prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Förvaltningsdomstolskoraraitlénsbetänkande innehåller ett förslag till fördelning av besvärsärenden raellanKungl. Maj:t i statsrådet och administrativ domstol. Vid utarbetandet av detlaförslag har komraittén hämtat ledning i ett av f. d. justitierådel 1959 avgivet belänkande Kompetensfördelningen av adrainistrativa besvärsmålmellan Kungl. Maj:t i statsrådet och regeringsrätten (SOU 1959: 4) samt iremissyttrandena över detta betänkande. IEkbergs förslag framhölls att lagstiftningen om regeringsrättens kompetenshade som huvudsakligt ändamål att skapa rättstrygghet. Vid fördelningen avbesvärsärenden mellan Kungl. Maj:t i statsrådet och regeringsrätten borde iförsia hand behovet av rättsskydd beakias. Det kunde inte alltid förväntas atträttsskyddsbehovet blev tillbörligen tillgodosett vid handläggningen av besvärsärendeninom departement och regering. Kungl.Muj:ts proposUion nr 1971 37 dettakom alt regeringens avgöranden enligt gemene mans uppfattning med rätt ellerorätt lätt fick sken av alt påverkas av politiska hänsyn. Rättsskyddssynpunktenfick dock inte ensam vara bestämmande. Hänsyn måste också tas lill allraännaintressen. I vissa fall kunde behovet av rättsskydd jämfört med ett allmäntintresse av att målet skulle handläggas av regeringen vara så ringa alträttsskyddsintresset borde vika. För att vinna enhetlighet i rättskipningen vardet vidare angelägel att undvika att grupper av raål, vilka hade elt naturligtsamband, splittrades i sista instans. Andra praktiska skäl kunde också göra siggällande vid fördelningen. Framför allt borde man eftersträva enkelhet och redai uppräkningen av de mål som skuUe handläggas av regeringsrätten, i den mån detkunde ske utan att andra väsentliga intressen uppoffrades. Målangående förvaltningsförordningar och andra beslut av generell räckvidd bordeprövas av Kungl. Maj:t i statsrådet, efiersom sådana beslut kunde betraktas somett utflöde av Kungl, Maj:ts ekonomiska lagstiftningsmakt. Likaså bordebesvärsmål rörande beslul av adminislraliv myndighet, som avsågrättsförhållande av privaträttslig natur mellan staten och enskild, avgöras avKungl. Maj:t i slatsrådet. Härigenom förebyggdes att ett avgörande avregeringsrätten kunde komma i konflikt med allmän domstols dom. I båda dessafall kunde dock undantag komma i fråga. Maj:t i statsrådet bordeockså ankomma alt handlägga mål som huvudsakligen rörde lämplighets- ochändamålsenlighetsfrågor. Imål som gällde rayndighets beslut att i särskilt fall meddela någon påbud attgöra, tåla eller underlåta något (individuella påbud) var det enligt Ekbergsraening väsentligen fråga både om ingripande mot enskild person, som påkalladerättsskydd, och ora rättstillämpning. Sådana mål borde därför handläggas avregeringsrätten. Målsom gällde tillstånd atl bedriva viss verksamhet kunde enligt delas uppi två grupper. Den ena avsåg sådana fall då del var meningen, att den somuppfyllde vissa i författningen angivna villkor hade elt rättsanspråk att fåutöva verksamheten. Läget kunde vara detla även om bland förutsättningarna förtillstånds meddelande ingick att sökanden skulle vara lämplig eller skickad förverksamheten. Besvärsmål angående meddelande av tillstånd av denna typ bordeenligt mening avgöras av regeringsrätten. Denandra gruppen avsåg sådana mål, i vilka den enskilde inte syntes äga någotlagligt grundat anspråk på att få tillståndet. Avgörande faktorer vidtillståndsgivningen var i sådana fall inte bara sökandens kvalifikationer ellerallmänna lämplighet för verksamheten utan framför allt om verksamheten frånallmänna synpunkter befanns behövlig eller lämplig. Sådana raål ansåg Ekbergböra prövas av Kungl. Maj:t i statsrådet. Målom inskränkning i eller återkallelse av ett för särskilt fall meddelattillstånd eller godkännande till viss verksamhei eller användning m. m. 38 Kungl Maj.ts proposition nr 30 år1971 ansågs röra en rättsfråga och borde därför enligt Ekbergsmening avgöras av regeringsrätten, även om mål om beviljande av rättigheteneller förmånen prövades av Kungl. Maj:t i statsrådet. Beträffande vissa grupper av mål föreslog , attmålen visserligen skulle avgöras i konselj men att regeringsrätten skulleobligatoriskt avge utlåtande i dem. Det rörde sig här om mål, i vilka deträttsliga inslaget var starkt men där regeringen och förvaltningsmyndigheternaändå ansågs böra ha ett betydande mått av handlingsfrihet på grund av målenssammanhang med den allmänna politiken. förslag innehöll liksom gällande lag en uppräkningav de mål som skulle handläggas av regeringsrätten. Målbeskrivningen var dock ien del fall mera vittomfattande och allmänt hållen än den i regeringsrättslagennu förekommande. Härigenom skilde sig enumerationsteknik avsevärt frånden teknik, som tillämpats i regeringsrättslagen. över betänkande inhämtades yttranden från ettstort antal myndigheter och organisationer. I utlåtandena blev de av Ekbergföreslagna huvudlinjerna för kompetensfördelningen i allmänhet tillstyrktaeller lämnade utan erinran. I ett betydande antal yttranden framfördes dockkritiska synpunkter mot större eller mindre delar av förslaget. Ett stort antal yttranden gav uttryck åt uppfattningen attregeringsrättens kompetensområde skulle bli alltför vidsträckt enligt Ekbergsförslag. Beträffande bagatellmål och mål där rättsfrågan normalt var av enkelbeskaffenhet ansåg ett flertal remissinstanser, att departementsbehandlingenvar en mera ändamålsenlig prövningsväg än föredragning och avgörande inför enavdelning av fyra eller fem regeringsråd. bild av departementsbehandlingenav besvärsärenden kritiserades av flera remissinstanser. Ett särskilt fall som tilldrog sig uppmärksamhet var när ien författning beslutanderätten i ett visst ämne hade tillagts Kungl. Maj:teller myndighet som Kungl. Regeringsrättens flesta ledamöteransåg att besvär över sådan delegerad beslutsgivning, oavsett förekommanderättsliga inslag, normalt borde prövas av Kungl. Maj:t i statsrådet. Annarsutsatte man sig för risken alt regeringen skulle kunna reagera motregeringsrättens bedömning genom att helt enkelt återkalla det förordnandevarigenom beslutanderätten hade överförts till underordnad myndighet. Förslaget att regeringsrätten skulle handlägga flertaletmål om individuella påbud berördes i ganska många yttranden. Å ena sidan ansågvissa remissinstanser att föreslagna undantag från regeln borde utgå. Å andrasidan förordade ett flertal myndigheter och regeringsrättens flesta ledamöterstörre eller mindre begränsningar i regeringsrättens behörighet jämfört medEkbergs förslag. Maj:ts proposition nr 1971 39 uppdelning av ärenden ora meddelande av tillståndmötte gensagor på vissa håll. JK fann det osäkert, ora etl rättsanspråk kundeanses föreligga i den omfattning som hade ansett och om i samtliga falldet sakligt sett bästa resultatet uppnåtts. Även om en författning inte direktgav vid handen att prövningen av tillståndsfrågan var avsedd all vara meraobunden, var detta kanske ändå fallet. Det syntes ocksä antagligt, att i författningarnakriterierna för meddelande av tillstånd ofta hade beslämts utan tanke på någrakonsekvenser med avseende på kompetensfördelningen. Liknande synpunkterframfördes av ö., som därutöver framhöll all regeringen borde avgöratillståndsärenden, vilka hade ett nära saraband med uppgiften att sörja förallmän ordning och säkerhet, saml att uppdelning av ärendena i en delfall hade lett till en olycklig splittring av närbesläktade mål. Förslaget rörande mål om återkallelse av eller inskränkningi individuella tillstånd behandlades i ett flertal yttranden. Någraremissinstanser, såsom och grossist förbund,tillstyrkte förslaget. Det kritiserades däremot av bl. a. JK, ÖÄ, länsstgreheni och kommerskollegium. Från kritikernas sida framhölls bl. a.att vid prövningen måste beaktas samma omständigheter som vid meddelande avtillstånd. Man pekade också på den faktiska likheten mellan återkallelse avtillstånd och vägran att förlänga ett tidsbegränsat tillstånd. Förslaget om obligatoriskt hörande av regeringsrätten ivissa grupper av ärenden som avgjordes av Kungl. Maj:t i statsrådet avstyrktesav regeringsrättens flesta ledamöter. De påtalade det dubbelarbete somförslagel medförde och framhöll vidare bl. a. att det rättsliga inslaget var avmycket olika styrka i olika mål och att målen ej sällan skulle fördröjas ionödan. Lämpligare var därför att Kungl. Maj:t genom särskilt förordnandeinhämtade regeringsrättens utlåtande när bedömningen i det enskilda fallelansågs erbjuda betydande rättsliga svårigheter. Å andra sidan framhölls frånnäringslivets håll att rättssäkerheten kunde komma att äventyras så längeregeringsrältens prövning inte var obligatorisk i alla de enskilda fall därrättsfrågan var av särskild vikt. I flera yttranden framhölls att den av användaenumeralionstek-niken, som innefattade målbeskrivningar med prägel avgeneralklausuler, ökade svårigheterna att avgöra om ett visst raål skullebehandlas av regeringsrätten eller av Kungl. Maj:t i statsrådet. I sitt förslag till fördelning av besvärsärenden mellanKungl. Maj:t i statsrådet och administrativ domslol utgår kommittén, iöverensstämmelse med gällande rätt, från grundsatsen att raål i vilkarättsfrågorna normalt framstår som det väsentliga skall handläggas avadministrativ domstol, medan Maj.ts proposition nr 1971 ärendeni vilka lämplighetsfrågorna regelmässigt dominerar skall prövas av Kungl. Vissa undantag föreslås dock från principen. Hänsynraåste enligt kommitténs uppfattning tas till de allmänna iniressen som gör siggällande i förvaltningsärendena. I sådana typer av besvärsärenden, däravgörandet måsle träffas med hänsyn väsentligen lill försvars-, ordnings-,säkerhets-, allmänekonomiska eller andra statsnyltosynpunkter, börbeslutanderätten i allmänhet ligga hos Kungl. Maj:t i statsrådet, som i stortsett har det högsta ansvaret på hithörande områden. förstnämnda grundsatsen bör enligt kommitléns mening vidare den jämkningengöras att domstolsprövningen i princip förbehålls sådana grupper av mål som iallmänhet är av någon större betydelse för den enskilde. Besvärsärenden, ivilka rättsfrågan normalt är av enkel beskaffenhet och vilka är avmindre vikt bör hänskjutas till den friare, enklare och snabbare prövning somsker i statsdepartementen. En prövning i departementen får anses varatillräcklig i bagatellärenden, även om dessa skulle vara av mera juridisknalur. Departementsbehandlingen kan också stundom vara att föredra i ärenden,där det är av särskild vikt att få ett snabbt avgörande i saken. Kommitténerinrar i sammanhanget om att den reella föredragningen och prövningen avbesvärsärenden i departementen regelmässigt sker inför vederbörandeexpeditionschef eller chef för sakenhet under sådana omständigheter alt godjuridisk sakkunskap är företrädd. Kommittén anser inte att det finns skäl attpåstå att den svenska departementsbehandlingen av besvär skulle varaotillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt, låt vara att behandlingen i endomstol på grund av sakens natur torde erbjuda bättre garantier för ensjälvständig, djupgående och allsidig prövning speciellt från juridiskasynpunkler. I enförfattning kan beslutanderätten i visst ämne ha tillagts Kungl. Maj:t ellermyndighet, som Kungl. När i etl sådant fall beslutanderättendelegerats av Kungl. Maj:t till underordnad myndighet, talar enligt kommitténsuppfattning övervägande skäl för att besvär över myndighetens beslut skallavgöras av Kungl. Maj:t i statsrådet, även om ärendet är av rättsUg nalur.Undanlagsvis bör dock avsteg från denna regel kunna komma i fråga. Deallmänna riktlinjer för kompetensfördelningen mellan regeringen och .administrativdomstol, som drog upp, finner kommittén i stor utsträckning leda tillgott resultat. På en del punkter anses dock den av använda metodenmedföra, att till administrativ domstol hänskjuts ärenden, som lämpligen böravgöras av Kungl. Maj:t i statsrådet. Kommitténanser sålunda att i ärenden angående meddelande av tillslånd har fästalltför stor vikt vid utformningen av vederbörande författning och därigenomofta ulan tillräckligt fog har kommit till slutsatsen att det sökta tillståndetvar elt rättsanspråk och därför borde höra under förvaltningsdomstol. den föreslagna regeln om mål Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 41 angåendeåterkallelse av eiler inskränkning i tillstånd m. m. inte la tillräcklig hänsyntill det sakliga samband som finns mellan ärenden om meddelande och ärenden omåterkaUelse av tillstånd. Enligt kommitténs uppfattning kräver enhetligheten irättstillämpningen alt samma myndighei som regel är slutinstans i alla ärendensom över huvud taget rör tillstånd av visst slag. Den föreslagna allmännaregeln att mål om individuella påbud, på några undantag när, skall hänförastill administrativ domstols domvärjo anser kommittén också vara alllförvittgående. Regeln tar inte tillbörlig hänsyn till att individuella påbudförekommer i mycket skilda sammanhang och kan vara av starkt skiftandebetydelse. Regeln skulle också medföra betydande tUlämpningssvårigheter. Kommitléns slutsats blirall man inte kan undgå att, obunden av teoretiska betraktelsesätt, genomgåförekommande skilda besvärsärenden grupp för grupp för alt vinna enändamålsenlig kompetensfördelning. För varje grupp får man bilda sig enföreställning, om ärendena är av den rättsliga karaktär och den betydelse förden enskilde att en prövning i rättskipningens form kan anses påkallad, ellerom i stället lämplighets-, ändamålsenlighets-eller statsnyttosynpunkterdorainerar. Kommittén understryker atlden lagl sig vinn om att göra bestämmelserna ora kompetensfördelningen enklaoch klara och därigenom lällfattUga för parter och myndigheter. Som etl led idenna strävan har kommittén i största möjliga utsträckning införifullföljdsregler i de olika materiella författningarna. I stället för Ekbergsförslag om att regeringsrätten obligatoriskt skall höras i vissa grupper avärenden som avgörs av regeringen förordar kommittén atl Kungl, Maj:t genomsärskilt förordnande inhämtar regeringsrättens yttrande i ärenden medbetydelsefulla rättsliga problem. Kommittén framhåller atl det ter sig rimligtalt regeringen i ärenden, som skall avgöras i konselj men som innefattarrättsliga problem av större vikt, så långt som möjligt tillmötesgår yrkanden avpart att regeringsrätten skall höras. LedamöternaBohman och beklagar i ett särskilt yttrande-all kommittén på grund avsina direktiv inte kunnat pröva bl. a. möjligheten av en uppdelning avöverprövningen på lämplighetsfrågor och på rättsfrågor och därför varitförhindrad atl fritt välja mellan olika för svenska förhållanden länkbara formerför alt inpassa elt domstolsmässigt element i förvaltningen. anser dessulom i enreservation att kommittén inte tillmätt hänsynen till den enskUdes rättsskyddtillräckligt stor vikt. Bl.a. kritiserar han kommitténs ståndpunkt beträffandemål om inskränkning i eller återkallelse av individuella tillstånd. Han anseratt sådana mål liksom besvär över beslul om vägran att förlänga elttidsbegränsat tillstånd bör handläggas av administrativ domstol. Moj:is proposition nr 30 år1971 Principerna för en omorganisation avförvaltningsrättskipningen hos regeringsrätten och kammarrätten Förvaltningsdomstolskomraitléns förslag har i det storahela fått ett gynnsamt mottagande vid remissbehandlingen. I flera yttrandenunderstryks starkt behovet av en reform på förvaltningsrättskipningens område.De femton regeringsråden framhåller sålunda att anhopningen av mål i regeringsrättenoch den därmed följande förseningen i avgörandena har blivit så avsevärda tillföljd av förvaltningsmålens starkt ökade betydelse inom rätts-livet ochavsaknaden av effektiva fullföljdsspärrar, atl domstolens möjligheter attverka som prejudikatinstans starkt försvårats. De anser att förseningarnamåste inge allvarliga betänkligheter också från synpunkten av den enskUdesrättsskydd. Att viktiga skattemål kan få ligga och vänta på sin tur i fyra efter det att de är färdiga för föredragning betecknar de som djuptotillfredsställande. JO framhåller att den betydande tiUström-ning av mål tillregeringsrätten, som på grund av förvaltningslagstift-ningens utvidgning,samhällsutvecklingen och gällande fullföljdsregler skett och sker, i väsentliggrad försvårar för domstolen att fullgöra sin prejudikat-bUdande funktion.Understundom kan, fortsätter JO, regeringsrättens motiveringar till meddeladebeslut vara så knapphändiga att missförstånd lätt uppkommer rörande beslutensinnebörd. JO anser det angeläget att sådana anledningar till oriktig elleroenhetlig praxis hos underinstanserna undanröjs och att regeringsrättens arbeteöver huvud kommer att verksamt främja fast och enhetlig rättstillämpning.Enligt JO:s mening framstår det som en trängande nödvändighet alt en reform ifråga om regeringsrältens ställning och uppgifter möjligt genomförs. I flera remissyttranden uttalas lovord över komraitténsarbete. JK finner det mycket tillfredsstäUande att de komplicerade frågor somuiredningen har haft att ta upp har utretts grundligt och allsidigt. Hovrättenöver och framhåller att kommitténs betänkande genomgåendepräglas av stor omsorg och noggrannhet och att det är väl ägnat att läggas tillgrund för lagstiftning. Huvudlinjerna i kommitténs förslag accepteras i huvudsakav flertalet remissinstanser. De femton regeringsråden anser det från mångasynpunkter beklagligt att så förhållandevis snäva fullföljdsbegränsningar somkommittén har föreslagit skall behöva vidtas. Dessa regeringsråd finner emellertiduppenbart atl de nuvarande förhåUandena inte kan godtas vare sig frånrättssäkerhetssynpunkt eUer från andra aUmänna synpunkter. Vill man på längresikt ge regeringsrätten tiUbörliga möjligheter atl verka som prejudikatinstans,minska väntetiderna i regeringsrätten och skapa utrymme för ökad muntlighetdär, synes den av kommittén anvisade vägen vara den enda framkomliga. De finnerockså kommitténs förslag i det stora hela väl avvägt. Hovrätten över ochBlekinge anser alt kommittén har lagt Maj:ts proposUion nr 1971 43 fram ett utmärkt förslag, som alla bör kunna vara överensom. Hovrätten understryker att regeringsrättens roll i rättskipningen bör varaatt svara för rättsutvecklingen främst genom vägledande prejudikat. Enförutsättning härför är, att en domsiolsinslans på mellanplanet får tillräckligkapacitet. En granskning av vad kommittén har föreslagit i detta hänseende gerinte hovrätten anledning till någon erinran, och hovrätten anser därför attförslaget bör genoraföras. Hovrätten förklarar sig endasl vilja varna för genom nedprutning av förslaget blott gör en halvhjärtad reform och sålundaomöjliggör att det eftersträvade resultatet nås. Framför allt börkammarrättsorganisationen vara sådan, alt regeringsrätten kan upprätthålla enytterst sträng gallring vid tillståndsprövningen. Kammarrätten framhåller att den administrativabesvärsorganisationen också lider av andra brister än den överbelastning avregeringsrätten som närmast föranlett kommitténs tillsättning. I vissa fallfinns det fyra instanser men i andra fall endast två instanser utan att denna skillnadkan motiveras rationellt. Vidare avgörs vissa besvärsmål i sista instans av t.ex. kammarrätten, medan andra mål alltid får föras upp till regeringsrättenutan all de senare kan påslås vara mera svårbedömda än de förra. Dessa ochandra inadvertenser är en följd av alt önskemålet om likformighet och ändamålsenlighetinte har beaktats tillräckligt när inslansordningsfrågorna hittiUs har lösts ilagstiftningen. Kammarrätten hälsar därför med tillfredsställelse att kommitténhar försökt att åstadkomma ett samlat grepp över hela problemkomplexet. En del remissinstanser däribland advokatsamfundoch en rad organisationer med anknytning till näringslivet, såsom SAF ochSveriges industriförbund beklagar alt kommittén på grund av sina direktiv harvarit förhindrad att behandla det administrativa rättsskyddet i ett vidareperspektiv och därvid ta upp bl. a. frågan om generell möjlighet tilldomstolsmässig överprövning av förvaltningsbeslut. Emellertid motsätter sigdessa remissinstanser i regel inte en reform inom den ram som har gällt förkommitténs arbete. I samband därmed framhålls från näringslivshåll att en meradjupgående reform skulle kräva mycket omfattande organisatoriska förändringar. En del remissinstanser förordar även andra metoder än densom kommittén har föreslagit för att lösa problemen med arbetsläget iregeringsrätten. 1 några fall, såsom i de fgra regeringsrådens yttrande och iregeringsrådet Klackenbergs yttrande, anses att lösningen bör ske helt efterandra linjer än den kommittén har stannat för. Dessa regeringsråd förordar i syfte att minska måltillströmningen till regeringsrätten dels flyttarbort vissa målgrupper från domstolen, dels inför en särskild fullföljdsavgift,dels skärper nuvarande fullföljdsbegränsande regler i skatlemål genom enhöjning av summa revisibilis eller på annat sätt. De fyra regeringsrådenföreslår dessutom att talan i skattemål inte skall få fullföljas till regeringsrätten, om den gäller värderingsfrågor. Som skäl för sitt avstyrkande av förslaget om allmäntillståndsprövning Maj:ts proposition nr 1971 hänvisarde fyra regeringsråden till konsekvenserna från rättskipningssynpunkt av ensådan ordning. Dessa måste bedömas bl. a. mot bakgrunden av hur slorändringsfrekvensen är i de mål som avgörs av regeringsrätten. Förskallemålens del torde ändringsprocenten vara omkring 30. Om antalet avgjordaskaltemål uppskattas till ca 2 000 , innebär delta att besvären ledertill ändring i taxeringen i 600 mål. I andra målgrupper är ändringsfrekvensenlägre, men det är ulan vidare klart alt det sammanlagda antalet mål, variregeringsrätten ändrar kammarrättens utslag, betydligt överstiger det antalmål, som enligt kommitténs beräkningar skulle släppas fram till fullständigsakprövning. Prejudikalbildning är visserligen, fortsätter dessa regeringsråd,en viktig uppgift för regeringsrätten men minst lika viktig är dess uppgiftalt skipa rätt oavsett prejudikatbildning. De anför vidare atl åtskilligamålgrupper i regeringsrättens nuvarande målregister omfattar ett så litetantal mål, att man måste räkna med alt efter genomförandel av en ordning medallmän tillståndsprövning många målgrupper inte blir representerade alls ellerendast med enstaka mål bland de 450 mål som kommittén har beräknat skallsläppas fram tUl slutlig prövning i sak av regeringsrätten. Domstolen kommer dåatt sakna tillräcklig erfarenhet och överblick av det aktuella rättsområdet föralt på ett lillfredsslällande sätt kunna vägleda praxis. Slutligen erinrar dessa regeringsråd om atl regeringsrätten har fått avsevärtförbättrade möjligheter att snabbare avveckla sin raålbalans genom utökningenmed en fjärde avdelning . Även om erfarenheterna från tidigareutökningar av regeringsrätten manar till försiktighet, anser de det rimligtatt avvakta utvecklingen innan slutlig ställning tastill kommitléns enligt deras mening mycket långtgående förslag om begränsningav möjligheterna att i förvaltningsfrågor få saken prövad av regeringsrällen.Regeringsrådet Klackenberg anför i stora delar liknande synpunkter. Omprejudikatbildningen blir regeringsrättens dominerande uppgift, gör man enligthans uppfattning prejudikatbildningen till något betydligt märkvärdigare änden egentligen behöver vara i förvallningsrättskipningen och får i gengäld enlägre standard än på den sakliga prövningen av målen genom atl detslutliga avgörandet i flertalet fall förläggs lill en instans underregeringsrätten. Inom vissa målgrupper, t. ex. raål om tvångsintagning avalkoholmissbrukare och omhändertagande av barn och ungdom för samhällsvård,skulle det enligt hans mening kännas särskilt stötande att vara tvungen attavvisa sakprövning och inte kunna ratta tiU felaktiga beslut, därför att målelinte är av intresse från prejudikatsynpunkt eller eljest så specielltkvalificerat att talan skall prövas enligt de föreslagna beslämmelserna.