prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Myndigheten kan också hadragit felaktiga slutsatser på grundval av elt i och för sig riktigt malerial.Förefintliga författningsbestäramelser kan vidare ha getts en felaktigtolkning. En av myndigheten gjord bedömning eller värdering kan också haträffat fel. Det kan å ändra sidan förhålla sig så, att myndigheten koramilfrara till elt helt rikligt beslut raen råkat ut för raissödet att återge sittresultat med oriktiga ord eller siffror. Beslutet kan sålunda ha kommit attutsäga något annat än rayndigheten raenat. Enligtarbetsgruppens mening är det den sistnämnda gruppen av fel (förbiseendefel)som förvaltningslagens bestäraraelse ora rättelse bör gälla. Förvaltningsmyndighetär visserligen ofta oförhindrad att ta upp redan avgjorda ärenden till sakligomprövning, när nya oraständigheter påvisas eller fel uppdagas. Det finnsnämligen inte något entydigt rättskraftsbegrépp inom förvaltningsförfarandet.Det skulle därför kunna synas onödigt atl i förvalt- Maj:ts proposition nr 1971 ningslagenreglera en så speciell fråga som rättelse av avfattnings- och andraförbiseendefel i förvallningsbeslut. En befogenhet atl göra om eller latillbaka etl beslut bestäms emellertid som regel av förvaltningsuppgiftensändamål. Med hänsyn härtill kan tvekan uppkomraa ora befogenheten innefattarrätt att korrigera etl förbiseendefel. Del bör då vara lill fördel att intebehöva fördjupa sig i probleraatiken utan kunna stödja sig på en uttryckligregel ora rättelse av sådant fel. På de förvaltningsoraråden därinsiansordningen är bunden och raan kan tala ora rättskraft belräffande ettbeslul behövs vidare en raotsvarighet till 17 kap. 15 § RB. Arbetsgruppenföreslår därför att i förvaltningslagen skall tas in regler oraförvaltningsmyndighets befogenhet atl rätta förbiseendefel. Eftersom anledningsaknas atl ge ullryckliga föreskrifter i äranet för andra beslut än sådana somhar rättsliga verkningar, bör reglerna ingå bland de särskilda beslämraelsernaför vissa partsärenden. Ifråga ora utforraningen av reglerna ora rättelse påpekar arbetsgruppen att debör ta sikte på alla typer av förbiseendefel och inte bara såsom föreslagitsav besvärssakkunniga (11 kap. 10 § besvärssakkunnigas lagförslag) renaavfattningsfel. Om t. ex. fel person antecknats i automobilre-gislret som ägaretill en bil och felet beror på en personförväxling och inte på ennamnförväxling, kan det knappasl påstås alt del är fråga om elt förbiseendevid beslutets avfattande. Inte desto raindre bör ett sådant fel, om del äruppenbart, kunna rättas av beslutsrayndigheten själv utan hinder av altmyndigheien skill saken ifrån sig. Fel, sora uppkommit på grund av uppenbaraförväxlingar och liknande misstag, bör rimligen kunna rättas i lika mån somskrivfel, räknefel och sådana avfattningsfel. Som gemensam förutsättning förrättelse bör gälla all felet är uppenbart för envar. Det bör ulan ringastetvivel slå klart vilket innehåll som rayndigheten menat atl ge sill beslut.Säger sig part vara i god tro, när myndighet ifrågasätter rättelse till hansnackdel, bör rättelse inte kunna göras, om parlen har fog för sin uppfattning. Myndighetbör i princip vara skyldig alt rätta uppdagade oriktigheter, anförarbetsgruppen vidare. Men felen kan sakna praktisk betydelse, såsom då enperson omnämnts med fel titel eller elt namn blivit felstavat. I sådana fallbör myndigheien kunna underlåta att rätta. Vidare kan det ibland vara svårt attdra en exakt gräns mellan saklig omprövning av ett beslul, när elt feluppdagats, och tillrättaläggande av ett förbiseendefel. Med hänsyn härtill börenligt gruppens mening självrältelsen i förvaltningslagen utformas som enbefogenhet och inte som en skyldighel för beslutsmyndigheten. En skyldighelkan ändå härledas ur ämbelsuppgiflen. Underlåtenhet att rätta uppenbaraorikligheler när det är sakligt påkallat blir normalt atl bedöma somtjänstefel. Motbakgrund av vad nu anförts förordar arbetsgruppen att i 18 § första punklengmppens lagförslag skall tas in en bestämmelse att, om beslut till KungL Maj:ts proposition nr 1971 505 följd av skrivfel, räknefel eller annal dylikt förbiseendeinnehåller uppenbar oriktighet, myndigheten får i-ätlå denna. Gruppenfrarahåller atl bestäramelsen inte får tolkas så all den vidarerättelsemöjligbel sora sakens beskaffenhel eventuellt medger anses satt urspel. Regeln har ett begränsat ändamål och tillåter inga slutsatser om fogeller ej fog för annan typ av rättelse. Rättelse bör enligt arbetsgruppens mening kunna vidtasutan alt part fått lillfälle all yttra sig, när det är obehövligt att hörahonom, t. ex. på grund av all han inte kan ha några synpunkter av betydelse förmyndighetens ställningstagande till rältelsefrågan och rättelsen inte är tillmen för honom. Gmppen föreslår därför all i lagen meddelas en bestämmelse attpart skall få lillfälle alt yttra sig innan rättelse görs, om det inte ärobehövligt (18 § andra punkten). Någon tidsbegränsning i fråga om möjligheten alt rättabeslul i den nu föreslagna ordningen bör enligt arbetsgruppens raening inteställas upp. Till förebyggande av missförstånd och förväxlingar börexpeditioner angående beslul som rättas i möjligaste mån las tillbaka avmyndigheien. Rättelsen bör tecknas på expeditionerna eller också nyaexpeditioner utfärdas. Remissyttrandena.Den föreslagna regleringen av rättelseinstilutet berörs bara i ett mindre antalremissytiranden. och ifrågasätter orainte beslämraelserna ora rättelse bör gälla generelll och således las upp blandförvaltningslagens aUmänna bestämraelser. påpekar allsjälvrättelse inora socialförsäkringen förekommer i stor utsträckning i förstainstans. Möjligheten till sådan rättelse har särskilt stor betydelse förförsäkringskassorna, där ärenden ofta handläggs av personal i lägretjänstegrad. Enligt verkets raening inskränks denna möjlighet genomavfattningen av de föreslagna bestämmelserna om rättelse. En sådan begränsninginnebär betydande ölägenheter för kassorna och även för besvärsmyndighelen pågrund av ansvällningen av antalet besvärsärenden. Verkel anser att det försocialförsäkringen kan bli erforderligt att i specialförfattning införa enföreskrift som medger självrättelse i större utsträckning än 18 §arbetsgruppens lagförslag i den raån rättelsen är till den försäkrades fördel.Också patent- och registreringsverket framhåller att självrättelse inomförvaltningen förekommer i någol större omfattning än vad som anges i 18 §. Detkan enligt patenlverkets mening knappast vara en fördel med en alltför strängbegränsning av denna raöjlighet. JO konstaterar att arbetsgruppen inte sökt lösarätlskraftsfrågan i förevarande sammanhang. Enligt hans åsikt bör ytterligareuppskov raed lagstiftningsärendet inte koraraa i fråga för den sakens skull. JK och kammarkollegiet anser atl myndighet bör varaskyldig och inte endast befogad att rätta förbiseendefel och att detta börkomma lill uttryck i lagtexten. Enligt kollegiets mening kan den i betänkandetförda argumentationen på denna punkt i lika raån åberopas raot RB:s och taxeringsförordningensbestämmelser i ämnet. Kollegiet anser del därför sakligt 506 Kungl Maj:ts proposition nr 30år 1971 opåkallat att förvaltningsmyndigheternas självrättelseraöjlighet får en utformning som avviker från dessa bestämraelser. Lånsåklagaren i lån anser att det i 18 § andrapunkten medgivna undanlaget från skyldigheten att höra part bör inskränkastill fall då det är »uppenbart obehövligt». Lånsåklagaren i efterlyser en lidsspärrför rältelsemöj-lighelen. I likhet med arbetsgruppen anser jagatt i förvaltningslagen bör tas in bestämmelser som reglerarförvaltningsrayndighets befogenhet atl rätta förbiseendefel i beslul. Ulöver deskäl som gruppen redovisat för införande av sådana bestämmelser vill jag påpekaatt det även för den enskilde är av värde alt genom förvaltningslagen fåupplysning om vad som gäller i detta hänseende. Härigenom undanröjs Ivekan omhuruvida part skall vända sig till beslulsmyndigheten eller överordnad instansför att få elt förbiseendefel tillrättat. Jag anser således att lagen bör gebesked på denna punkt. Reglerna bör som gruppen framhållit ingå bland lagenssärskilda bestämraelser. Några reraissinstanser har erinrat om allförvaltningsmyndighet i viss utsträckning anses kunna ompröva sina beslul ochalt självrätlelse sålunda i praxis förekommer i vidare utsträckning än vad somföljer av de aktuella bestämmelserna i förvaltningslagen. Med anledning häravvill jag framhålla alt förvaltningslagens bestämmelser på förevarande punktliksom i övrigt ger uttryck för en minimistandard i fråga om handläggningen avförvaltningsärenden. Lagen innefallar som jag påpekat tidigare i olika sammanhanginte något ställningstagande till vad som skall anses gälla i sådanaförvaltningsrättsliga frågor som visserligen har anknytning lill enskildaregler i lagen men inte uttryckligen regleras i denna. Frågan om förvaltningsmyndighetsbefogenhet att ompröva sina beslut tillhör denna kategori av spörsmål. Jagvill också erinra om alt lagen inte innebär någon ändring i sådana särskildabestämmelser om rättelse av beslut som kan ha meddelats i specialförfattning. Jag ansluter mig till arbetsgruppens åsikt att möjlighetentill rättelse av förbiseendefel bör utformas som en befogenhet och inte enskyldighet för myndighet att vidta rättelse. Det ligger i sakens natur att ompart uttryckligen begär att visst fel skall rättas myndigheten i regel börvillfara hans begäran, även om myndigheten ansett sig ha fog för alt avstå frånatt ex officio ta initiativ till en rättelse, t. ex. därför att det rör sig omett bagatellbelonat fel av forraellt slag. I fråga om utformningen äv bestämmelserna om rättelse kanjag även i övrigt i huvudsak ansluta mig lill arbetsgruppens förslag. De justeringarsom gjorts i den nu föreslagna lagtexten i 19 § är uteslutande av forraellkaraktär. Någon tidsspärr för rältelseraöjligheten anser jag inte behövas. Maj:ts proposition nr 1971 507 20 § Paragrafen raolsvarar 7 § andra stycket arbetsgruppenslagförslag. Den riktar sig i försia hand raot enskUd part som enligt 14 eller15 § förbjudits att obehörigen föra vidare vad han fått del av.Ansvarsbestämmelsen kan emellertid bli tillämplig också på person somföreträder det allmänna som part i etl ärende och sora enligt 20 kap. 12 §brottsbalken är underkastad ämbetsansvar, se t. ex. 72 a § uppbördsförordningen(1953: 272). I sådant fall bör reglerna om straff för brott mot tystnadsplikt i20 kap. 3 § la över 20 § förvaltningslagen. I denna paragraf bördärför föreskrivas att ansvarsbestämmelsen endast gäller, om gärningen inte ärbelagd med straff i . För atl nå överensstämmelse med straffskalani 20 kap. 3 § har påföljden vid brott mot förbehåll eller förordnandesom meddelats enligt 14 eller 15 § förvaltningslagen bestämls till böter ellerfängelse i högst ell år. Liksora vid brott mot förbehåll, sora enligt 39 §andra stycket sekretesslagen meddelats i samband med utlämnande av allmän handlingsom skall hållas hemlig, bör i subjektivt hänseende krävas uppsåt, se 41 §sekrelesslagen (jfr SOU 1947:60 s. 252). Förvaltningslagen bör träda i kraft den 1 januari 1972.Samtidigt bör lag ora insändande av handlingar med posten och 1954 årsbesvärstidslag upphävas. I huvudsaklig överensstämraelse med vad som föreslagits avarbetsgruppen bör ges en föreskrift om alt äldre bestämmelser skall gälla ifråga om besvär över beslut som meddelals före . Någon motsvarighettill den av gruppen föreslagna och från 2 § andra stycket lag hämtadebeslämraelsen om upphävande av tolvslaget som fatalietid anser jag däremot inteböra tas med. Sista styckel i övergångsbestäramelserna slämraer i saköverens med motsvarande bestäraraelse i arbetsgruppens lagförslag. I arbetsgruppens lagförslag ingår även bestämmelser omupphävande av en rad äldre författningar sora raeddelats i adrainistrativordning. Frågan om upphävande av dessa bör tas upp vid den fortsatta genomgångav specialförfattningarna som jag berört i det föregående. Den allmänna uppläggningen av den föreslagnaförvaltningsprocesslagen motsvarar i sina huvuddrag departementspromemoriansförslag. Maj.ts proposition nr 30 år1971 naderna faller främst i ögonen att det nu föreliggandeförslaget reglerar en del ämnen, såsom parts rätt till aklinsyn, besvärstid ra.m., som inte har tagits med i promemorieförslaget. Medan det tidigare förslagetinnehåller 34 paragrafer omfattar det nu framlagda 53 paragrafer. Dispositionenav beslämmelserna har också skett efter delvis andra grunder. De två inledandeparagrafema, som motsvarar 1 § i promemorieförslaget, har getts en särskUdrubrik, Lagens lUlämpningsområde. Under en följande rubrik. Måls anhängiggörande,återfinns 37 §§ som i huvudsak motsvarar 24 §§ i avsnittet »Anhängiggörande»i promemorieförslaget. Måls handläggning, som omfattar 818 §§svarar väsentligen mot bestämmelser under promemorieförslagets rubriker»Skriftlig handläggning» och »Muntlig för-handUng och syn» (627 §§). Imotiveringen till 9 § koramer närmare att utvecklas varför skriftlig ochmuntlig handläggning bör regleras i ett sammanhang. Det följande avsnittet.Vissa bevismedel, som innehåller 1926 §§ motsvarar likaledes bestämraelserunder de näranda rubrikerna i promemorieförslaget. Det har ansettsnaluriigl all föra samman regler om företeende av skriftliga bevis, om syn,hörande av sakkunnig, förhör med vittne eller sakkunnig m. m. till etl särskiltavsniti. Beslut, som inleder paragraferna 2731 motsvarar i alltväsentligt 2832 §§ under samma rubrik i promemorieförslaget. Följande rubrik.Besvär, avser 32 34 §§ vilka innebär all motsvarande avsniti (33 och 34 §§) ipromemorieförslaget byggs ul med regler om besvärsrätt och besvärstid.Bestämmelserna i promemorieförslagets 34 § om beslutsinstansens förfarande medinkomna besvär ersätts av en regel av innehåll atl besvär skall ges in tillden domstol som har att pröva besvären. Till det härefter följande avsnittet,Sör-skilda regler om fullföljd av talan frän kammarrätt till regeringsrätten,som omfattar 3537 §§, har flyttals över de bestämmelser sora nu återfinns i 3och 4 §§ i det till lagrådet remitterade förslaget till lag omallmänna förvaltningsdomstolar. Dessa bestämmelser har ansetts ha sin naturligaplats i förvaltningsprocesslagen. Härtill fogas regler om principieUt förbudmot atl åberopa nya omständigheter och bevis i regeringsrätten samt föreskriftom att klagande bör uppge skälen för begäran om pröv-ningstillslånd. Delvis harde senare reglerna motsvarighet i promemorieförslagets 2 § femte stycket och15 §. Näsla avsnitt, 3840 §§, benämns Straff och vite. Huvudsakligmotsvarighet finns i en del hänvisningar till RB i promemorieförslagels 5 §.Förslagets avslutande bestämmelser, 41 53 §§, har samlats under rubrikenövriga bestämmelser. Här återfinns bl. a. en nyhet i förhållande tillpromemorieförslaget, nämligen regler om parts rätt till aklinsyn (43 §), vidarebestämmelser om jäv (41 §), laga förfall (45 och 46 §§), ombud och biträde (48och 49 §§), lolk (5052 §§) och ställföreträdare (53 §). Föreskrifterna i 41 §om jäv har flyttats över från förslaget lill lag om allmännaförvaltningsdomstolar av samma anledning som de tidigare nämnda reglerna omprövningstillstånd. Kungl.Maj.ts proposUion nr 1971 509 lagaförfall, orabud och biträde saml om lolk har i viss utsträckning motsvarigheteri 5 och 20 §§ i promemorieförslaget. 1 näranda paragrafer har regleringen skettgenom hänvisningar lill RB. I den allmänna motiveringen har närmare utvecklalsskälen lill att hänvisningar till RB bör undvikas i görlig mån, fraraför allt närdet gäller bestämmelser av särskild betydelse för parterna. Utom att, som jag redanhar nämnt, förslaget lill förvaltningsprocesslag innehåller en del nyabestämraelser har i de särskilda paragrafema åtskilliga ändringar sketl iförhållande lill departementspromemorians lagförslag. Ändringarna är av bådesaklig och formell natur. Flertalet bestämmelser i förslaget tiUförvaltningsprocesslag bygger dock i sina grunddrag på promemorieförslaget. Iparagrafen anges de domstolar som skall tillämpa förvaltningsprocesslagen. Denmotsvarar det försia ledet i 1 § departementsproraemorians lagförslag. För kararaarrättens del gäller kararaarrättsstadgan raed hänvisningartill RB i vissa avseenden, bl. a. i fråga ora bevisning. regleras i taxeringsförordningen och taxeringskungörelsen. Enredogörelse för gällande bestämmelser resp. tillämpad ordning iprövningsnämnder, kammarrätten och regeringsrällen har läranats i denallraänna motiveringen. Departementspromemorian.Den föreslagna lagen är i första hand avsedd för det instanssystem sora bildasav regeringsrätten sora högsta domstol, kammarrätter som mellaninslanser samtskalle- och länsrätter sora underdomslolar i promemorian gemensamt benämndaförvaltningsdomstolar. Om lagen dessutom kan och bör göras tillämplig t. ex.hos försäkringsdomstolen anses böra prövas i särskild ordning. Meningenär alt lagen inte skall gälla när förvaltningsdomstol avgör administrativaärenden, t. ex. personalärenden. För atl markera detta anses det nödvändigt attuttryckligen ange alt lagen tiUämpas vid rättskipning i mål hos deförvaltningsdomstolar som det är fråga om. Remissyttrandena.Benämningen »rättskipning» på det förfarande som den föreslagna lagen reglerarkritiseras av lånsstyrelsen i lån. 510 KungL Maj:ts proposition nr 30 år1971 för ordet »rättskipning» tanken till mål medelt av motsättningar betingat, klart partsförhållande, såsom förhållandelraellan två processande parter i civilmål eller förhållandet i straffprocessenmellan allraän åklagare och en åtalad. Men sådan är nu en gång inte situationeni administrativa mål, i varje fall inte över hela linjen. Länsslyrelsen finnerdet därför rätt främmande all exempelvis beteckna handläggning och beslut iunderställda mål om omhändertagande av minderårig för samhällsvård sora»rättskipning» och sätter i fråga om inte ordet kunde ersättas med ett mindretraditionsbundet uttryck exempelvis »vid rättslig prövning». Lånsstyrelsen iVästmanlands län anser alt administrativa ärenden, vilka inte skall falla inomlagens liUämpningsområde, knappast naturiigen kan hänföras lill »mål» och altdet därför sjrnes kunna räcka med att i lagtexten endast ange alt lagen skalltillämpas i mål hos regeringsrätten etc. anser att den gemensararaa benämningenförvaltningsdomstol bör utgå. Hovrätten över och finner atl delfrån terminologisk synpunkt är olyckligt atl del finns förvaltningsdomstolar, förvilka lagen inte gäller. En del remissinstanser för frara tanken ora inte den kretsav förvaltningsdomstolar som avses skola tiUämpa den föreslagna lagen bör ökasut. Sålunda anser att del längre frara kan förtjäna atl övervägasalt göra lagen lilläraplig även på försäkringsdorastolen och alt inordnaförsäkringsdomstolen under regeringsrätten, sedan denna har omvandlats till eni huvudsak prejudikatbildande instans. Enligt börlagen redan från början tillämpas bos samtliga förvaltningsdomstolar.Anledning saknas alt senarelägga prövningen av om lagen dessutom kan och börgöras tillämplig t. ex. hos försäkringsdomstolen. stryker starkt under vikten avatt förfarandet i den föreslagna lagen görs tiUämpligt på försäkringsdomstolen. Försäkringsdomstolen själv anser däremot inte att lagenskall gälla också för dorastolen. Om regler om förfarandet tillskapas förregeringsrätten och dess underinstanser i huvudsaklig överensstämmelse medlagförslaget, bör man emellertid se till, att elt par likartade frågor får ensakligt sett likadan lösning i alla förvaltningsdomstolar. Dorastolen syftarhär på de förslag som läggs fram i 3 och 24 §§ (rätt för förvaltningsdomstolatt la upp för sent inkomna besvär till prövning resp. att under vissa villkorbevilja part ersättning av allmänna medel för hans inställelse vid muntlig förhandling). Såsom har föreslagits idepartementspromemorian bör lagen tiUämpas bara vid rättskipning hos förvaltningsdomstol.Lagen blir alltså inte tillämplig i domstolens förvaltande verksamhet, t.ex.när fråga är om disciplinär bestraffning av domstolens egna tjänstemän. Isådana fall skall i stället förvaltningslagen gälla. Maj:ts proposition nr 1971 511 I motsats lill länsslyrelsen i anser jag inteatl ordet »rättskipning» har en negaliv klang och för tankarna åt fel håll.Beteckningen »förvaltningsrättskipning», som i förevarande sammanhangrimligtvis måste förkortas till enbart »rättskipning», har brukatsi fråga om förfarandet i förvaltningsdomstol, också när det gälleradministrativa frihelsberövanden. Rättskipning är enligt min raening också elllärapligt sara-manfattande begrepp för den dömande verksamhelen. Därigenom klargörsatl lagen inte blir tillämplig i de enstaka fall då förvaltningsdomstol utövarförvaltande verksamhet. Den ytterligare bestämningen i promeraorieförslaget »imål hos», vilken kan våUa oklarhet bl. a. med hänsyn tUl att man inomförvaltningen inte alltid klart skilt mellan mål och ärenden, blir därmedöverflödig. En delremissinstanser har föreslagit alt lagen görs tillämplig också hosförsäkringsdomstolen. Försäkringsdomstolen själv har dock gett uttryck ålmotsatt uppfattning. Enligt min mening talar åtskilligt, frärast principiellasynpunkter, för att förvaltningsprocesslagen får reglera förfarandet iförsäkringsdomslolen. Frågan härom bör emellertid prövas i annal sararaanhang.Detta gäller också frågan om detaljreformer rörande processen hosförsäkringsdomstolen som domstolen önskar genomförda i enhetlighetensinlresse. Sora eltpar remissinstanser har påpekat är det inte någon lämplig lösning atl geendast en del av de adrainistrativa doraslolama, låt vara det stora flertalet,den geraensarama benäraningen förvaltningsdoraslol. Enligt rain mening kan manundvara en särskild gemensam beteckning genom atl ange alt lagen tillärapas avde allmänna förvaltningsdomstolarna (regeringsrätten och kammarrätterna),länsrätt, länsskatieräti och den mellankoraraunala skatterätten. Ienlighet med det anförda har i 1 § föreskrivits att lagen tillämpas vidrättskipning i de allmänna förvaltningsdomstolarna samt i skatterätt ochlänsrätt. Paragrafen reglerar omfattningen av lagens tillämpningsområde.Den motsvarar delvis del andra ledet i I § departementspromemorians lagförslag. Enligt 22 § kamraarrätlsstadgan länderbestäraraelserna i vissa kapitel i RB i tillämpliga delar till efterrättelseför kammarrätten i den mån det inte finns avvikande föreskrifter ikammarrättsstadgan eller på annat håll. Sådana avvikande bestäraraelser finnst. ex. i taxeringsförordningen. Det föreslås att förvaltningsprocesslagen Maj:ts proposition nr 1971 skalltillämpas om annal inte är föreskrivet i lag. I motiveringen till beslämmelsenframhålls alt det i och för sig skulle vara önskvärt att nå fram tUl en lag somkunde gälla fulll ul i alla slags mål. Med hänsyn lill de stora skillnadernamellan olika måltyper är hell ensartade regler dock inte tänkbara. bör likväl få meddelas bara i lag och således inte i administrativförfattning eller i aUmänna föreskrifter av lägre valör. Remissyttrandena.Regeringsrättens ledamöter finner förslagels gränsdragning i och för signaturlig. Hovrätten över och ansluter sig i sak till förslagelsståndpunkt men anser atl det inte lorde behövas någon uttrycklig bestämmelsehärom. godtar också den angivna utgångspunkten i förslagetmen anser att formuleringen »i den mån ej annal är föreskrivet i lag» ärtydligare än ordalagen »ora ej annat är föreskrivet i lag». Fleraremissinstanser, som godtar eller i varje fall inte helt avvisar principen attförvallningsprocesslagens föreskrifter endast viker för bestämmelser i annanlag, pekar på tolkningsproblem och konkurrenssituationer som aktualiseras. a. regeringsrättens ledamöter, länsstyrelserna i ,, och , och . Regeringsrättensledamöter framhåller atl förvaltningsprocesslagen givetvis skall tillärapasnär motsvarande besläramelser helt saknas på elt specialområde och att del ärlika klart alt specialbestämraelse i lag skaU tillärapas i stället förmolsvarande bestämmelse i förvaltningsprocesslagen, om de båda beslämmelsernareglerar samma förhållanden men på olika sätt.