prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Detla kan ske såväl genom alt part besöker myndighetens lokal soragenom att företrädare för myndigheten uppsöker den enskilde i hans bostad. Istor utsträckning förekommer också informella kontakter mellan rayndigheteroch enskilda vid telefonsamtal. I vissa författningar harmeddelals uttryckliga bestäraraelser om enskilds rätt all företräda införmyndighet för att muntligen lägga fram sina synpunkler. del kan frärast erinras om föreskrifterna i 15 § allmännaverkssladgan. Enligt dessa föreskrifter skall för myndighets chef vara bestämden tid för mottagning av allmänheten. Även för annan tjänsteman får särskUdmottagningstid bestämmas. skall i regel hållasöppna minst varje arbetsdag. När registrators- eller kassakontorhålls öppet, skall allmänheten tas emot av Maj-.ts proposition nr 30är 1971 myndighetens tjänstemän i den mån deras övriga göromålinte lägger hinder i vägen. Som ytterligare exempel påförfattningsbeslämraelser av nu åsyftade slag kan nämnas 61 § 4 mom.taxeringsförordningen (rätt för skattskyldig atl företräda inför taxeringsnämndför alt meddela upplysningar till ledning vid taxering, som berör honom). Som har påpekats under 15 § har den enskilde i somligaförfattningar tillerkänts rätl atl få förklara sig muntligen vid sammanträdeinför myndigheten, se t. ex. 31 § försia stycket utlänningslagen, 24 och 27 §§statstjänstemannalagen och 19 § andra stycket lagen om vapenfri tjänst. Besvärssakkunniga utgick i sill slutbetänkandefrån att förvaltningsförfarandet i princip skall vara skriftligt. De sakkunnigaföreslog emellertid att vissa regler skulle meddelas om muntlig handläggningvid sararaanträde inför förvaltningsrayndighet (8 kap. 1421 §§besvärssakkunnigas lagförslag). I motiven tUl huvudregeln om muntlighandläggning vid sararaanträde (8 kap. 14 §) behandlade de sakkunniga ävenfrågan om muntlig komplettering av utredningen i ett ärende på informell väg.De påpekade att de i olika sammanhang i belänkandet förutsatt atl muntligkontakt skulle kunna tas mellan myndighei och part. Myndigheten borde t, ex,kunna muntligen lämna part anvisningar om komplettering av partensutredningsmaterial. Hinder borde inte heller möta mot atl myndigheten muntligeninhämtade upplysningar från part. Man måste också räkna med att part vidpersonligt besök hos myndigheten eller telefonledes lämnade upplysningar ochnärmare utvecklade sin talan. Muntliga kontakter av sådant slag var naturligainslag i utredningen i förvaltningsförfarandet. Viss återhållsamhet borde dockiakttas särskilt när det gällde att uppmuntra till personliga besök hosmyndigheien, I Ivåparlsärenden kunde det ofta vara ägnat att väckabetänkligheter, om rayndigheten tog emot personligt besök av den ena parten iden andras frånvaro. Viss risk fanns även att de personliga besöken urartadetill en formalitet, som part trodde sig skyldig alt iaktta men som blev avringa eller ingen betydelse för utredningen. Personliga besök kunde f, ö,koraraa att ta oproportionerligt i anspråk och bli till ett verkligthinder för rayndigheternas arbete, om de förekom i större utsträckning. Besvärssakkunniga erinrade vidare om att del i allmännaverksstadgan och instruktioner fanns bestämmelser om mottagningstider, vilkaförutsatte en rätt för envar till personligt företräde inför rayndighetstjänstemän. En sådan rätt följde i viss mån även av föreskriften i 8 kap. 2 §andra styckel besvärssakkunnigas lagförslag om parts rätt att utveckla lalanoch förebringa utredningsmaterial. Någon särskild bestäraraelse ora rätt förpart att få personligt företräde hos myndighet för att lämna upplysningar ellerannan utredning liknande den som föreslagits av den norska forvaltningskomileenansåg de sakkunniga därför inte påkallad. Enligt deras mening fanns inte heUerbehov av någon uttrycklig regel ora möjlighet för myn- Maj:ts proposition nr 1971 473 dighet atl under hand muntligen inhämta upplysningar avpart. De framhöll i sammanhanget att situationer kunde förekomma, särskilt ienpartsärenden, där det från utredningssynpunkt tedde sig ändamålsenligt attmuntlig kontakt logs på ett informellt sätt mellan rayndighet och part.Sairunan-faltningsvis uttalade de sakkunniga alt enligt deras mening mycketstod att vinna genora en förnuftig användning av raöjligheten till informellarauntliga kontakter raellan rayndigheten samt parter och andra. På de fieslaförvaltningsområden fanns i regel inte behov av muntlighel i andra forraer. Ianslutning till reglerna om muntlig handläggning vid sammanträde föreslogbesvärssakkunniga även en föreskrift ora skyldighet för myndighei att göraanteckning ora uppgift sora under utredningen tillfördes ärendet på annat sättän skriftligen och sora var av betydelse för ärendets avgörande (8 kap. 23 §besvärssakkunnigas lagförslag). I raoliven till bestäraraelsen framhöll desakkunniga att även muntliga uppgifter som tillfördes ett ärende i annanordning än vid sammanträde borde dokumenteras, i den mån de var av betydelseför ärendets avgörande. Ordagrant återgivande kunde inte begäras. I regel fickman lov att nöja sig med ett kort sammandrag av uppgifterna. Anteckningarnaborde verkställas på sådant sätt atl de bevarades för framtiden. De bordeinnehålla fullständig uppgift om källan samt vara daterade och signerade avvederbörande tjänsteman. I 21 § den norska forvaltningsloven ingår enbestämmelse ora parts rätt till rauntlig kontakt med offentligt förvaltningsorgan(Ot.prp. 38 1964/65 s. 69 och 125). I den mån det kan ske med hänsyn tillarbetets behöriga gång skall part, som har saklig grund till del, enligtbeslämmelsen lämnas lillfälle att meddela sig muntligen med tjänsteman vid delförvaltningsorgan som handlägger ärendet. Paragrafen innehåller också enföreskrift om skyldighet för förvaltningsorganet att såvitt möjligt antecknaeller protokollera nya upplysningar eller uppgifter, som lämnas vid muntligaförhandlingar, konferenser eller telefonsamtal och som är av betydelse försakens avgörande. Reglernas räckvidd är begränsad till ärenden som innefattarmyndighetsutövning. Bestämmelserna i 21 § forvaltningsloven stämmer i huvudsaköverens med motsvarande regler i del lagförslag som lades fram av dentidigare nämnda forvaltningskomileen. I motiven till reglerna konstateradeforvaltningskomileen bl. a. att en nära och informell kontakt raellan allraänhetenoch förvaltningsmyndigheterna var ett av de mest värdefulla dragen i norskförvaltning. Förutsättningen för en sådan ordning raåste dock vara attförvaltningsorganens arbete inte onödigtvis försenades på grund av rauntligakonferenser. Förvaltningsorganen måste sålunda vara införstådda raed attförseningar belräffande ärendenas avgörande inte kunde ursäktas raed atl detgått åt mycken lid för att konferera med parterna. Förvaltningsorganenansvarade inte bara för att ärendena blev fullständigt utredda utan också föratl de blev avgjorda så snabbt som Maj.ts proposition nr 30 år1971 Forvaltningskomileen hade med hänsyn härtillfunnit det vara något tveksamt om parts rätt tiU muntlig kontakt medförvaltningsrayndighet borde lagfästas. Det låg nära till hands alt en sådanlagregel skuUe kunna missbrukas av t. ex. kverulanter. Behovet av en lagregel iämnet var inte heller så trängande, efiersom en tillfredsställande praxis hadeutbildat sig i fråga om parts rätt alt hänvända sig muntligen till myndighei.Forvaltningskomileen var å andra sidan av den uppfattningen att det varnödvändigl att meddela vissa regler ora forraerna för muntliga konferenser. Delframstod då som naturligt att också slå fast själva den grundläggande regeln.Denna borde ulforraas så atl raissbruk hindrades i görligaste raån. Kärnan ireglerna borde vara att den enskilde medgavs rätt att uppsöka tjänsteman hosförvaltningsmyndighet för att konferera om ett förvaltningsärende. För altundvika onödiga besök måste krävas att parten eller intressenten hade sakliggrund för sin hänvändelse. Detta var i allmänhet fallet när han hos myndighetenbegärde vägledning angående en sak eller när han själv önskade läranaupplysningar i saken. I många fall kunde givetvis både vägledningen ochupplysningarna lika väl lämnas skriftligen. Del borde ligga i myndigheternashand att avgöra när detta var det bästa tillvägagångssättet. Det borde ocksåöverlämnas till myndigheterna att bestämma vilka tjänstemän sora skulle ta emotmuntliga hänvändelser (forvaltningskomileens innslilUng s, 201), Beträffande bestämmelsen om myndighelsanleckningsskyldighet uttalade forvaltningskomileen bl. a. att det för denenskilde var av betydelse alt de rauntliga konferenserna i förvaltningsärendengavs en sådan form att parterna fick tillfälle att ta del av det som framförtsmuntligen. Detta kunde möjliggöras genom att tjänstemannen antecknade deupplysningar som läranats på delta sätt. Molsvarande borde gälla beträffandeupplysningar som myndigheten inhämtade muntligen från andra förvaltningsorganeller vid telefonsaratal (forvaltningskoraiteens innstilling s. 202). Som har påpekats i del föregåendehandläggs förvaltningsärenden i allmänhet skriftligen. I den mån rauntlighandläggning i etl ärende äger rura vid sararaanträde införförvaltningsmyndighet, syftar den vanligen bara till att komplettera denskriftliga utredningen i ärendet. I princip ligger det i myndighetens hand attavgöra i vad mån ärende skall handläggas muntligt. Part anses sålunda inte hanågon allmän rätt alt påkalla muntlig handläggning vid sammanträde. I vissaspecialförfattningar har part dock tillerkänts rätt alt få lägga frara sinasynpunkter muntligen vid förhandling, förhör eUer annat sararaanträde. Vidsidan härav förekommer i stor utsträckning muntliga kontakter av informellnatur mellan myndigheter och parter. Att part har viss rätt alt i sådan ordningmeddela sig med myndighet framgår för statsförvaltningens del av bestämmelsernai 15 § aUmänna verksstadgan om mottagningstid för tjänstemän. Delade meningar råder inte ora att förvaltningsärendenäven i fortsätt- Maj:ts proposition nr 1971 475 ningen i princip skall handläggas skrifUigen. Jag vill isararaanhangel erinra om att denna grundsats uttryckligen slagils fast i 9 §första stycket förvaltningsprocesslagen för förvallningsrättskipningensvidkommande. I likhet med arbetsgruppen anser jag vidare att några allmännaregler om rauntlig handläggning vid sararaanträde inför förvaltningsmyndighetinte bör raeddelas i förvaltningslagen. Förekommande behov av uttryckligaregler om muntlig handläggning vid sararaanträde inför förvaltningsmyndighetbör liksom beaktas vid utformningen av specialförfattningarna förolika förvaltningsoraråden. Vad jagnu anföri innebär inte atl frågan om parts rätt att rauntligen meddela sig medförvaltningsmyndighet bör lämnas helt oreglerad i förvaltningslagen. Sora nysspåpekats förekommer det i stor utsträckning informella muntliga kontaktermellan rayndigheter och parter i förvaltningsärenden. Initiativet till sådanakontakter las självfallet ofta av myndigheten, t. ex. i syfle all vägleda parteller för atl få kompletterande upplysningar rörande saken. Även för denenskilde kan ofta uppkomraa behov av alt muntligen komplettera utredningen iett ärende eller alt på ett informellt säll framföra sina synpunkter iärendet. Med nuvarande ordning är det i viss mån oklart hur långt myndighetsskyldighet sträcker sig alt liUmötesgå en önskan av part om sådan raerinforraell kontakt i elt ärende. För statsförvaltningens del finns visserligenbestämmelser i allmänna verksstadgan ora tjänsleraans skyldighel atl ta eraotbesök av allraänheten. Någon allmän bestämmelse sora direkl tar sikte på partsmöjlighet att muntligen avhandla ell ärende med den myndighet som handläggerdelta har emellertid inte meddelats. För denenskilde skulle det otvivelaktigt vara av värde, om i förvaltningslagen togsin en beslämmelse som uttryckligen slog fast hans rätt i förevarande hänseende.Jag vill i samraanhanget erinra ora all positiva regler i ämnet har efterlystsi en motion vid riksdag (II: 974, jfr ILU 51). Som framgår av den redogörelsen har sådanabestämmelser influtit i den norska forvaltningsloven. Från principiellsynpunkt synes inte vara något att erinra mot atl förvallningsrayndighelema iökad utsträckning tillärapar elt mer formlöst förfarande i sådana ärenden därdetla låter sig göra utan alt kravet på utredningens tillförlillighet ochobjektivitet eftersatts. Inte minsl med hänsyn till önskemålet ora snabbhet ihandläggningen kan en sådan ordning vara till fördel för både myndigheter ochenskilda. En självklar förutsättning måsle dock vara att myndigheten finnerdet vara förenligt med arbetets behöriga gång, att för tillgodoseende av partsönskemål om inforraell kontakt i ett ärende avvika från eljest tillämpaderutiner. Mot bakgrund av vad nu anförts föreslår jag att iförvaltningslagen tas in en bestämmelse om att sökande, klagande eller annanpart, som önskar muntligen lämna uppgift i ärendet, skall beredas tillfälle atl göra det. Maj.-ts proposition nr 1971 omdet kan ske med hänsyn lill arbetets behöriga gång. Bestämmelsen bör lärapligenlas in bland lagens särskilda besiämmelser. Jag vill understryka att regelninte ger part någon rätl alt kräva alt myndigheten föranstaltar ora eltformligt sammanträde. Regeln ger honom inte heller någon rätt att avhandla sittärende raed den eller de tjänsteraän sora har att besluta i ärendet. Det börstå myndigheten fritt att hänvisa honom till annan tjänsteman. Tillden nu föreslagna regeln bör fogas en föreskrift som ålägger myndighet alt iden utsträckning sora behövs anteckna rauntlig uppgift som lämnas av part. Ensådan föreskrift krävs inte bara av ordningsskäl. Finns i ärendet motpart, sominte är närvarande då uppgiften lämnas, är det uppenbarligen av vikt alt dendokumenteras med tanke på rayndighets koraraunikationsplikl i förhållande lillden frånvarande parlen. Paragrafenreglerar förvaltningsmyndighets skyldighet att motivera beslul, varigenommyndigheien avgör ärende. Den motsvarar 16 § arbetsgruppens lagförslag. beslut avfattas regelraässigt skriftligen.Enligt 11 § första stycket allmänna verkssladgan skall i fråga om varje beslutav statsmyndighet hos denna finnas handling varav fraragår bl, a. beslutetsinnehåll. För rayndighet, som hör till den specialregleradekommunalförvaltningen, följer molsvarande dokumenlalionsskyldighet avhänvisningar i specialförfattningarna till bl, a, komraunallagens regler omskyldighet för myndighet att i protokoll redovisa fattade beslul, set, ex. beträffande socialnämnd 4 § lagen om socialhjälp. Någraallmänna författningsbestämmelser finns f. n. inte om i vad månförvaltningsmyndighet är skyldig att i sina beslut ange de skäl på vilkaavgörandet grundas. I specialförfattningarna förekoraraer emellertid åtskilligabestämmelser om myndighets skyldighet att motivera sina avgöranden, se t. ex.21, 25 och 33 §§ utlänningslagen, 21 § försia siycket barnavårds-lagen, 34 §namnlagen (1963:521) och 34 § tredje siycket lagen om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa fall. Bestäraraelsernatar i allraänhet sikte på sådana beslut som innebär att enskild förpliktas altgöra, tåla eller underlåta någol eller som innefattar avslag på enskildsansökan eller eljest går denne emot. Reglema har emellanåt utformats som enskyldighet för myndighei att ange skälen för sina beslut, »i den mån det inteär obehövligt», se t. ex, 23 § försia siycket förordningen om förfarandel vidviss konsumtionsbeskallning. Förmyndigheter som hör till den specialreglerade kommunalförvaltningen gäller somnyss nämnts skyldighet att ta in sina beslut i protokollet i ärendet. Förflertalet myndigheter av denna kategori har i specialförfattningarna dessulomföreskrivits skyldighet att redovisa skälen för beslutet Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 477 iprotokollet, se t, ex, 5 § sista siycket lagen ora nyklerhelsvård, 8 § andrastycket hälsovårdsstadgan och 8 § barnavårdslagen, jfr 9 § 2 mom, sjukvårdslagen(1962:242), Ivissa specialförfattningar förekommer bestämmelser om skyldighet för myndighetatt motivera normbeslul, se t, ex. 103 § andra siycket livsmedelsstadgan(1951: 824). Vadsom skall anses gälla i de fall då ullryckliga förfaltningsbeslära-melser oramotiveringsplikt inte meddelals torde inte vara hell klart. Någon enhetligpraxis på området torde inte heller finnas (jfr SOU 1964: 27 s. 439). J O har i skrivelse föreslagit att enallmän lagregel införs om förvaltningsrayndighets skyldighet att ange skälenför sina beslul. Efter atl i skrivelsen bl. a. ha redogjort för vissaiakttagelser rörande praxis på området diskuterar JO utförligt skälen för ocheraot en aUraän regel om beslutsmotivering. Enligt hans mening är detväsentligen fyra omständigheter som talar för införande av en sådan regel. Fördet första garanteras en omsorgsfull och saklig prövning av ärendena. Vidareökas den enskildes möjligheter alt vinna rättelse i etl beslut.Motiveringsskyldigheten skapar också garantier för en fasl och enhetligrättstillämpning. Den medför slutligen ökat förtroende hos allmänheten förmyndigheternas objektivitet. De betänkligheter som brukar anföras raotinförande av en utsträckt motiveringsplikt hänför sig i huvudsak till detmerarbete för myndigheterna sora kan vara förenat med en sådan skyldighel,frarahåller JO vidare. Betänkligheter av sådant slag är emellertid enligt hansraening av underordnad betydelse i jämförelse med de mycket tungt vägande skälfrån rättssäkerhetssynpunkt som talar för införande av en allmän regel ombeslutsmotivering inom förvaltningen. JO påpekar atl merarbetet förmyndigheterna givetvis på ett avgörande sätt blir beroende av i vilkenutsträckning motivering skall krävas och vilka anspråk sora skall ställas på motiveringensutförlighet. Han erinrar också om alt beslutsmotiveringar kan leda tillarbetslällnader t. ex. genom att myndigheterna besparas förfrågningar och vidyttranden över besvärsskrivelser inte behöver rekapitulera sina överväganden.Besvärsfrekvensen kan även väntas minska genom en regel oramotiveringsskyldighet. Vadgäller utformningen av en allmän regel om beslutsmotivering framhåller JO attdet inom förvaltningen finns åtskilliga grupper av ärenden där besluten intebehöver motiveras eller där motivering i varje fall sora regel inte ärnödvändig eller kan förenklas. Delta avgränsningsproblera kan enligt hansmening inte lösas genom att begränsa motiveringsplikten till s. k.förvaltningsakter, dvs. beslut varigenom träffas bindande avgöranden angåendeenskild rätt. En sådan avgränsning skulle medföra lagtekniska svårigheter ochleda lill att normbeslut inte skulle behöva motiveras. JO avvisar också tankenpå all allt efter angelägenheten av beslutsmotivering Maj:ts proposition nr 30 dr1971 söka spalta upp förvaltningsärendena i olika typfall ellerämnesgrupper. Variationen i fråga om behovel av moiivering skär nämligen igenomalla sådana kategorier. JO finner del inte heller lämpligt att supplera en föreskriftom obligatorisk beslutsmotivering för vissa utvalda ärendegrupper med engenereU regel om efterföljande moiivering på parts begäran i övriga fall.Avgränsningen bör enligt hans mening i stället syfta till att skilja bortärendegrupper där motivering inte behövs. Härvidlag är det främst beslutrörande förvaltning av allmän egendora o. d., beslut rörande myndigheternasinterna förhållanden och beslul i ärende, där enskilds framställning vinnerbifall eller utgången eljest utfaller till parts fördel, som kommer i åtanke. Isådana fall kan moiivering i allmänhet underlåtas. Även när det gäller beslutsom innefattar åläggande av förpliktelse för enskild eller som i övrigi gårnågon eraot förekoraraer emellertid fall då motivering kan utelämnas, t. ex,därför att part fått del av handlingarna i ärendet och skälet till utgången iärendet framstår sora uppenbar, JO kommer för sin del till slutsatsen att detknappast låter sig göra atl vid utformningen av en allmän regel ombeslutsmotivering genomföra mer bestämda eller invändningsfria avgränsningar.Efter mönster av reglerna i 17 kap. 12 § och 30 kap. 10 § RB om dorastolsskyldighel att motivera slutligt beslut i tvistemål och brottmål föreslår JOdärför att för förvaltningens del meddelas en föreskrift attförvaltningsmyndighets beslut skall innehålla de skäl på vilka avgörandetgrundas, om frågans beskaffenhet fordrar det. Föreskriften bör enligt hansmening inte gälla beslut rörande tillämpning av komraunallagen, JO diskuterar i skrivelsen vidare frågan vad en motiveringskall iiuie-hålla och hur utförlig den bör göras. Han förordar härvidlag attden allmänna regeln om motiveringspliki kompletteras raed en bestämmelse attbeslut som motiveras skall innehålla uppgift ora myndighetens ståndpunkt till iärendet omtvistade förhållanden av faktisk arl. Atl i lagtext söka lämnanärmare föreskrifter i fråga om motiveringens innehåll låter däremot integöra. De aUmänna reglerna om beslutsmotivering bör i stället kompletteras medsärskilda anvisningar för olika förvaltningsområden. över JO:s framstäUning avgavs elt mycket stort antalremissyttranden. Dessa gick i allmänhet i tillstyrkande riktning men iåtskilliga fall med förbehåll för olika begränsningar i fråga ommotiveringspliktens räckvidd eller under erinran om att ell förverkligande avförslaget kunde kräva förstärkning av myndigheternas personalresurser. Sjuregeringsråd förklarade alt den av JO föreslagna regeln inte i sig själv kundeanses ge någon avsevärd ledning för sin tillärapning, eftersom den förutsattesbehöva kompletteras med administrativa anvisningar. De betecknade därför regelnsom en s. k, lex imperfecta, Besuärssakkunniga ansåg att en allmän lagregleringav frågan om beslutsmotivering inte borde komma till stånd Maj:ts proposition nr 1971 479 förrän lagbestärada garanlier skapats för attkoramunikalionskravel iakttogs, I fråga om innehållet i en regel ombeslutsmotivering sade sig de sakkunniga föredra en föreskrift om attmyndighels beslut skall innehålla de skäl på vilka avgörandet grundas, i den raåndet inte av särskild anledning finnes obehövligt eller olämpligt, ÖB föreslogatt undanlag från moli-veringsskyldigheten skulle gälla i följande fall: 1)beslut som är positiva för den enskilde, 2) beslut i ärenden där skälet tillulgången är uppenbari, 3) förord till eller beslut om tillsättning av tjänst,4) sekretessbelagda ärenden, 5) beslul från en myndighet till en annan och 6)order, dvs, beslut sora innebär behörig ledning och fördelning av arbete.Juridiska fakulteten vid i ifrågasatte om intemotiveringskravet borde inskränkas till följande typer av förvallningsbeslut,nämligen 1) utslag i besvärsraål, 2) beslut i ärenden med tvåpartsförhållande,3) beslut sora innefattar avslag på ansökan eller annan fraraställning, sorarayndighet är skyldig atl besvara och 4) beslul sora innefattar åläggande,förbud eller förlusl av förraån för viss eUer vissa personer. Kammarkollegietoch en del andra remissinstanser ansåg alt man borde avstå från kravet påbeslutsmotivering i fråga om normbeslut. Från kommunalt håll efterlystes enprecisering av den föreslagna regelns tillämpning inora kommunalförvaltningen. I fråga ora reraissutfallet beträffande JO:s framslällningkan i övrigt hänvisas till redogörelsen i SOU 1968: 27 s. 179. Enligt arbetsgruppens raening ulgör enreglering av frågan om myndighels skyldighet att motivera sina beslul ettomistligt inslag i en förvaltningslag, sora har till huvudsyfte att stärka detadrainistrativa rättsskyddet. Någon tvekan kan därför inte råda om attbestäraraelser ora beslutsmotivering skall ingå i lagen. Beslämraelserna bör avsararaa skäl som har anförts beträffande kommunikationsparagrafen höra till desärskilda bestämmelserna för vissa partsärenden. Arbetsgruppen diskuterar i det följande till en börjanfrågan i vad raån införande av raotiveringsplikt kan medföra arbetsökning förmyndigheterna. Gruppen anser att det knappast kan undgås att ett krav påbesluts-raotivering medför en viss belastning av administrationen. Försiktighetmåste därför iakttas vid kravets utforraning.