prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — 1§ I paragrafen sägs att lagen avser allmän väg. Vidare anges när väg är allmänoch när den upphör ätt vara det. Paragrafen motsvarar 1 § AVL (1 § FAVL). Enligt 1 § AVL är allmän väg sådan väg som är upplåten för denallmänna samfärdseln och som hålls genom det allmännas försorg enligt lagensbestämmelser. Enligt 70 § skulle kronan och de städer och stadsliknandesamhällen, som skulle handha väghållningen inom sina områden, den 1 januari1944 överta de vägar som enligt äldre bestämmelser var att anse som allmänna. Desakkunniga definierar i 1 § första stycket FAVL allmän väg som väg som antingenav ålder ansetts som allmän eller i enlighet med lagen eller motsvarande äldrebestämmelser anlagts såsom allmän eller särskilt förklarats för allmän. Iparagrafens andra stycke sägs att väg upphör att vara allmän genom att den drasin. De sakkunniga berör de krav som bör ställas upp för att en väg skall ansesvara upplåten för allmän samfärdsel. De konstaterar att vägar som är avseddaför vissa speciella färdsätt, såsom gångvägar, cykelstigar och ridvägar,enligt gällande rätt i allmänhet faller utanför begreppet allmän väg. Engångbana eller cykelbana, som ligger i anslutning till allmän väg, tordedäremot undantagslöst anses ingå i vägen. Även om cykelbanan ligger åtskilligameter från vägen eller rid kurva getts en kortare sträckning, skall cykelbanananses höra till vägen (jfr prop. 1943: 223 s. 62). Också i det fall därcykelbana getts helt annan sträckning än vägen men anlagts i syfte att avlastavägen från cykeltrafik torde enligt de sakkunnigas uppfattning cykelbanan varaatt räkna till väg. Vad beträffar motorväg kan en sådan inte sägas vara avseddför något så speciellt transportbehov, att vägen inte skulle kunna räknas somallmän. Kravet på att väg skall vara upplåten för den allmänna samfärdseln fåranses vara uppfyllt, även om trafiken på vägen begränsats till trafik av visstslag eller endast får utövas på ett bestämt sätt. De sakkunniga anser att någontvekan rörande vägbegreppets innebörd i förevarande fall inte behöver uppståoch att någon komplettering av författningstexten i denna del därför inte ärnödvändig. Departementschefen.Jag kan i allt väsentligt ansluta mig till de sakkunnigas förslag tillutformning av 1 § och till uttalandena i anslutning till denna paragraf.Paragrafen inleds med ett stycke vari sägs att lagen gäller allmän väg. Ensådan förklaring har befunnits lämplig, eftersom lagen getts benämningenväglag. I andra stycket anges för fullständighetens skull att allmän väg hållsav staten eller kommun. Bestämmelser om i vilka fall kommun kan varaväghållare finns i 5 §. Tredje stycket, som behandlar frågan när Maj:ts proposition nr 1971 vägupphör att vara allmän, har kompletterats med en erinran om att väg för vilkenkommun är eller blir väghållare mister karaktären av allmän väg, när den enligtsärskilda bestämmelser (50 § BL) upplåtits eller skall vara upplåten tillallmänt begagnande som gata. Genom tillägget tillgodoses ett underremissbehandlingen uttryckt önskemål om klarläggande av sambandet mellanbegreppen allmän väg och gata. Uppenbart är att indragning av väg ochupplåtande av väg till allmänt begagnande som gata kan avse endast visssträcka av väg. 2§ Paragrafen reglerar vad som hör till väg och vad som är väganordning.Paragrafen ersätter 2 § AVL (2 § FAVL). I 2 § första stycket AVL sägs att till väg hör vägbana. Därefteranges att till väg också hör de områden invid vägen som stadigvarande behövsför vägbanans bestånd och underhåll. Som exempel på sådana områden nämns slänt,bankett, dike och upplagsplats. Slutligen sägs att till väg även hör trumma, skjddsvärn,vägmärke och annan för vägens bestånd eller brukande utförd anordning. Enligtparagrafens andra stycke skall lika med väg anses dels till väg anslutenbrygga, bro eller färja med färjläge, dels körled som är avsedd för allmänsamfärdsel endast (särskild vinterväg). I huvudsaklig anslutning till 2 § första stycket AVL föreslår desakkunniga att 2 § första stycket FAVL skall inledas med en bestämmelse somanger att till väg hör vägbanan och de anordningar som stadigvarande behövs förvägen. Till skillnad från AVL görs därrid inte skillnad mellan område invidvägbanan som stadigvarande behövs för vägbanans bestånd och underhåll, å enasidan, och anordning som utförts för vägens bestånd eller brukande, å andrasidan, I stället föreslås den gemensamma beteckningen "anordningar somstadigvarande behövs för vägens bestånd, drift och brukande". Som exempelpå sådana anordningar anges de i 2 § första stycket AVL upptagna anordningarnaslänt, bankett, dike, upplagsplats, trumma, skyddsvärn och vägmärke samtdärutöver bro, som i AVL nämns i 2 § andra stycket som anordning som skallanses lika med väg, och stängsel (2 § första stycket första punkten FAVL). Somredovisats i det föregående föreslår de sakkunniga vidare att till väg skallkunna räknas också anordningar som visserligen inte är helt nödvändiga förvägen men som behövs för att höja vägens kvalitet till önskvärd nivå, såsom vägbelysning,hållplats, parkeringsplats, rastplats och liknande anordningar (2 § förstastycket andra punkten FAVL). För att sådana anordningar skall kunna räknas tillväg skall enligt förslaget beslut om utförande av anord- Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 147 ningenha fattats i den ordning som gäller för byggande av väg eller föreskrift hagetts i beslut om förändring av enskild väg till allmän. Ifråga om mera allmänt förekommande anordningar anför de sakkunniga följande. Vägmärkeär väghållaren enligt 5 och 37 §§ AVL skyldig att förse vägen med i vissutsträckning. Till vägmärken har man numera att räkna också lokaliseringsmärken(orienteringstavlor), men skyldighet för väghållare att sätta upp sådanavägmärken torde föreligga endast i begränsad utsträckning. Stundom kan detvara lämpligt att vägmärke placeras på mark som inte tagits i anspråk för annanväganordning. Om denna placering redovisas i arbetsplanen för vägen, kan väghållarenförvärva vägrätt till marken i fråga. Genomatt anordna stängsel kan väghållaren hindra färd med fordon mellan allmän vägoch den omgivande terrängen. Också i andra situationer kan det avtrafiksäkerhetsskäl vara motiverat att förse väg med stängsel, exempelvis föratt hindra gångtrafikanter att vid en trafikplats komma ut på körbanan ellerfrån att till fots färdas på körbanan mellan biluppställningsplatser och båtförtöjningsplatserintill väg som går utmed en strand. Stängsel som uppförs i sådanttrafiksäkerhetssyfte är en viktig del av vägens utrustning. Det är uppenbartatt väghållaren måste vara berättigad att där så är lämpligt välja en sådanteknisk lösning. För att undanröja varje tvekan på denna punkt har stängseltagits upp bland de i lagen givna exemplen på väganordningar. Någon skyldighetför väghållaren att hålla stängsel införs dock inte därmed. Tryckbankar,avschaktningar (skärningar) samt täckta in- ochutlopp för trummor äranordningar som helt naturligt måste anses höra till vägen. De behöver därförinte nämnas särskilt i lagtexten. Detsamma kan sägas om vändplat ser,trafikplatser och liknande anordningar. Dessa utgör centrala element i självavägbyggnaden och är direkt till för trafikens framförande. Trots att det,särskilt i anslutning till motorvägar, kan bli fråga om relativt omfattande ochdyrbara anordningar, torde det inte vara nödvändigt att särskilt nämna dessaanordningar i lagtexten. SII ö s k ä r 111 är vanligen utplacerad invid väg bara ,efter överenskommelse med markägaren eller enligt reglerna i 29 § AVL. Sådananordning är då inte väganordning. Stundom kan det emellertid vara lämpligtatt låta snöskärm bli mera permanent. Den bör då kunna inrättas såsom väganordningenligt 2 §, rilket innebär bl. a, att område för skärmen kan förvärvas med vägrätt.Denna möjlighet torde dock inte behöva redovisas särskilt bland de i lagengivna exemplen, Ifråga om cykelstigar och gångbanor är det självklart att de skall anses höratill väg enligt 2 § AVL, om de ligger i omedelbar anslutning till vägbanan iövrigt. Som tidigare berörts kan detta möjligen vara tvek- Maj:ts proposition nr 1971 samt,om cykelstigen eller gångbanan till kortare eller längre sträcka är lagd påvisst avstånd från själva vägen eller kanske har fått annan sträckning. Ävenen separat sådan särskild vägbana kan emellertid ha ett påtagligt funktionelltsamband med den övriga vägen. Den kan nämligen på ett bl. a. frånsäkerhetssynpunkt lämpligt sätt avlasta vägen från visst slag av trafik. Detmåste därför vara tillåtet för väghållare att, när det är lämpligt, utrusta vägmed sådan anordning, som då skall redorisas i den för vägen upprättadearbetsplanen. Något förtydligande av 2 § anser de sakkunniga inte nödvändigt. Beträffandebrygga har väg- och vattenbyggnadsstyrelsen aktualiserat frågan omförutsättningarna för att sådan anordning skall vara allmän. De sakkunnigaerinrar med anledning härav om att vid riksdagsbehandlingen av AVL andrasärskilda utskottet (1943: ASU 2) föreslagit en ändring av tidigare gällandebestämmelser om brygga, rilka bestämmelser inte ändrats i sak i prop. 1943:223.Utskottet hade därrid anfört att åtgärder borde vidtas genom det allmännasförsorg för att trygga skärgårds- och kustområdenas vitala kommunikationsbehov.Det hade ridare framhållits att, eftersom befolkningen i dessa områden bidrogtill väghållningen i samma utsträckning som befolkningen i övriga delar avlandet, det från rättrise-synpunkt syntes påkallat, att kommunikationsbehoven inämnda områden tillgodosågs i erforderlig utsträckning. Utskottet ansåg därföratt tidigare gällande bestämmelser borde jämkas så, att brygga som prövadesnödig för den allmänna samfärdseln eller som eljest fanns vara till synnerligtgagn för det allmänna kunde byggas såsom allmän väg resp. tas in till allmäntunderhåll. Förutsättning härför borde dock vara att bryggan var belägen ianslutning till allmän väg. Att till allmänt underhåll överta också andrabryggor syntes med hänsyn till de ekonomiska konsekvenserna inte tillrådligt.Lagändringen ansågs lämpligen böra ske på det sättet att det i 2 § andrastycket AVL angavs att lika med väg skulle anses förutom bro, färja med färjlägesamt särskild vinterväg till väg ansluten brygga. Därav skulle då utanvidare följa att brygga, som var nödig för den allmänna samfärdseln eller someljest fanns vara till synnerligt gagn för det allmänna, kunde byggas såsomallmän väg resp, tas in till allmänt underhåll. Vid bedömandet av frågan hururidariss brygga kunde anses nödig för den allmänna samfärdseln fick enligtutskottets mening kravet på bryggans behövlighet för en allmänhet självfalletinte efterges. Vad utskottet anfört godkändes sedermera av . Desakkunniga finner utskottets uttalanden alltjämt kunna läggas till grund förbedömningen av föreliggande fråga. Eftersom trots motivuttalandena vissoklarhet synes råda om lagstiftningens innebörd anser de sakkunniga attlagtexten bör utformas så, att därav klart framgår att lika med väg skall ansestill väg ansluten och för den allmänna samfärdseln behövlig eller eljest fördet allmänna betydelsefull brygga. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 149 föreslåratt 2 § andra stycket AVL ändras i överensstämmelse härmed och att denna ändringfår avse också färja med färjläge. Med den föreslagna utformningen av 1 §anser de sakkunniga att bestämmelsen i 2 § andra stycket AVL enligt rilkenvinterväg som inrättats för allmän samfärdsel skall anses lika med väg kanundvaras. Bestämmelsen har därför inte tagits upp i FAVL. Remissyttranden.I några yttranden berörs innebörden av begreppet vägbana. Statens vägverkförutsätter liksom i , att begreppetinnefattar inte bara körbana och förekommande vägren, utan också i omedelbaranslutning därtill belägen gångbana och cykelbana. Lånsstyrelsen i Jämtlandslän och i anser att lagtexten bör preciserasså, att det klart framgår att vägbanan omfattar även vägren, gångbana etc.Också önskar ett förtydligande på denna punkt. Enligt stadensmening bör i lagen utsägas vad som ingår i begreppet väg och under vilkaförutsättningar undantag kan förekomma. Attrid den nya väglagens ikraftträdande befintliga anordningar och markremsorskall behöva tas upp i arbetsplan för att kunna räknas till vägen anserlänsstyrelsen i onödigt. Frågan borde i stället kunna lösas genomen övergångsbestämmelse. Liknande uttalanden görs av vägförvaltningarna i Hallcmdsoch län. Länsstyrelserna i och länefterlyser ett klarläggande av att befintliga anordningar på eller vid väg kanhänföras till vägen. Departementschefen.Frågan om väganordningar har behandlats i den allmänna motiveringen (15.1.2,15.1.3 och 15.1.4). Jag kan därför nu inskränka mig till kompletterandesynpunkter. I paragrafens första stycke anges att till väg hör vägbana ochandra väganordningar. Andra stycket innehåller bestämmelser om de grundläggandevillkoren för att en anordning skall få räknas som väganordning. I enlighet medvad som har anförts tidigare sägs i andra stycket att anordning somstadigvarande behövs för vägens bestånd, drift eller brukande är väganordning.Med anledning av vad de sakkunniga har föreslagit anges som villkor för attbrygga eller färja med färjläge skall kunna räknas till väg och därmed utgöraväganordning dels att den är ansluten till allmän väg och dels att den behövsför allmän samfärdsel eller eljest kan antas få synnerlig betydelse för detallmänna. Av andra stycket framgår vidare att väganordning skall ha kommit tillstånd genom väghållarens försorg eller att den skall ha övertagits av väghållaren.I tredje stycket anges, som närmare berörts i den allmänna motiveringen, att Kungl.Maj :t kan föreskriva ytterligare villkor för att anordning, brygga eller färjaskall räknas som väganordning. Med stöd av detta bemyndigande kan Kungl. Maj :tföreskriva villkor i fråga om rast- och parkeringsplatser i enlighet med tidigareangivna riktlinjer. Vidare kan Kungl. Maj :t före- Maj:ts proposition nr 1971 skrivaatt kantremsa får vara väganordning till en bredd av högst . Som ocksåberörts i det föregående ger bemyndigandet Kungl. Maj :t möjlighet attföreskriva att anordningar av visst slag får räknas som väganordning förstsedan efter särskild prövning i samband med fastställelse avarbetsplan eller eljest medgett detta. I den allmännamotiveringen har jag framhållit att olika slags väganordningar inte bör nämnasi lagtexten i exemplifierande syfte. Utvecklingen skulle kunna hämmas på ettolämpligt sätt genom en sådan lagstiftningsteknik. Utformningen avbestämmelserna i 2 § AVL utgör exempel på detta. som jag i alltväsentligt kan ansluta mig till vad de sakkunniga har anfört om möjligheternaatt räkna olika anordningar som väganordningar, kan jag med hänsyn till detnyss anförda inte biträda de sakkunnigas bedömning att vissa anordningar börnämnas särskilt i lagtexten. Förevarande paragraf har utformats i enlighethärmed. Jag rill i detta sammanhang påpeka att väghållarens skyldighet attsätta upp exempelvis vägmärken av olika slag följer av 64 § VTF och av denallmänna bestämmelsen i 4 § VägL, som ålägger väghållaren att vid väghållningta tillbörlig hänsjn till bl, a, trafiksäkerheten. Om behovet av sådananordning är stadigvarande, kan anordningen räknas som väganordning. Till vägbana bör, somvägverket har framhållit, räknas vägrenar och i omedelbar anslutning tillkörbanan belägen cykelbana och gångbana. Särskild föreskrift härom behövsenligt min mening inte i VägL. Under remissbehandlingen har ifrågasatts ominte bensinstationer borde kunna räknas till väg som väganordningar. En sådanordning är enligt min mening olämplig från flera synpunkter och den är inteheller förenlig med paragrafens andra stycke, där som förutsättning för attanordning får vara väganordning anges att anordningen behövs stadigvarande förvägens bestånd, drift eller brukande. Anordningar som hör tillväg vid VägL:s ikraftträdande bör, om de stadigvarande behövs för vägensbestånd, drift eller brukande och kommit till stånd genom väghållarens försorgeller övertagits av denne, räknas som väganordningar. En föreskrift härom hartagits upp bland övergångsbestämmelserna (punkt 3). Paragrafen, som saknar motsvarighet i AVL och FAVL,innehåller en definition av begreppet vägområde. I paragrafen anges attvägområde utgörs av den mark som tagits i anspråk för väganordning. Enbestämmelse härom har ansetts motiverad med hänsyn till att begreppetvägområde, i överensstämmelse med vad de sakkunniga har föreslagit, används iett flertal paragrafer i den nya lagen. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 151 Idetta avsnitt, som omfattar 49 §§, har samlats bestämmelser om väghållningensinnebörd och ansvaret för väghållningen samt vissa grundläggande regler omväghållning. 4§ I paragrafens första stycke anges att väghållning omfattar byggande av vägoch drift av väg. Första stycket motsvarar 3 § AVL (3 § FAVL). I andra stycketanges att rid väghållning tillbörlig hänsyn skall tas till allmänna och ensldldaintressen. Andra stycket ersätter 10 och 37 §§ AVL (4 § andra stycket andrapunkten och 52 § FAVL). Enligt 3 § AVL omfattar väghållning byggande och underhåll avväg. I 10 § erinras om att vid väghållning skall iakttas vad som är särskiltföreskrivet om fornminnen, naturminnesmärken och nationalparker. Bestämmelserav trafiksäkerhetskaraktär ges i 37 §, där det sägs att skyddsvärn skallfinnas, om väg går utmed eller över vatten eller fördjupning eller på sådanhöjd över marken att därav kan uppstå våda för vägfarande. Vidare föreskrivs iparagrafen att behövliga vägmärken skall finnas uppsatta vid väg. Företrädare för naturvård, samhällsplanering m. m. har framhållitangelägenheten av att naturvårdssynpunkter samt miljöskapande och miljövårdandefaktorer beaktas i väsentligt större omfattning vid projekteringen av vägar änvad som är möjligt med nuvarande lagstiftning. Med anledning härav erinrar desakkunniga om att enligt 15 § VSt rid upprättandet av arbetsplaner skalliakttas bl. a., att vägens sträckning såvitt möjligt bestäms så att vägenerhåller en mjuk och naturlig inpassning i landskapet och att fornlämning ellernaturföremål, som är av särskilt intresse för kännedom om landets natur ellersom på grund av märklig naturbeskaffenhet eller eljest bör för framtidenskyddas, inte berörs av företaget. Vidare skall enligt 17 § VSt vid utarbetandeav arbetsplan samråd beträffande vägens sträckning och vägförslagets utformningi övrigt ske med bl, a, samt i förekommande fall överlantmätaren,länsarkitekten och riksantikvariens ombud ävensom de övriga myndigheter,lokala organ och sammanslutningar som har ett väsentligt intresse av företaget,I praktiken äger samråd också rum med representanter för hembygdsvården förvars verksamhet statsbidrag utgår. naturvårdsutredning har ibetänkandet (SOU 1962: 36) Naturen och samhället framhållit att erfarenheternaav vägstadgans naturvårdsanvisningar genomgående är goda. Gott samarbetesyntes sålunda råda mellan vägmyndigheterna och företrädare för naturvården ilänen. Maj:ts proposition nr 1971 Desakkunniga erinrar ridare om att enligt 19 § naturvårdslagen(1964: 822) kan förordna att arbetsföretag som kan tänkas i väsentlig mån skadalandskapsbilden inte får komma till utförande utan tillstånd, Isamband med att tillstånd meddelas kan meddela nödvändigaföreskrifter till skydd för landskapsbilden. Nämnda lagrum är tillämpligtockså på byggande av allmän väg vilket framgår av föredragandedepartementschefens uttalande i prop. 1964: 148, Enligtvad de sakkunniga har sig bekant ägnar statens vägverk regelmässigt storomsorg åt ett vägföretags inpassning i terrängen för att mildra negativaverkningar på naturen. Detta gäller särskilt då vägar intill sjöar ochvattendrag dras fram och i fråga om de stora vägbyggnadsföretagen, exempelrismotorvägarna, som kan medföra väsentliga förändringar i landskapsbilden. Förspeciellt känsliga naturavsnitt utförs perspektivskisser och ibland ocksåmodeller. Vid större vägbyggnadsföretag vidtas också relativt kostnadskrävandeåtgärder för att tillgodose naturvårdsintressena. Genom 19 § naturvårdslagenhar dessa intressen i samband med byggande av allmän väg ytterligaretillgodosetts. Med hänsyn härtill anser de sakkunniga att några kompletterandeföreskrifter inte behövs i allmänna väglagen. Bestämmelsen i 10 § AVL hardärför med endast redaktionell ändring tagits upp i andra stycket av 4 § FAVL. 52§ FAVL överensstämmer i sak med 37 § AVL. Remissyttranden.Statens naturvårdsverk framhåller att föreskriften i 4 § andra stycket FAVL omiakttagande vid byggande av väg av gällande bestämmelser om fornminnen ochnaturvård bör göras tillämplig också på drift av väg. Med hänsyn till den nyalagstiftningen om miljöskydd bör föreskriften ges denna lydelse: "Gällandebestämmelser om fornminnen, naturvård och miljöskydd skall iakttagas. "Naturvård innefattar då också vatten-, luft- och viltvård. Statens vägverkanser att bestämmelserna i 52 § FAVL bör kunna undvaras med hänsyn tillinnehållet i 4 och 5 §§ FAVL. I 5 § FAVL regleras väghållai-ens åligganden viddrift av väg. a. anges att, om behov uppstår av skyddsvärn, stängsel,vägmärke eller annan dylik anordning utöver vad som blirit inrättat vid vägensbyggande, vägen skall förses med sådan anordning. Departementschefen.Bestämmelserna i första stycket har överförts i sak oförändrade från 3 § AVL.Som jag har nämnt har i enlighet med de sakkunnigas förslag begreppetunderhåll av väg ersatts med drift av väg. En erinran om att tillbörlig hänsynskall tas till allmänna och enskilda intressen har enligt min mening sin platsbland de bestämmelser som gäller väghållningen i dess helhet och har därförtagits upp i andra stycket av förevarande paragraf. Bland de allmänna intressensom skall beaktas nämns miljöskydd, som kommit att få allt störrebetydelse. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 153 37 § AVL inskrivna skyldigheten för väghållaren att anbringa skyddsvärn ochsätta upp vägmärken syftar till att göra vägarna trafiksäkra. Det kanemellertid diskuteras om vissa trafiksäkerhetsåtgärder bör framhållas särskiltpå detta sätt. Enligt min mening är en allmänt hållen hänrisning tilltrafiksäkerhetens krav på vägarnas utformning och skötsel lämpligare. På grundhärav har bland de allmänna intressen som enligt paragrafens andra stjcke skallbeaktas vid väghållningen särskilt nämnts trafiksäkerheten medan någonmotsvarighet till 37 § AVL (52 § FAVL) inte tagits upp i den nya lagen. Attnågon inskränkning i väghållarens skyldighet att sätta upp skyddsvärn ellerräcken och vägmärken inte är avsedd torde vara självklart. Dennaparagraf, som ersätter 11 § AVL (11 § FAVL), reglerar vem som är ansvarig förväghållningen. Desakkunniga föreslår i anslutning till gällande rätt en huvudregel av innebördatt väghållare på landet är staten och väghållare inom stads område staden.Vidare föreslår de sakkunniga en i jämförelse med AVL förenklad bestämmelse ombefogenhet för Kungl, Maj :t eller, efter Kungl, Maj :ts bemyndigande, statensvägverk att förordna om avsteg från huvudregeln. Sålunda skall, om särskildaskäl föreligger, kunna förordnas att staten skall vara väghållare inom stadsområde eller del därav och att kommun och alltså till skillnad frånvad som gäller nu även landskommun skall vara väghållare inom sitt områdeeller del därav. Sådant förordnande skall kunna jämkas eller upphävas, omsärskilda skäl föreligger. I 11 § fjärde stycket AVL föreskrivs att, om någonpå grund av särskild förpliktelse skall svara för väghållning, därrid skallförbli intill dess väghållningen ändras i den ordning som gäller för förändringav enskild väg till allmän. Bestämmelsen saknar enligt de sakkunniga numeraaktualitet och har därför inte tagits upp i FAVL, Departementschefen.Genom ändringar i kommunallagstiftningen som trätt i kraft den 1 januari 1971har nuvarande beteckningar på de borgerliga primärkommunerna landskommun,och stad mönstrats ut ur kommunallagarna och ersatts med den enhetligabeteckningen kommun. Den ändring av kommunbegreppet som sålunda genomförtsmedför att gällande uppdelning av väghållningsskyldigheten efter begreppen"landet" och "stads område" får överges.