prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — När det gäller byggnad kan sådantingripande ske, om byggnaden kan flyttas utan svårighet eller är av ringavärde. Rätt till ersättning för skada förehgger enhgt 64 §. Departementschefen.I paragrafen, som motsvarar 34 § första stycket AVL (45 § första stycket FAVL),ges bestämmelser om byggnadsförbud m. m. från det beslut omarbetsplan vunnit laga kraft intill dess vägföretag slutförts eller beslut omfastställande av arbetsplan upphävs eller förfaller. Enligt paragrafens förstastycke gäller förbudet det i arbetsplanen upptagna vägområdet och enligt andrastycket område intill vägen, rilket därvid bestäms på samma sätt som i 47 §.Detta innebär ingen avrikelse i sak från gällande rätt. I första stycket harmed anledning av remissuttalanden av bl. a. statens vägverk gjorts ett tilläggav innebörd att åtgärd som kan väsentligt försvåra vägområdets användning för vägändamålinte får vidtas inom området utan tillstånd. Åtgärd som avseshär kan vara schaktning, fyllning e. d. En bestämmelse om ersättning finns i 61§. Departementschefen.Paragrafen, som motsvarar 34 § andra stycket AVL (45 § andra stycket FAVL),innehåller bestämmelser om byggnadsförbud i fråga om mark som beräknas kommaatt tas i anspråk för väg. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med gällanderätt. Enligt 34 § andra stycket AVL kan , sedan fråga väckts ombyggande av väg, för av högst meddela förbud att utanlänsstyrelsens tillstånd uppföra byggnad på mark som kan beräknas bli tagen ianspråk för vägen eller komma att ligga i dess omedelbara närhet. Förbudet kanförlängas men beslut härom skall underställas Kungl. Maj :ts prövning. Enligtde sakkunniga bör kunna meddela förbud i fråga om område som be- Majsts proposition nr 1971 räknasbli taget i anspråk för vägen samt, om synnerliga skäl föreligger, också ifråga om område vid sidan av vägområdet till en bredd av högst 50 meter.Förbudet skall på synnerliga skäl kunna förlängas av med i taget. Genom kravet på synnerliga skäl vill de sakkunniga betona att restriktivitetskall iakttas i fråga om förlängning av tiden. De sakkunniga anser skäl saknasatt bibehålla den nuvarande bestämmelsen att fråga om förlängning avförbudstiden skall underställas Kungl. Maj :ts prövning. Jag delar desakkunnigas uppfattning utom beträffande avgräns-ningen av det område som skallkunna beläggas med byggnadsförbud. Såsom statens vägverk underremissbehandlingen anfört kan ett byggnadsförbud med anledning av en planeradmotorväg behöva meddelas på ett så tidigt stadium att förbudet svårligen kanfixeras till det framtida vägområdet. En reglering som på denna punkt anslutersig till den som finns i AVL är därför att föredra. Förevarande paragrafsförsta stycke har utformats i enlighet med vad jag nu har anfört. Iandra stycket har i klarhetens intresse angetts att förbud upphör att gälla dåbeslut om fastställande av arbetsplan för vägbyggnadsföretaget vinner lagakraft. Enbestämmelse om ersättning finns i 61 §. Departementschefen.Enligt paragrafen gäller bestämmelserna i 4749 §§ inte bebyggande av områdesom ingår i fastställd generalplan eller i stadsplan eller byggnadsplan.Paragrafen motsvarar 35 § AVL (50 § FAVL) och har med redaktionella jämkningarförts över till VägL. Departementschefen.Genom förevarande paragraf begränsas tillämpUg-heten av förbuden i 4549 §§.Paragrafen har vissa motsvarigheter i 33 § tredje stycket, 39 § tredje stycket,75 § och 76 § första stycket AVL (54 § tredje stycket FAVL). Enligtförsta stycket undantas från förbud som avses i 4547 §§ sådan anordning sominte utgörs av byggnad, om anordningen tillkommit eller påbörjats innan förbudenligt VägL blev gällande för den aktuella marken. Undantaget avser anordningsom på grund av att VägL föreskriver andra förbudsområden än AVL kommit attligga inom förbudsbelagt område. Undantaget avser också anordning som kommitatt befinna sig inom förbuds-område till följd av att förordnatom utvidgning av området eller till följd av att ny väg anläggs eller befintligväg läggs om. Undantaget förutsätter att hinder mot anordningens tillkomst inteförelåg enligt då gällande bestämmelser i , byggnadslagstiftningen ellerannan lagstiftning. Deförbud som avses i 4749 §§ är konstruerade så att de inte omfattar byggnad somredan är uppförd när förbudet blir gällande. För att göra klart Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 191 attsådant förbud inte heller drabbar byggnad som är under uppförande, då förbudetbörjar gälla, har en regel härom tagits upp i andra stycket av förevarandeparagraf. Detta undantag förutsätter, liksom undantaget enligt första stycket,att hinder inte förelåg mot anordningens tillkomst enligt då gällandebestämmelser. Departementschefen.Paragrafen ger möjlighet att med hänsyn till trafiksäkerheten ingripa motbyggnader och andra anordningar som lagligen tillkommit eller påbörjats inomförbudsområdet. Bestämmelserna är i princip nya men har vissa motsvarigheter i33 § tredje stycket, 39 § tredje stycket och 76 § första stycket AVL (43 §andra stycket, 44 § tredje stycket, 46 § och 54 § tredje stycket FAVL). Förbud som avses i 4547 §§gäller inte anordningar, häri inbegripet byggnader, som tillkommit inomförbudsområde med stöd av tillstånd enligt VägL eller äldre bestämmelser. Somförbuden i 4547 §§ är konstruerade omfattar de inte byggnad som redan äruppförd när förbudet blir gällande. Av 51 § följer att förbud enligt 4547 §inte heller i övrigt gäller i fråga om anordning som tillkommit eller påbörjatsinnan förbudet blev gällande och mot vars tillkomst hinder inte förelåg enligtdå gällande bestämmelser. Emellertid är det uppenbart att förhållandena kanändras och att ingripande bör kunna ske mot lagligen tillkommen anordning, omanordningen i den nya situationen medför olägenhet från trafiksäkerhetssynpunktoch ansökan om tillstånd till anordningen av denna anledning skulle ha avslagits.Också i de fall då ändrade faktiska förhållanden inte kan sägas föreligga mendå lagligen tillkommen anordning ligger inom ett senare genom lagensikraftträdande eller genom särskilt beslut av tillskapatförbudsområde och anordningen är till olägenhet för trafiksäkerheten, böringripande kunna ske. Förevarande paragraf öppnar möjlighet till ingripande inu nämnda fall. Enligt paragrafen kan förelägga den föranordningen ansvarige att vidta lämplig åtgärd för att eliminera den menligainverkan anordningen har. Vite kan därrid utsättas. Efterkommes inteföreläggande kan enhgt 72 § tredje stycket påkalla handräckninggenom utmätningsmannens försorg. En bestämmelse om rätt till ersättning förskada till följd av föreläggande finns i 64 §. Hithörande frågorhar också berörts i den allmänna motiveringen (15.1.4). Fråntillämpningen av 52 § är undantagen byggnad, som varken kan flyttas utansvårighet eller är av ringa värde. Det får anses rimligt att vägs sträckningplanläggs på sådant sätt att byggnader, som väghållaren inte avser attförvärva, kan stå kvar, om något hinder mot deras uppförande inte harförelegat. Sådana synpunkter saknar dock nämnvärd betydelse när det gällerbaracker, kiosker och liknande anordningar som, i den mån de över huvud tagetär att anse som byggnader, lätt kan flyttas från platsen. Maj.ts proposition nr 1971 sammagäller i fråga om byggnader av ringa värde, t. ex. rivningsfärdiga eller ickelängre använda byggnader av enklare slag. Departementschefen.I paragrafens första stycke ges bestämmelser om röjning som är nödvändig föratt vinna fri sikt eller som annars är påkallad från trafiksäkerhetssynpunkt t.ex. för att väg skall kunna torka upp eller snösamling på väg hindras.Paragrafens andra stycke reglerar borttagande av sådan anordning intiU väg sominte utgörs av byggnad och som är till hinder för vägens drift. Paragrafenmotsvarar 36 § AVL (51 § FAVL) och har inte undergått annan ändring i sak änatt i paragrafen, i enlighet med vad jag anfört i den allmänna motiveringen(15.1.10), som beslutande myndighet har angetts i stället för vägsynenämnden.Dessutom har ersättningsbestämmelsen förts över till avsnittet om ersättning m.m. (63 §). Att åtgärd som väghållningsmyndighet berättigas utföra med stöd avparagrafen sker på väghållarens bekostnad har inte ansetts behöva anges särskilt. I72 § fjärde stycket har tagits upp en bestämmelse om den handräckning som kanbehövas för ridtagande av åtgärd enligt förevarande paragraf. Departementschefen.Till denna paragraf har utan saklig ändring överförts det i 38 § AVL (53 § FAVL)intagna förbudet mot upptagande av grop eller grav utmed väg, om åtgärden kanmedföra fara för vägens bestånd. Eftersom i 43 § förbjuds bl. a. åtgärder av nuifrågavarande slag inom vägområdet, har förevarande paragraf inriktats pååtgärder som ridtas intill vägområde. Underdenna rubrik, som omfattar 5570 §§, har samlats reglerna om ersättning,inlösen och därmed sammanhängande frågor. Paragrafen,som motsvarar 19 § AVL (21 § FAVL), innehåller regler om ersättning förupplåtelse av vägrätt. Enligt 19 § AVL är fastighetsägaren berättigad till ersättning avväghållaren för upplåtelse av mark till väg och för annat intrång som orsakasav vägens byggande eller begagnande, om det inte avtalats eller uppenbarligenförutsatts att ersättning inte skall lämnas. På ersättningen skall utgå räntamed från den dag då marken togs i anspråk. Samma rätt tillersättning för intrång har in- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 193 nehavareav nyttjanderätt eller annan särskild rätt till fastigheten, som upplåtitsinnan marken togs i anspråk. Medför vägens framdragande också nytta förfastigheten eller för innehavare av särskild rätt till denna skall ersättningenjämkas med hänsyn härtill. För bestämmande av ersättning enligt denna paragrafhar i praxis de grunder som gäller för fastställande av expropriationsersättningtjänat till ledning i den mån förhållandena varit likartade. Enligt 19 a § AVLär väghållaren berättigad att påkalla ägoutbyte enligt lagen (1926:326) omdelning av jord å landet eller lagen (1917:269) om fastighetsbildning i stadför att minska det intrång som åsamkas fastighet genom att väg byggs ellerbegagnas. Vid sådan förrättning gäller i tillämpliga delar för väghållaren vadi dessa lagar är föreskrivet om delägare. Departementschefen.I praxis bestäms ersättning för vägrättsupplåtelse f. n. enligt de grunder somgäller för expropriationsersättning. Enligt min mening bör VägL innehållabestämmelser som tydligare än vad som är fallet i AVL reglerar bestämmandet aversättning för sådan upplåtelse. Ersättningsreglerna i paragrafen har därförutformats i nära anslutning till motsvarande regler i ExL. 1 remiss till lagrådet sombeslutats denna dag föreslås vissa ändringar i ExL:s ersättningsregler. Dessainnebär i korthet och såritt här är av intresse följande. För fastighet somskall exproprieras i sin helhet skall erläggas löseskilling motsvarandefastighetens marknadsvärde. Vid expropriation av en del av fastighet skallerläggas intrångsersättning motsvarande den minskning av fastighetensmarknadsvärde som uppkommer genom expropriationen och den exproprierade delensanvändning. Liksom enligt gällande rätt skall därjämte utgå ersättning förannan skada som drabbar ägaren på grund av expropriationen. Har denexproprierande åtagit sig att vidta åtgärd för att minska skada, skall hänsyntas till det rid bestämmandet av ersättning, om åtagandet är av sådan beskaffenhetatt det skäligen bör godtas av den ersättningsberättigade (7 § i förslaget).Har det företag för vars genomförande expropriationen äger rum medfört inverkanav någon betydelse på värdet av den exproprierade fastigheten, skallersättningen bestämmas med hänsyn till det värde fastigheten skulle ha haft omsådan inverkan inte förekommit. Vid expropriation av del av fastighet skalldock sådan inverkan beaktas vid beräkningen av marknadsvärdet efter expropriationen.Vad som sagts nu angående inverkan av företag skall inte till-lämpas omersättning för skada genom företaget utgått i annan ordning och inte heller omföretagets inverkan skäligen bör lämnas obeaktad med hänsyn till förhållandenai orten eller till dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden (8 § iförslaget). Har efter det fråga om expropriation blirit väckt ägaren avfastighet som exproprieras vidtagit åtgärd i uppenbar avsikt att höja denersättning som den exproprierande har att er- 7 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 lägga,skall denne, om det finns skäl för det, få gottgörelse genom minskning av denersättning som skall tillfalla ägaren (10 § i förslaget). Vidare föreslåsupphävande av 9 § ExL enligt vilken rid delexpropriation värdet av nytta genom expropriationenför den återstående delen av fastigheten skall räknas av på den ersättning somskall utgå för skada och intrång på samma fastighetsdel. Deersättningsregler som föreslås gälla vid expropriation av fastighetsdel är ihuvudsak lämpade också för vägrättsfallen. I förevarande paragraf föreskrivsdärför att ersättning skall utgå i form av intrångsersättning och ersättningför annan skada till följd av vägens byggande eller begagnande samt att 7, 8och 10 §§ ExL skall gälla i tillämpliga delar rid bestämmandet av ersättningen.Genom att intrångsersättningen sålunda skall bestämmas till ett beloppmotsvarande den minskning av fastighetens marknadsvärde som uppkommer genomvägens byggande eller begagnande blir den nytta för fastigheten som kan följaav väganläggningen beaktad vid ersättningens beräkning. Motsvarande gäller fördet fall att den upplåtna vågrätten är in> skränkt i något avseende. Dennaomständighet medför i regel att fastighetens marknadsvärde påverkas i mindregrad än vad upplåtelse av en icke begränsad vägrätt skulle ha gjort.Hänvisningen till reglerna i ExL innebär också att immissionsskador som härrörfrån vägen inte skall inverka på intrångsersättningen i andra fall än då rätttill ersättning för sådana skador föreligger enligt miljöskyddslagen. Enligt19 § AVL ersätts, som nämnts, bl. a. intrång till följd av vägensbyggande. Detta innebär att ersättning anses kunna utgå för olägenheter, t. ex.sprängningsskador, som drabbar den icke ianspråktagna delen av fastighetengenom arbeten med vägens anläggande (NJA 1950 s. 136). Jag vill stryka underatt någon ändring av gällande ordning såvitt avser rätten till ersättning förskada till följd av vägs byggande inte är avsedd. Detta framgår av den avfattningsom förevarande paragraf har fått. Ilikhet med vad som gäller enligt 19 § AVL skall ersättning inte utgå, om detavtalats eller uppenbarligen förutsatts att så inte skall ske. Huruvida detuppenbarligen förutsatts att ersättning inte skall utgå får avgöras medbeaktande av samtliga föreliggande omständigheter. Bland omständigheter som kanha betydelse härvidlag märks främst att avsevärd tid förflutit efter markensupplåtelse utan att fastighetsägaren framställt krav på ersättning eller ensfört ersättningsfrågan på tal. Betydelsefullt kan t. ex. också vara att ägarnatill närliggande fastigheter allmänt avstått från ersättning (jfr lagrådetsyttrande i prop. 1930: 106 s. 17). VägLinnehåller ingen motsvarighet till 19 a § AVL. Behov av en sådan bestämmelseföreligger inte, eftersom FBL (5 kap. 3 §) får anses ge väghållarentillräckliga möjligheter att genom fastighetsreglering få till stånd ändringari fastighetsindelningen. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 195 56 §Paragrafen anger förutsättningarna för inlösen av fastighet över vilken vägdragits fram. Motsvarande bestämmelser i finns i 24 § första stycket (26 §FAVL). Gällandebestämmelser, m. m. Föranleder vägs framdragande över fastighet synnerligt menvid nyttjandet av fastigheten eller riss del av den, kan ägaren enligt 24 §första stycket AVL fordra att fastigheten eller delen skall lösas. Denna regelhar nära anknytning till 12 § första stycket andra punkten ExL. Enligtsistnämnda bestämmelse är fastighetsägaren, om nyttjanderätt ellerservitutsrätt skall tvångsupplåtas och därav föranleds synnerligt men förfastigheten eller del därav, berättigad fordra att område som lider sådant menlöses. Enligt 12 § andra stycket ExL är även den exproprierande under vissaförutsättningar berättigad att påkalla utridgning av expropriationen. Uppgårvid expropriation av fastighetsdel ersättningen för skada eller intrång på enåterstående del till två tredjedelar av den delens värde eller motsvararersättning rid upplåtelse av nyttjanderätt eller serritutsrätt till fastighettvå tredjedelar av värdet på fastigheten, är den exproprierande berättigad attlösa det område som lider sådant men eller utgör föremål för rättigheten.Kostnad som uppkommit för den exproprierande för att han åtagit sig visstarbete i syfte att minska skada på restfastigheten skall inräknas iersättningen vid bedömningen av om utvidgning får ske. Någon motsvarighet till12 § andra stycket finns inte i AVL. I den tidigare omnämnda lagrådsremissenmed förslag till ändringar i ExL föreslås att 12 § andra stycket ExL anpassastill de nya reglerna om ersättning rid delexpropriation, varrid bl. a. dennuvarande värderelationen tas bort. Från statens vägverk har enligt de sakkunniga framförts önskemål omatt väghållaren skall få rätt att påkalla inlösen i vart fall i denutsträckning som medges i 12 § andra stycket ExL. Enhgt de sakkunnigas meninghar de skäl, som bär upp ExL:s regel om rätt för den exproprierande attpåkalla utridgning av expropriationen, bärkraft också när fråga är omupplåtelse av vägrätt beträffande del av en fastighet och ersättningen förintrång på återstående del av fastigheten uppgår till eller överstiger tvåtredjedelar av den delens värde. De sakkunniga anser därför att en motsvarandebestämmelse bör föras in i väglagen. En rätt för väghållaren att lösa denåterstående delen skulle emellertid medföra det frånfastighetsbildnings-synpunkt föga tillfredsställande resultatet att fastighetentill en del tas i anspråk med vägrätt och till en annan del med äganderätt.Eftersom en sådan olägenhet bör undvikas, föreslår de sakkunniga att väghållarensrätt till inlösen utformas så att den avser fastigheten i dess helhet. Desakkunniga framhåller att den kostnad, som vid expropriation av enfastighetsdel uppkommer för den exproprierande med avseende på återsto- Maj.ts proposition nr 1971 denav fastigheten, ofta består av annat än kontant ersättning. Den exproprierandekan exempelvis för att minska sin ersättningsskyldighet åta sig att utföra ochunderhålla anläggningar till skydd för den återstående fastigheten eller tillunderlättande av dennas fortsatta användning i enlighet med dess förutvarandeändamål. Enligt 12 § andra stycket ExL får kostnader för sådana åtgärderbeaktas vid bedömande av frågan om den exproprierande skall vara berättigadtill utvidgning av expropriationen. De sakkunniga anser att en motsvaranderegel bör skrivas in i väglagen. Remissyttranden.Att väghållaren under vissa förutsättningar skall vara berättigad att påkallalösen av återstående fastighetsdel finner RLF vara ägnat att inge allvarligabetänkligheter från principiell synpunkt. Den föreslagna bestämmelsen, somsaknar motsvarighet i t. ex. vattenlagen, skulle innebära en avsevärdutvidgning av möjligheterna för det allmänna att mot ägarens bestridandeförvärva mark som inte behövs för vägändamål. Fastighetsägaren kan ha ettfullt legitimt intresse av att behålla den del av fastigheten som enligtförslaget skall kunna lösas. De sakkunnigas farhågor för attintrångsersättningarna blir för höga i jämförelse med rest-fastighetens värdesaknar grund om ersättningarna som sker i praxis begränsas till attmotsvara den ianspråktagna fastighetsdelens objektiva värde. RLF anser därföratt rätten att begära inlösen bör förbehållas fastighetsägaren. övriga remissinstansertillstyrker eller godtar de sakkunnigas förslag i nu ifrågavarande del. Departementschefen.Enligt paragrafens första stycke kan inlösen ske efter begäran av fastighetensägare. Stycket innebär inte någon annan ändring i förhållande till gällanderätt än att ordalagen anpassats till 12 § första stycket ExL. Enligt andra stycket kaninlösen komma till stånd också på väghållarens initiativ. I likhet med desakkunniga har jag funnit skäl föreligga att införa en sådan möjlighet.Situationen vid vägrättsupplåtelse överensstämmer med den som föreligger vid delexpropriationenligt ExL. Som en första förutsättning anges i stycket att inlösen skallmedföra endast en ringa förhöjning av den ersättning som tillkommerfastighetsägaren. Möjligheten till inlösen kan på så sätt anpassas tillförhållandena i det enskilda fallet. Kostnaden för åtgärder i skadeförebyggandesyfte skall beaktas vid den kostnadsjämförelse som skall ske rid prövningen avinlösenfrågan. Det krävs vidare att inlösen inte strider mot ett beaktansvärtintresse hos fastighetsägaren att behålla området. Inlösenregeln i VägL harfått en avfattning som frånsett nödvändiga redaktionella avvikelseröverensstämmer med utformningen av 12 § andra stycket ExL enligt förslaget iden förut omnämnda lagrådsre-inissen. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 197 Medanledning av de sakkunnigas påpekande härom vill jag framhålla att det intealltid behöver vara otillfredsställande från fastighetsbildningssynpunkt attfastighet tas i anspråk till en del med vägrätt och till en annan del medäganderätt. I övrigt bör man kunna utgå ifrån att väghållaren vid utnyttjandetav möjligheten att påkalla inlösen kommer att beakta bl. a. de verkningaråtgärden kan få för fastighetsbildningen. Departementschefen.Paragrafen motsvarar 26 § sista punkten AVL (30 § sista punkten FAVL). Enligt33 § VägL har vägrättsbestämmelserna inte tillämpning på vägmark som enligtfastställd generalplan eller enligt stadsplan är avsedd till gata, annanallmän plats eller särskilt trafikområde, sedan marken tagits i anspråk avkommunen för avsett ändamål. I förevarande paragraf slås fast att vågrättensupphörande inte medför någon ändring i väghållarens uppkomnaersättnings- eller inlösensskyldighet gentemot fastighetsägare eller innehavareav nyttjanderätt eller annan särskild rätt till fastigheten. Bestämmelseninnebär ingen saklig ändring i förhållande till gällande rätt. Departementschefen.Paragrafen innehåller bestämmelser om ersättning för kostnad och annat men tillföljd av utfartsreglering. AVL har motsvarande bestämmelser i 31 b § (39 § FAVL). Bakgrundentill paragrafen hai- utförligt behandlats i den allmänna motiveringen(15.1.7). Detbör framhållas att med fastighets utfart till allmän väg här, liksom i 39 och40 §§, förstås såväl utfart via enskild väg som utfart direkt från fastighetvid allmän väg. Bestämmelserna i 39 och 40 §§ avser också brygga som äransluten till allmän väg. Fastighet kan ha haft förbindelse med allmän vägendast via sådan brygga. Också i detta fall bör ersättning kunna utgå, om annanförbindelse mellan fastigheten och allmän väg än över den inte längre för dettaändamål tillåtna bryggan medför avsevärd ökning av kostnader eller avsevärt menrid brukandet av fastigheten. Iövrigt innebär paragrafen att vissa redan gällande principer får ett tydligareuttryck. Det framgår sålunda att också kostnad som hänför sig till drift av utfartsvägär ersättningsgill. Vidare slås fast att endast av regleringen betingad,avsevärd ökning av eljest erforderlig kostnad skall ersättas. Detta innebär mot bakgrund av att fastighetsägaren i princip är skyldig att själv bekostautfart till allmän väg att ersättningsrätten är begränsad till den fördyringsom uppstår genom att en ny förbindelse med den allmänna vägen måste anläggasoch användas. Den kostnad som fastighetsägaren under alla omständigheter skulleha haft för en godtagbar Maj:ts proposition nr 1971 anslutningför fastigheten bör han inte få övervältra på det allmänna. Kostnadsökningen,som skall vara avsevärd, måste ha uppkommit till följd av att tillstånd enligt39 § vägrats eller föreskrift eller förordnande meddelats med stöd av 39-41 §.Detta innebär bl.