavarande åtgärden. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 215 Annatbeslut enligt VägL än som avses i paragrafens första stycke skall enligt andrastycket lända till efterrättelse , om annat inte förordnas ibeslutet. Omtalan förs mot beslut som får verkställas , kan besvärsmyndigheten inhiberaverkställigheten. Departementschefen.Som jag har nämnt förut bör VägL träda i kraft dert . Samtidigtbör AVL och lagen om vägnämnder och länsväg nämnder upphöra att gälla. Ienlighet med vad de sakkunniga har föreslagit föreskrivs i punkt 5 att de nyareglerna om vägrättsinnehavares befogenheter (30 §) skall gälla också i frågaom sådan vägrätt som uppkommit före VägL:s ikraftträdande. Till dennabestämmelse har i enlighet med de sakkunnigas förslag fogats-regler omersättning för förluster som fastighetsägare och innehavare av särskild rättkan lida till följd av att den nya ordningen blir gällande. Rätt till ersättningförutsätter att sakägaren går miste om en befogenhet som barett ekonomisktvärde för honom och att upplåtelsen, om den hade skett dem 1 januari 1972enligt de nya bestämmelserna, därför skulle ha medfört rätt; till avsevärthögre ersättning än en verkställd upplåtelse; enligt äldrebestämmelser. Ersättning utgår med skillnadsbeloppet jämten ränta. Frågor omersättning av här ifrågavarande slag torde uppkommai endast i begränsadutsträckning och de bör såsom de sakkunniga har anfört inte hållas öppna underalltför . Det föreskrivs därför att talarn om sådan ersättning skallväckas före , vid påföljd atli, ersättningsrätten annars gårförlorad. 1klarhetens intresse har i punkt 5 angetts att bestämmelserna i 32 oclii 33 §§,dvs. reglerna om vågrättens upphörande, gäller också i fråga om vågrätt somuppkommit före VägL:s ikraftträdande. Somde sakkunniga har föreslagit bör rätten för ägare till fastighet, soiratillkommit före , att få ersättning eller få fastigheteniiinlöst i anledning av utfartsreglering inte avskäras genom den nya lagensikraftträdande. De sakkunnigas förslag att låta nämnda rätt upphöra ent.kortare tid ett till efter den nya lagens ikraftträdande harmött kritik under remissbehandlingen. Därvid har ifrågasatts riktigheten av de-sakkunnigasantagande att utfartsfrågan för berörda fastigheter i de flestav fall numera ärlöst. Någon preklusionsbestämmelse har därför inte tagitst upp i punkt 7. Medanledning av ett påpekande under remissbehandlingera Maj:ts proposition nr 1971