prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — I likhet medarbetsgruppen anser jag atl förvaltningslagen bör gälla också när domstolhandlägger ärenden av sådant slag. Atl så skall vara fallet torde dock inteutan särskilt förtydligande kunna utläsas av huvudregeln om lagenstillämpningsområde. Denna bör därför kompletteras med en regel om atl lagengäller även i ärende hos domstol, ora ärendet avser domstolens förvaltandeverksamhet. Jag vill i sammanhanget påpeka all förvaltningslagen inte äravsedd atl vinna tillämpning i de fall allmän dorastol eller domare i rättensställe handlägger ärende angående s. k. frivillig rättsvård, t. ex. ärende omregistrering av bouppteckning eller dödande av förkommen handling ellerinskrivningsärende. Av regeln i 1 § andra slyckel förvaltningslagen följer,att förfarandebestämmelser i annan författning lar över motsvarande regler iförvaltningslagen. För nu avsedda typer av ärenden hos domstol finns särskildaregler lag om handläggning av domstolsärenden och till denna anslutandeförfattningar (jfr även 21 § lagen 1946: 804 om införande av nya RB). Somhar framhållits i den allmänna motiveringen är förvaltningslagen avsedd alt gevissa grundläggande bestämmelser om förfarandet i ärende hos offentligförvaltningsmyndighet. Vid utformningen av bestäraraelserna har eftersträvatsatt ge dem karaktär av basregler, vilka normalt skall kunna vinna tillämpningbos det slora flertalet förvaltningsorgan i alla instanser och på allaverksamhetsområden. Del Ugger emellertid i sakens natur att en allmän lag avförevarande slag inte kan utformas så, att den passar för alla de situationersom kan uppkomraa i ärenden hos olika förvaltningsrayndigheter. Man måstedärför räkna med att vissa typer av ärenden kan behöva handläggas i en ordningsora avviker från förvaltningslagens. Sålunda kan det i vissa fall framstå somönskvärt att ställa högre krav på handläggningen än förvaltningslagen gör. Isådana typer av ärenden där rättsskyddssynpunkter spelar en dominerande rollkan del exerapelvis vara nödvändigt att undantagslöst kräva atl kommunikationäger rum. Vidare kan det i vissa fall vara naturligt att föreskriva att beslutmotiveras även då det inte är fråga om myndighetsutövning. Specialregler avsådanl slag måste självfallet kunna finnas även i fortsättningen. I någolenstaka undanlagsfall kan del å andra sidan inträffa att förvaltningslagensregler går längre än vad som är lämpligl raed hänsyn till förvaltningsärendetsspeciella karaktär. Jag tänker här t. ex. på all moliveringskravel inte alltidbör upprätthållas fullständigt i ärenden om utskrivning från sluten psykiatriskvård. Även avvikelser av sådana skäl måsle därför kunna ske. Härvidlag böremellertid som en allmän princip gälla, att endast undantag som motiveras avbärande sakliga eller funktionella skäl skall före komma. Kungl.Maj:ts proposition nr 30 är 1971 319 Oavsettvad som raoliverar visst undantag från förvaltningslagen måste raan enligt minmening räkna med att del kan föreligga behov av all även efler lagens ikraftlrädandebibehålla vissa från lagen avvikande föreskrifter inte bara i lag ulan även iannan författning. Som bar påpekats av arbetsgruppen bjuder vidareförsiktigheten alt åtminstone övergångsvis göra det möjligt alt besluta omavvikelse från lagen i administrativ ordning. Medhänsyn till vad nu har anförts anser jag atl förvaltningslagen bör innehålla enbestämmelse, som klargör att specialregel i annan författning gäller framfördet som är föreskrivet i den allmänna lagen. Bestämmelsen bör lärapligen lasin sora ett andra stycke i 1 §. Föreskriften avviker väsentligen på en punktfrån molsvarande bestämmelse i 1 § arbetsgruppens lagförslag. Som framhållitsav i anslutning lill den av gruppen föreslagnaundantagsregeln beträffande (2 § a arbetsgruppens lagförslag) böravvikelse från förvaltningslagen kunna beslutas av såviti gällerdess organ. Med hänsyn till förvaltningslagens karaktär av baslag synes dock liksom beträffande motsvarande befogenhet för Kungl. Maj:t böra krävas attavvikande föreskrift meddelas i en av beslutad författning. Det böralltså inte vara möjUgt att genom beslut i annan ordning göra avsteg frånförvaltningslagen. Ilikhet raed arbetsgruppen anser jag det inte behövas något uttryckligt undanlagbeträffande eventuella särregler i kyrkolag eller prästerskapets privilegier. Någraremissinstanser har efterlyst en precisering av förhållandet raellanförvaltningslagen och förfaranderegler i specialförfatlningarna. Det tordeeraellertid inte vara raöjligt att ge några allmänna riktlinjer härvidlag. Sorahar understrukits av regeringsrättens ledamöler i deras remissyttrande överbesvärssakkunnigas slutbetänkande får det avgöras enligt sedvanligatolkningsregler om förfarandebeslämmelse i en specialförfattning skall ansesexklusivt reglera en fråga som också behandlas i förvaltningslagen (SOU 1968:27s. 264, jfr SOU 1964:27 s. 705). Vadhärefter gäller frågan om undantag från förvaltningslagen belräffande vissamyndigheter vill jag först framhålla alt lagen enligt min raening inte lUlnågon del bör göras lilläraplig hos Kungl. Maj:l i statsrådet. Jag utgår frånatl handläggningen av ärenden hos Kungl. Maj:t i lillärapliga delar följersarama principer sora enligt lagen skall gälla för underordnade myndigheter.Att som arbetsgruppen föreslår endast göra reglerna ora när handling skallanses ha kommit in till myndighet (7 §), besvärshandlings ingivande ochbesvärslid (12 §) och parisinsyn (14 och 20 §§) tillämpliga i regeringsärendensynes inte vara någon lycklig lösning. Jag vill emellertid erinra ora atl de i12 § upptagna reglerna om besvärshandlings ingivande och om besvärstid på grundav lagens konstruktion kommer all gälla också vid klagan till Kungl. Maj:l överunderordnad myndighels beslul (jfr vad Maj.ts proposition nr 1971 somanförs under 12 §). 1 enlighet med vad som har anförts har i 2 § 1 lagits inett undanlag belräffande ärende bos Kungl. Maj:t i slatsrådet. Detnu föreslagna undanlaget i 2 § 1 gäller som framgår av det sagda endaslbelräffande regeringsärenden, dvs, ärenden som föredras inför Kungl, Maj:l istatsrådet och avgörs där (7 § regeringsformen). Något undanlag har sålundainte gjorts beträffande ärende hos departementschef, när han på grund avsärskilt bemyndigande fungerar sora förvaltningsrayndighet med självständigbeslutanderätt, t, ex. i personalärenden (se 20, 22 och 2427 §§departemenlsinstmktionen 1965: 856) och passärenden (se 10 § sisla stycketutrikesförvaltningens passkungörelse 1940: 548). Förvaltningslagens bestämmelsergäller i princip också i ärenden hos departementschef ora utiämnande av allmänhandling. De förfaranderegler som är upptagna i 2 kap. tryckfrihetsförordningentar dock givelvis över motsvarande bestämraelser i förvaltningslagen. Soraarbetsgruppen påpekat blir förvaltningslagen också tilllämplig när tjänsteraäni statsdeparlemenl på grund av delegation handlägger ett ärende idepartementet, se t. ex. 22 § andra styckel departements-instruktionen. Arbetsgruppenhar föreslagit att uttryckliga undantag skall göras beträffande ochallmänt kyrkomöte såsom beslutande församlingar (2 § a gruppens lagförslag).Förslaget sammanhänger med den av gruppen begagnade tekniken vid angivande avlagens liUämpningsområde (»statlig eller myndighet»). Eftersomtillämpningsområdet för den nu föreslagna lagen avgränsats genom användande avbegreppet förvaltningsmyndighet samt och kyrkomötet i deras nyssangivna egenskap knappast kan hänföras till denna kategori, anser jag all deföreslagna undantagsreglerna numera kan undvaras. Förvaltningslagen blirdäremot tillämplig i ärenden hos de organ som hör lill eller lyder under någonav dessa församlingar. Från konstitutionell synpunkt synes inte möta hinderhäremot. Som berörts kan dock i författning besluta om avvikelsefrån lagen såvitt gäller riksdagsförvaltningen (1 § andra stycket). Vadangår lagens tillämpning på den kommunala förvaltningen kan jag ansluta miglill arbetsgruppens allmänna uttalande, alt del är särskilt angeläget att lagenblir lilläraplig på såväl del primärkoramunala som det sekundärkommunalaplanet. Med hänsyn härtill kan enligt min mening inte råda någon tvekan om attlagen bör göras generelll tillämplig på den specialregleradekommunalförvaltningen. Vad gäller den oreglerade kommunalförvaltningen liggeremellertid saken annorlunda till. Arbetsgruppen föreslår i den delen altlagens särskilda bestämmelser inte skall gälla och att de allmänna bestämmelsernavisserligen skall göras formellt tillämpliga men med den vikliga reservationenall handläggnings-bestämmelser i kommunallagama skall la över reglerna iförvaltningslagen. Vid remissbehandlingen har flera kommunala instanserkritiserat denna lösning och framfört önskemål om alt den oregleradekommunaiför- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 321 valtningenhelt undantas från lagens tillärapningsområde. Därvid har bl. a. framhållitsatt strävandena atl åstadkomraa en för statliga och koraraunala myndighetergemensara förvaltningslag inte bör drivas så långt, alt handläggningen avförvaltningsärenden i koramunerna underkastas procedurregler som kan medföraen inte önskvärd administrativ belastning med påföljd alt effektivitetskraveteftersatts. Det har också påpekats att det behov av förfaranderegler, som kanfinnas inom den oreglerade kommunalförvaltningen, från tydlighetssynpunkt börtillgodoses inom ramen för kommunallagsliflningen. Enligt min mening ärarbetsgruppens förslag på denna punkt mindre tillfredsslällande. Från bådeprincipiell och praktisk synpunkt framstår det onekligen som en bättre lösningatt tillgodose det behov av förfaranderegler, som kan finnas inom denoreglerade kommunalförvaltningen, genom bestämmelser i komraunallagstiftningen.I nu förevarande sararaanhang synes endast böra tas upp elt par frågor omändring i komraunallagstiftningen som direkt påkallas av alt lagbestämmelsersora f. n. gäller också den oreglerade koraraunalförvaltningen föreslåsupphävda och ersatta av regler i förvaltningslagen eller av att del skullefraraslå som inkonsekvent att i visst hänseende inte genomföra en regel iförvaltningslagen över hela förvaltnings-fältet. Jag återkoramer i det följandetill vissa frågor av detta slag. Det bör tilläggas atl den ståndpunkt jag nuintagit till frågan ora förvaltningslagens tillämpning inora den oregleradekomraunalförvaltningen inte innebär någon mer väsenllig skillnad mot vadarbetsgruppen föreslagit. Olikheterna kommer främst lill synes på det viset altreglerna om ombud och biträde (6 §), vägledning av part (8 §) samt tolk (9 §)inte blir tillämpUga i kommunala självsly-relseärenden (jfr dock vad som sägs idel följande om lagens tillämpning hos specialreglerade kommunala organ). Iförhållande lill arbetsgruppens förslag föreligger också den skillnaden atlbestämmelserna om parts insyn i utredningsmaterialet (14 §), vilkasmotsvarighet i gruppens lagförslag gäller även den oregleradekommunalförvaltningen, enligt del nu framlagda lagförslaget inte kommer atläga tillämpning hos myndighet inora den delen av den kommunala sektorn. 1 dennafråga vill jag hänvisa till vad som anförs under 14 §. Molbakgrund av vad nu anförts har i 2 § 2 tagits upp en undantagsföreskriftbeträffande den oreglerade kommunalförvaltningen. Eftersom förvaltningslagengäller endasl i ärende hos förvaltningsmyndighet och beslutande kommunalförsamling knappast torde kunna hänföras till denna kategori, anser jag detvara obehövligt att i lagen särskill undanta beslutande församling(jfr 2 § b arbetsgruppens lagförslag). Belräffande andra kommunala organ inomden oreglerade sektorn måste emellertid göras ett uttryckligt undantag. Dettahar formulerats så, att lagen inte gäller ärende hos rayndighet, omärendet avgörs genom beslul som överklagas genom kommunalbesvär eller besvärhos besvärsnämnd. Maj:ts proposition nr 1971 tagelraolsvaras av en bestäraraelse i 13 § arbetsgruppens lagförslag raen avser tillskillnad från denna samtliga föreskrifter i förvaltningslagen. Vilka ärendensom skall hänföras till den oreglerade kommunalförvaltningen beror enligt punkt2 främsl på om del slutliga avgörandet i ärendet överklagas genorakommunalbesvär eller ej. Skall talan mol beslutet föras genom kommunalbesvär,faller ärendet utanför förvaltningslagens område, överklagas beslutet genomordinära besvär (förvallningsbesvär), faller ärendet däremot underförvaltningslagen. Med en sådan gränsdragning torde knappast behöva uppkommanågon Ivekan om i vilken utsträckning förvaltningslagen skall till-lämpas hoskommunala förvaltningsmyndigheter. Begreppei kommunalbesvär används iförevarande sammanhang för atl beteckna inte bara besvär som anförs i denordning som föreskrivs i kommunallagen (1953: 753) eller landslingslagen (1954:319) utan också besvär sora anförs enligt annan kommunallag där motsvarandeordning är föreskriven, 1. ex. lagen (1919: 293) om ändring i ochecklesiastik indelning. Det bör påpekas alt be-svärsreglema i vissakommunallagar, bl. a. föreskriften i 76 § 2 mora. komraunallagen, på grund avsin avfattning är subsidiärt tillämpliga, om bestämmelserna omförvaltningsbesvär i en specialförfaltning inte täcker alla typer av beslut sommeddelas av ett kommunalt organ. Huruvida förvaltningslagen är tillämplig ivisst ärende eller ej kan alltså emellanåt vara avhängigt av om särskildbesvärsbestämmelse har meddelats i specialförfattningen. Som exempel kannämnas, att beslut i ärende enligt 26 § bamavårdslagenöverklagas på olika säll beroende på om nämnden stannar för atl meddela envarning eller om nämnden beslular ora en mer ingripande ålgärd såsomövervakning. I del förra fallet saknas särskild besvärsbestämmelse ibarnavårdslagen, varför kommunalbesvärsvä-gen formellt slår öppen. I det senarefallel är kommunalbesvär uteslutna genom en särskild överklaganderegel i 80 §barnavårdslagen. Det nu berörda förhållandet behöver emellertid i praktikeninte vålla några svårigheter. Vad gäller förvaltningslagens jävsregler (4 och5 §§) avser jag att i det följande föreslå sådana ändringar i barnavårdslagenocb andra specialförfattningar, all förvaltningslagens regler i delta avseendeblir gällande i alla ärenden hos specialreglerad närand. kommer jag vidare all föreslå elt tillägg lill 14 § barnavårdslagenav innehåU atl huvuddelen av förvaltningslagens handläggningsregler i övrigtskall gälla i samtliga ärenden hos sådan nämnd utan hinder av vad som föreskrivsi 2 § 2 förvaltningslagen. För nykterhetsnämnd saknar frågan med hänsyn till 59§ lagen om nykterhetsvård aktualitet. För annan specialreglerad närand fårspörsmålet knappast någon praktisk betydelse. Skulle det undanlagsvis uppkommatvekan huruvida förvaltningslagens bestämraelser är lillärapliga eller ej, börmyndigheten enligt min mening till-lärapa dessa bestäraraelser, till dess detkunnat konstaleras atl ärendet är sådanl som sägs i 2 § 2. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 323 Somframgår av del föregående undantas i 2 § 2 inte bara sådanl ärende hos kommunalmyndighet i vilket det slutliga avgörandet överklagas genom kommunalbesvär utanockså ärende där det slutiiga avgörandet överklagas genom besvär hos kommunalbesvärsnämnd (se t. ex. 76 § 3 mom. komraunallagen). Besvär som anförs hossådan nämnd torde nämligen inte kunna karakteriseras som kommunalbesvär. Delsynes emellertid vara befogat alt i förevarande sammanhang göra undantag ocksåbeträffande handläggningen hos myndighei i nu åsyftade grupp avärenden. Undantageti punkt 2 avser endast handläggningen hos den komraunala instansen, överklagasden koraraunala rayndighetens beslut till länsslyrelsen genom kommunalbesvär,blir i princip förvaltningslagens regler normerande för handläggningen i dennainstans. Komraunallagarnas regler ora besvärs-rätt, om formerna för anförandeav besvär och om inhibition gäller dock i stället för motsvarande bestämmelseri 1113 §§ förvaltningslagen, eftersom de senare reglerna avser förvaltningsbesvär. Jagvill ytterligare påpeka att specialförfatlningarna på bl. a. utbildningsområdetlämnar flera exempel på att beslutanderätten i vissa ärenden delegerats tillolika kommunala befattningshavare, se t. ex. 5 kap. 42 § skolstadgan (1966:114) (beslutanderätt för rektor i vissl fall). Efiersom undantaget i 2 § 2 barasyftar på fall då koraraunal myndighets beslut kan överklagas genomkommunalbesvär eller besvär hos besvärsnämnd, blir förvaltningslageni princip tillämplig i ärenden av åsyftade slag. Enligt2 § 3 faller ärende som inte avser överexekutors eller utmätningsmansexekutiva verksamhet utanför förvaltningslagens tillämpningsområde.Föreskriften motsvarar med en formell ändring 2 § d arbetsgruppens lagförslag.Det bör påpekas atl uttrycket »myndighetens exekutiva verksamhet» inte barasyftar på ärenden enligt utsökningslagen ulan också exekutiva ärenden enligtandra författningar, l.ex. införsellagen (1968:621). Undantaget omfattarsåledes också det som i 1 § utsökningskungörelsen (1969: 18) betecknas somallmänna mål, dvs. mål om uttagande av skatter, böter eller andra på indrivningberoende medel. I 2§ 4 undantas slutligen sådana ärenden hos polis-, åklagar- eller tullmyndighetsora avser myndighetens verksamhet till förekommande eller beivrande av brott.Föreskriften motsvarar 2 § e arbetsgruppens lagförslag. I förhåUande till detförslaget innefattar den nu föreslagna regeln väsentligen den ändringen, altäven tullmyndighets ärenden av nu nämnda slag undantas från lagens lillämpning. Ifråga om andra förvaltningsmyndigheter än dem som har berörts börförvaltningslagen i princip uigöra grundvalen för ärendenas handläggning. Vidsamordningen av lagen med specialförfatlningarna får från område till områdebedömas i vad mån avvikelse från lagen bör vara tillåten. Till denna frågaåterkommer jag vid behandlingen av följdändringarna till lagen. Maj.ts proposition nr 30 år1971 Paragrafen reglerar räckvidden av förvaltningslagenssärskilda bestämmelser (1420 §§). Den motsvarar 13 § arbetsgruppenslagförslag. Arbetsgruppens lagförslag innebär somtidigare har nämnts alt vissa av lagens regler ges generell räckvidd, medan deraer ingripande förfarandereglerna begränsas att gälla bara i förvaltningsärendendär rayndighet som organ för det allmänna och med stöd av författning meddelarensidiga beslut, som får bestämda rättsverkningar av posiliv eller negalivinnebörd för den enskilde (förvaltningsrättsUga partsärenden enligtarbetsgruppens terminologi). Till den förra kategorin för arbetsgruppen såvitt nu är av intresse reglerna ora ingivande av handling (5 §), partsinsyn(6 och 7 §§), ombud (8 §), vägledning av part (9 §), remiss (10 §), jäv (11 och12 §§), ingivande av klagoskrift samt besvärslid (22 §) och prövning av besvärsom kommil in till fel instans (23 §). Till den senare kategorin förarbetsgruppen föreskrifterna om tolk (14 §), komraunikation (15 §),beslutsmotivering (16 §), delgivning av beslut (17 §), rättelse av förbiseendefeli beslul (18 §), besluts överklagbarhet (19 §), besvärsräit (20 §) ochinhibition (21 §). Bestäraraelserna i den sistnäranda huvudgmppen skall enligt13 § första punkten arbetsgruppens lagförslag endast avse ärende sora angårnågons rätt eller plikt såsora enskild och som avgörs genom beslut med rättsligverkan. Angår sådanl ärende avtalsbar sak eller sak, som utan att varaavtalsbar rör upphandling, affärsverksamhet eller egendomsförvaltning elleravgörs genom beslut som överklagas genom kommunalbesvär, skall enligt 13 §andra punkten dock beslämraelserna inte tillämpas. I fråga om grunderna för den nu berörda differentieringenav förvaltningslagens tillämpningsområde påpekar arbetsgruppen lill en början,att det inte går att bygga en definition av begreppet förvallningsrällsliglparts-ärende på om ett ärende avgörs genom beslut eller inte. När det t. ex. i11 § allmänna verksstadgan talas ora beslut av myndighet åsyflas också utlåtanden,yttranden, förslag, framställningar, råd, anvisningar, upplysningar och andraoförbindande besked. Det är bl. a. ärenden som avgörs genom sådana beslut somskall avskiljas. Svårigheter uppkommer vidare, om man stannar för enbegränsning lill ärenden angående privata personer, eftersom det i svenskförvaltning förekoraraer åtskilliga förvaltningsärenden raedoffentligrällsliga subjekt sora parter. Som exerapel näraner arbetsgruppenärenden om myndighets plikter enligt uppbördsförfallningar-na som arbetsgivaresamt kommunala och statliga organs rättigheter och skyldigheter som ägare avfast eller lös egendom. Ytterligare exempel utgör myndighets framställning hosannan rayndighet att utfå en handling och civil myndighels begäran hos militärmyndighei om uppskov raed anställds militärtjänstgöring. I andra lyper avärenden uppträder kommunala organ visserligen som sökande, klagande eller iannan partsfunktion Kungl.Maj-.ts proposition nr 1971 325 mensamtidigt offentUgrättsligt som företrädare för de gemensamma kommunalaangelägenheterna. Så är t. ex. fallet vid tvister mellan kommuner om ansvar försocialhjälpskoslnad och kommunala ansökningar om statsbidrag och ikommunalbesvärsärende hos regeringsrätten där kommunen klagar över attlänsslyrelsen upphävt etl kommunalt beslut. Enligt arbetsgruppens mening ärdet under angivna förhållanden tydligt att del inte skulle vara ändamålsenligtatt begränsa sig till ärenden som angår privat-rältsUga subjekt. A andra sidankan lagen inte heller lämpligen utformas så, alt den passar också för allaärenden där organ för det aUmänna för en talan. Endast om elt ärende angårnågon prival fysisk eller juridisk person eller angår en offentiigrältsligjuridisk person stat eUer kommun på elt enskilt sätl raen inte sommyndighetsutövande organ, bör det därför gälla som förvaltningsrättsligtpartsärende i lagens mening. I lagtexten bör denna tanke komma till uttryckgenom atl del anges att ett ärende, för att kunna betraktas somförvaltningsrättsligt partsärende, skall angå någon såsom enskild. En definition av begreppetförvaltningsrättsligt parisärende måste också klargöra kravet på rättsligkaraktär hos ärendet, framhåller arbetsgruppen vidare. Ettförvaltningsrättsligt partsärende skulle sålunda kunna beskrivas som ettärende vilket angår någons rätt eller plikt såsom enskild och avgörs genombeslul raed rättslig verkan. Det kan visserligen ifrågasättas om det i eltvälfärds- och seicesamhälle är välbetänkt att använda orden rätt och plikt föratt beteckna anspråken för och mot medborgare och andra. I betraktande av attanspråken hämtar sin kraft ur rättsliga föreskrifter synes detta dock fulltförsvarligt från systeraatisk synpunkt, även om det vanligen inte blir fråga omrättigheter i klassisk mening utan om rätt till utbildning, vård, studiebidrag,bostadsbidrag eller annan förmån, förande av bil, innehav av vapen,läkarlegitimalion eller annan yrkes- eller näringsauktorisation. Arbetsgruppenstryker under att det inie räcker atl ange alt ett ärende skall angå någonsrätt eller plikt. Det måste tilläggas alt beslutet i ärendet skall utövarättslig verkan. Annars frånskils inte ärenden angående upplysningar,yttranden, råd m. m. rörande någons rätt eller plikt. Inte heller avskilssåsom önskvärt är ärenden av rent verkställande art, där verkställighetsåtgärdeninte utövar någon självständig rättsverkan. Det är t. ex. inte självaomhändertagandet man skall reglera i ett beslagsärende utan den handläggningsom föregår beslutet om beslag. Då en myndighet fåll en sak på remiss föryttrande, ger saken i enlighet med det sagda inte upphov till etlförvaltningsrättsligt partsärende hos reraissmyndigheten, även om det angårnågons rätt eller plikt. Den omständigheten atl ett beslut kräver fastslällelseför alt bli gällande kan däremot inte anses förta beslutet karaktären avrättsligt verksamt beslut, eftersom del utgör en omistlig förutsättning fördet slutiiga avgörandet. Redan det ärende som mynnar ut Maj.ts proposition nr 1971 ielt underslällningspliktigt beslul blir därför all betrakta som ell förvaltningsrättsligtpartsärende. Arbetsgruppenkonstaterar i det följande att en åtgärd kan ge upphov till både faktiska ochrättsliga verkningar. De rättsliga uppkommer på konstlad väg genomrättsordningens förmedling.