prop · FU03142 · 1971-12-31 00:00:00 — Hovrätten erinrar dessutom om delättnader för indrivningsmyndighetens medverkan till ackord beträffandeskatter som har medgetts genom den vidtagna ändringen' i 71 § UF.Enligt detta lagrum har preskriptionstiden för skatter förlängts när god manenligt ackordslagen förordnats eller ackord kommit tiU stånd. Hovrätten över och intar en liknandeinställning till förslaget om förlängning av förmånsrättstiden. Man påpekar attom förslaget godtas de förmånsberättigade skatterna kommer att stiga tillavsevärt större belopp vilket måste betraktas som en allvarlig olägenhet. Dennuvarande tvåårsfristen bör kunna ge indrivningsmyndigheterna rimlig tid att fåreda på obetalda skatter och vidta erforderliga åtgärder. Lagberedningen anser det direkt olämpligt att statensorgan medger anstånd som föranleder att utestående fordran på skatt kommer attunder med hjälp av förmånsrätt skjuta undan andra fordringar. Omman från praktisk synpunkt nöjer sig med att skatten relativt nyligenförfallit till betalning, bör skatteprivilegiet begränsas från denna utgångspunktoch undantag göras för efterdebiteringar. Beredningen framhåller särskilt detolämpliga i att det undantag, som gällande lag i sistnämnda avseendeinnehåller, har utgått i förslaget. understryker att förmånsrätten förskatter allmänt ansetts vara av en låg angdägenhetsgrad. Oavsettvilken uppfattning man har i frågan huruvida förmånsrätten är befogad, visarenbart diskussionen om förmånsrättens rimlighet att det knappast kan sägasvara en förmånsrätt som allmänt accepteras eller vilar på någon stark sakliggrund. Att i ett sådant läge föreslå en helt exceptionell utvidgning avtidsfristerna står enligt samfundets mening inte bara i strid mot intentionernai prop. 1970: 142 utan även mot den uppfattning som hyses av alla i fråganinsatta utom några av de myndigheter som direkt har med indrivningen att göra. finner förslaget att förlänga detider som gäller för rätten att åtnjuta förmånsrätt för skatter och avgiftervara orealistiskt. Även i detta hänseende måste man beakta de övriga borgenärernasintressen. Föreningen erinrar om uttalandeti promemorian att med hänsyn till det stora antalet skattskyldiga inom de centralabeskattningsområdena det kan förflyta innan betalningsförsummelseupptäcks eller ger anledning till indrivning. Det sistnämnda står enligtföreningens uppfattning i dålig överensstämmelse med i prop. 1970: 142framförda invändningarna mot påståenden att skatteprivilegiet har karaktärenav "tyst" förmånsrätt. Föreningen anser det vara särskiltpositivt att förmånsrätten skall gälla oavsett om fordringen förfallit tillbetalning eller debiterats. Detta kommer att innebära att den f. n. ganskakomplicerade konkursbevakningen blir avsevärt enklare och mer arbetsbespa-rande.Den tidsmässigt förlängda förmånsrätten kommer även att vara till fördel förskatteindrivningen. Föreningen framhåller i fortsättningen att de i promemoriananförda synpunkterna på skattefordrans uppkomst dock inte delas av allakonkursförvaltare. Tillämpningssvårigheter är att befara och har betydelse förmyndigheten inte endast från bevakningssynpunkt utan även för bedömning avfrågan om utsikt finns att genom ett konkursförfarande med följandeåtervinningstalan erhålla betalning för skatt. Lösningen av dessa spörsmåltorde enligt föreningens uppfattning få överlämnas till rättstillämpningen.Föreningen anser det dock angeläget att utvecklingen av lagtillämpningennoggrant följs samt att erfarenheterna tillvaratas och delgeskronofogdemyndigheterna. EON anser att svårigheter kan komma att uppstå när detgäller att bedöma om fordran kan göras gällande i konkurs. Visserligen bör indrivningsunderlagetinnehålla information som underlättar bedömningen men det torde vara lämpligtatt upprätta någon form av katalog över de tidpunkter då skattefordringar m. m.kan anses ha uppkommit. Kammarrätten säger sig dela uppfattningen i promemorianatt det inte torde medföra några problem att bestämma skattefordrans uppkomst,såvitt avser mervärdeskatt, punktskatter m. m. Däremot får spörsmålet om närfordran uppkommer större aktualitet än tidigare när detgäller direkt skatt och socialförsäkringsavgifter. I denna fråga har uttalatsolika meningar och kammarrätten är inte helt övertygad om att den i promemorianuttalade uppfattningen att fordran på inkomstskatt uppkononier vidinkomstförvärvet är helt invändningsfri. Även om skäl kan tala för att kravetpå att direkt skatt m. m. skall vara debiterad och förfallen till betalninginte längre skall stå kvar som förutsättning för förmånsrätt, vill manemellertid framhålla nödvändigheten av att klara riktlinjer skapas förbestämmande av tidpunkten för sådan fordrans uppkomst. Inteheller lagberedningen tror att tidpunkten för skattefordrans uppkomst alltidså lätt kan bestämmas när det gäller skatter som när det gäller civilrättsligafordringar. Tidpunkten bör fixeras. Från praktisk synpunkt förefaller detotympligt att, när konkurs inträffar ett stycke in på inkomst- resp.bokföringsåret, i enlighet med vad promemorian tycks förutsätta anse attskattskyldighet uppkommit för viss proportionell del av årets intäkter.Möjligen förtjänar det här att påpeka att skatter, som ännu inte debiterats,åtminstone i viss utsträckning inte får dras av som skuld vid upprättande avsjälvdeklaration. Avslutningsvis framhåller beredningen att om ännu intedebiterade skatteskulder räknas som uppkomna före konkursen kan detta bidragatill att konkursförfarandet drar ut väsentligt . Över huvud blir detsvårare att bedöma hur en konkurs kommer att utfalla. Sverigesadvokatsamfund framhåller att med den föreslagna ändringen följer attförmånsrätten omfattar ev. skattefordran som belöper närmast förekonkursutbrottet. För att undvika skattekonsekvenser blir konkursförvaltarennödsakad att tillse att bokslut och deklaration upprättas för tiden förekonkursen, vilket nu regelmässigt inte sker. I rördseidkares konkurs framstårdetta som ett meningslöst arbete då det endast i något mycket sällsyntundantagsfall kan tänkas att skattepliktig inkomst uppkommit under det räkenskapsårunder vilket konkursen inträffar. samt Föreningen menar attförslaget i denna del kan medföra inte överblickbara konsekvenser ochsvårigheter för rättstillämpningen. Ipromemorian föreslås en särskUd bestämmelse som säger att förmånsrätt följermed prioriterad fordran på skatt eller avgift även i fall då gäldenären pågrund av särskild föreskrift är betalningsskyldig för fordringen jämte eller istället för annan. Detframhålls att bestämmelsen i praktiken torde få sitt största användningsområdenär det gäller arbetsgivares betalningsansvar för anställdas skattemedel. Haren arbetsgivare exempelvis underlåtit att inbetala ett innehållet skattebeloppeller att göra föreskrivet avdrag är förd- ran på det skatteavdrag som innehållits resp. bortinnehållas före konkursbeslutet förenat med förmånsrätt. Det förhållandet attbetalningsskyldighet för arbetsgivaren ännu inte fastställts bör saknabetydelse för det allmännas rätt till bevakning med förmånsrätt. Den föreslagna bestämmelsen avses också gälla motställföreträdare för arbetsgivare, som är juridisk person, vad angår denjuridiska personens skatteskuld (77 a § UF). Även här måste det röra sig omskatteavdrag som hänför sig till tiden före konkursbeslutet. Ett annat fall som avses med den föreslagna bestämmelsensägs vara betalningsskyldighet för leverantör eller distributör av elektriskkraft. Dessa är nämligen enligt förordningen (1957: 262) om allmän energiskattbetalningsskyldiga för sådan skatt som skall uppbäras av skattskyldigkonsument av elektrisk kraft. Slutiigen framhålls det i promemorian att bestämmelsenockså avser bevakning m.ed förmånsrätt hos delägare i handelsbolag beträffandesådana skatter och avgifter t. ex. anstäUdas preliminärskatter, socialförsäkringsavgifteroch mervärdeskatt för vilka bolaget är skattskyldigt. Förslaget i denna del har mött kritik från bl. Beredningen framhåUer att bestämmelsen väsentligt utvidgar dentysta förmånsrätten genom att utsträcka den till nya gäldenärsobjekt och attden strider mot de grundläggande principer som beredningen anser böra iakttas.Beredningen anser att en generell bestämmelse av föreslaget innehåll inte kangodtas. Det måste i varje särskilt fall prövas om det kan vara försvarligt attutrusta fordran mot annan än den egentlige skattskyldige med förmånsrätt.Principen bör vara att förmånsrätt kan göras gällande endast mot gäldenären idet ursprungliga fordringsförhållandet. Som exempel på fall då den nu berördabestämmelsen i förslaget blir tUlämplig har i promemorian angetts 77 a § UF.Den föreslagna bestämmelsen synes lagberedningen, såvitt angår skatter ochavgifter, medföra ett ändrat rättsläge i fråga om möjligheten att åberopahuvudfordringens förmånsrätt i fall som avses i 148 § aktiebolagslagen och Hknande.Den förmånsrätt som följer med skatte- och avgiftsfordran mot aktiebolagetskulle sålunda göras gällande även mot exempelvis försumlig styrelseledamot.Det saknas tUlräckliga skäl att på det sättet gynna en viss skade-ståndsliknandefordran framför andra fordringar. I detta sammanhang nämner lagberedningen attäven löneborgenärer kan ha fordringar enligt sistnämnda lagrum. De skulleenligt förslaget få stå tillbaka för skatter. I promemorian erinras om att 14 § FRL föreskriver attfordringar, som har aUmän förmånsrätt enligt samma paragraf, har inbördes likarätt. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av 1 § första stycket andra punkten om lika rätt till betalning innebär enUgt lagrummet att varjeborgenär får betalt i förhållande till sin fordran. Ifortsättningen framhålls att FRL således reglerat rätten till utdelning förolika borgenärer vUkas fordringar har samma förmånsrätt inbördes. Däremotfinns i lagen ingen anvisning om hur borgenär skall avräkna utdelat belopp motbevakade och godkända fordringar med samma förmånsrätt. Förmånsrätten förskatter och allmänna avgifter kan enligt den mening som företräds i promemorianendast avse fordringar som tillkommer staten. Enligtpromemorian har det i praxis oftast tillämpats den ordningen att utdelning iförsta hand tagits i anspråk för att täcka äldre skattekrav. Detta innebär att avräkningensker på så sätt att den blir förmånligast för borgenärer/staten frånpreskriptionssynpunkt. Också andra omständigheter kan emellertid vararelevanta, t. ex. om fordringen kan tas ut av annan än konkursgäldenären ellerom annan exekutionstitel kan användas. Det förra fallet gäller exempelvis närarbetsgivare och arbetstagare blivit solidariskt betalningsskyldiga förskatter enligt UF. Detanses i promemorian att bestämmelser i förevarande avseende torde varapåkallade men knappast bör ha sin plats i en lagstiftning om förmånsrätt förskatter och avgifter. Föreskrifter av denna art bör i stället utfärdas av Kungl.Maj:t. EONframhåller att särskUda bestämmelser bör utfärdas i fråga om kreditering avutdelade medel för fordringar med samma förmånsrätt. Nämnden vill för sin delstarkt understryka vikten av att sådana bestämmelser utfärdas i fråga omallmänna mål. anser att föreskrifter om betalningsordning är av synnerligvikt för hela konkursförfarandet och därför bör införas efter sedvanligremissbehandling i form av allmän lag. Länsstyrelseni finner det i promemorian redovisade avräkningsförfarandetdiskutabelt. För den händelse skattskyldig till kronofogdemyndighet självbetalar en del av sin skatteskuld anses han ha rätt att ange vUken del avskulden som infrias genom betalningen. En "förståndig" skattegäldenäranger därvid den yngsta skatten ty äldre skatter är lättare att få avskrivnaoch i sista hand preskriberade. Ett rättvisekrav i en konkurs torde hos gemeneman uppfattas så att utdelning i konkurs för skatt och allmän avgiftproportioneras ut på de olika delkraven på samma sätt som torde gälla andrafordringar i konkurs. En konkurs är en långtgående åtgärd mot enskattebetalare. Har sådant medel tillgripits, får det inte användas på ett sättsom kan kränka vanliga rättvisekrav. Kronofogdemyndigheteni har ifrågasatt om det finns behov av bestämmelser ombetalningsordning vid konkurs. Några olägenheter av den nu tillämpadeordningen har enligt myndigheten inte märkts. Ipromemorian föreslås att bestämmelserna om förmånsrätt för skatter ochavgifter tas in i en särskUd lag. SamtUgaremissinstanser som uttalar sig i detta avsnitt finner att detta är en lämpliglagstiftningsmetod. Närdet gäller författningstextens närmare utformning görs dock vissa invändningar. Lagberedningenanser att förmånsberättigade skatter och avgifter enligt UF och inompunktskatteområdet bör direkt anges i lagen så att författningstexten inte gerstöd åt föreställningen att indrivningstekniska skäl bestämmer förmånsrättensomfattning. Ipromemorian föreslås att bestämmelserna om förmånsrätt för skatter ochavgifter skall träda i kraft med FRL, dvs. Pågrund av punkt 8 i övergångsbestämmelserna till sist-tiämnda lag kommer enligtpromemorian de föreslagna reglerna inte att tillämpas i konkurs efter ansökansom gjorts före ikraftträdandet. Hovrättenöver och menar att man av övergångsbestämmelsernas lydelse intemed säkerhet kan sluta sig till hur sådana tidigare oprioriterade skatter somuppkommit före lagens ikraftträdande men som därefter utestår oguldna skallbehandlas i förmånsrättshänseende. Med hänsyn till att kredit kan beviljas gäldenärmed beaktande av skatternas nuvarande ställning i förmånsrättsordningenförefaller det mest tUltalande att inte ge dessa skatter förmånsrätt. Det äräven oklart hur sådana skatter skall behandlas, vilkas förmånsrätt förfallit pågrund av att den nuvarande tidsbegränsningen utgått. Det förefallerbesynnerligt fortsätter hovrätten om förmånsrätten för dessa skatterskulle återuppUvas. Under alla omständigheter krävs enligt hovrättens meningett förtydligande i nu berörda hänseenden. Sedanlänge har funnits lagbestämmelser om inbördes betalningsordning för olika slagav fordringar, s. k. förmånsrättsordning, vid utmätning och konkurs. Enligtförmånsrättsordningen är vissa fordringar förenade med förmånsrätt. De kallasvanligen prioriterade fordringar och går till betalning före oprioriteradefordringar. De nu gällande bestämmelserna i ämnet härstammar delvis från 1734års lag och återfinns i 17 kap. handdsbalken (HB). Dessa bestämmelser ersättsden med de föreskrifter, som finns intagna i förmånsrättslagen (FRL). Manbrukar skilja mellan särskilda och aUmänna förmånsrätter. SärskUdaförmånsrätter gäller såväl vid utmätning som konkurs rhen avser betalning endast ur viss bestämd egendom, t. ex. pant.Allmänna förmånsrätter gäller endast vid konkurs men omfattar i gengäldbetalning ur all den egendom som ingår i konkursboet. FRL innebär inte någon principiellt sett genomgripandereform av förmånsrättsreglerna. Utgångspunkten för lagstiftningen har varit attalla borgenärer i princip skall behandlas lika, men förmånsrätt har medgettsnär verkligt starka skäl funnits för det. Det fordringsområde som täcks avförmånsrätt enligt FRL är något mindre än det område som täcks med nuvarandelagstiftning. Böter och viten skall liksom f. n. vara ställda efter andrafordringar. Även fordringar på grund av förverkande eller annan särskildrättsverkan av brott behandlas på detta sätt. Förmånsrätt föreligger redan enligt gällande bestämmelseri 17 kap. HB för vissa skatter och allmänna avgifter. Förmånsrätten är bortsett från fordring på skogsvårdsavgift den sämsta i den nuvarande förmånsrättsordningenframför oprioriterade fordringar. Frågan huruvida fordringar på skatter och allmännaavgifter borde vara förenade med förmånsrätt har ingående diskuterats underförarbetena till FRL. Lagberedningen hade i sitt betänkande Utsökningsrätt IX (SOU 1969: 5), som ligger tillgrund för FRL, föreslagit att förmånsrätten för skatter och allmänna avgifterskulle avskaffas. 1970: 142 med förslag till förmånsrättslag, m. m.,framhöll chefen för (s. 100) emellertid att starka skälalltjämt stöder förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter. Dessa skälsades vara av både ekonomisk och indrivningsteknisk karaktär. Vidare ansågs förmånsrättenmotiverad med hänsyn till skattemoralen. I nyssnämnda proposition föreslogsdärför att förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter behålls. Vidareföreslogs att man skulle ge detaljerade bestämmelser i ämnet på annat håll,såsom skett i fråga om de skatter och allmänna avgifter som får tas ut genominförsel (jfr prop. 1968: 130 s. 119 och 1969: 51). I detaljregleringen bordesom föratsättning för förmånsrätt enligt prop. 1970: 142 tas upp föreskrifterom den tid inom vUken skatterna eller avgifterna skall ha förfallit tillbetalning eller de skall belöpa. EnUgt föredragandens meningborde skatteprivUegiet i huvudsak omfatta samma skatter och avgifter som f. n.och förmånsrätten i stort sett begränsas som . Jämkningar i olika hänseendenansågs emellertid kunna vara motiverade. Vid riksdagsbehandlingen godtogs de i prop. 1970: 142upptagna förslagen såvitt nu är i fråga (ILU 80, rskr 451). Den allmännabestämmelsen om förmånsrätt för skatter och allmänna avgifter återfinns i 13 §FRL. Som underlag för den tillämnade detaljregleringen avförmånsrätten för skatter och avgifter föreligger en inom finansdepartementetupprättad promemoria Förmånsberättigade skatter m. m. (Ds Fi 1971: 6). Förpromemorians innehåll och utfallet av remissbehandlingen har redogjorts i detföregående. Min avsikt är att i det följande mer utförligt behandla de problemsom diskuterats i promemorian eller tagits upp under remissen. För ögonblicketvill jag uppehålla mig något vid de principiella frågor som väckts medanledning av promemorieförslaget. Åtskilligaremissinstanser, i synnerhet de som företräder det enskilda näringslivetsintressen, har tagit som utgångspunkt lagberedningens uttalande i betänkandet UtsökningsrättIX (SOU 1969: 5 s. 80) aU förmånsrätten för skatterborde avskaffas. Fråganom förmånsrättens funktion och betydelse i vårt rättssystem har ingåendebelysts av den diskussion som lagberedningen fört i nyssnämnda betänkande samtvid den remissbehandling som ägt rum under förarbetena till FRL. Jag finneringen anledning att här ånyo ta upp denna diskussion. Statsmakterna harbeslutat i princip att allmän förmånsrätt skall följa med fordran på skatt ochallmän avgift i fall och med de begränsningar som särskilt föreskrivs. Avdet enskUda näringslivets förespråkare har också rests kritik mot att förslageti promemorian syftar till utvidgning i flera avseenden av det nuvarandeskatteprivilegiet och därmed står i strid mot statsmakternas uttalanden vidtillkomsten av FRL, nämligen att skatteprivilegiet i huvudsak borde omfattasamma skatter och avgifter som f. n. samt att förmånsrätten i stort sett bordebegränsas som (se prop. 1970: 142 s. 101). Redan då förutsattes emellertidatt jämkningar i olika hänseenden kunde vara motiverade. I övrigt vill jagframhålla följande. Uppbördenoch indrivningen av skatter och avgifter till det allmänna måste totalt settbetecknas som utomordentiigt effektiv vad beträffar det slutiiga resultatet.Sålunda inflyter mellan 98 och 99 "/o av debiterade skatter och avgifter. Bdoppsmässigtbetyder detta emellertid att ca . inte kan tas ut. Redanexistensen av indrivningssystemet bidrar givetvis till det goda slutresultatetgenom dess stärkande inverkan på betalningsviljan. Dessutom bör framhållas deteffektiva resultatet av indrivningsmyndigheternas insatser. Ar 1970överlämnades till indrivning ett belopp på sammanlagt 1 525 milj. kr. Av dennasumma kan med utgångspunkt i normala förhållanden beräknas bli slutligenindrivet ca 60 "/o. uppvisar dock en stegring avbetalningsmotståndet. Nyssnämnda siffra på 1 525 milj. kr. 1970 motsvaras för av 1 293 milj. kr. och för av 1162 mUj. Detta innebär en ökning av 11 »/o tiU och enökning av 18 »/o . Ipromemorian motiveras den föreslagna utvidgningen av området för förmånsberättigadeskatter och avgifter i huvudsak av att indrivningen därigenom skulleeffektiviseras. Även om mot bakgrunden av den totala inleveransen tillstatsverket av skatter och avgifter det belopp som slutligen måste avskrivasär av relativt blygsam omfattning, medför indriv- ningsarbetetdock förhållandevis omfattande personalinsatser. Av remisskritiken att dömafinns fortfarande en del brister i uppbörd och indrivning som medförolägenheter för alla parter, såväl staten och enskUda borgenärer som gäldenärer.Eftersläpningar när det gäller att konstatera att skattefordringar inte betaltsi rätt tid har påtalats. Resurserna bör således i ökad utsträckning sättas inför att motverka sådana eftersläpningar. Här föreligger emellertid sambandmellan bevaknings- och utredningsarbetet hos uppbördsmyndigheternas ochindrivningsmyndigheternas verksamhet. En högre grad av samordning böreftersträvas. En kontinuerlig översyn av indrivningsmyndigheternasarbetsrutiner sker genom den beslutade successiva övergången till ADB inomexekutionsväsendet. Skatte-och avgiftsfordringar uppkommer i motsats till flertalet andra typer avfordringar inte genom ett avtalsförhållande mellan det allmänna och denbetalningsskyldige. Någon kreditvärdighetsprövning förekommer inte och det Uggeri sakens natur att alla de kategorier av skattskyldiga för vUka inte källskattbetalas genom medverkan av annan än den skattskyldige själv dvs. i principde kategorier av skattskyldiga som inte är löntagare har möjlighet att underkortare eller förfoga över skattemedel, låt vara att ett sådantförfarande vanligtvis är förenat med extra kostnader i form av restavgifter o. d.och ibland t. o. m. kan vara straffbart. Med hänsyn till de nu anförda förhållandenamåste det inses att det allmänna inte utan orimliga personalinsatser kan uppnåden grad av kontroll över sina gäldenärer som motsvarar det enskildanäringslivets krav. Vidarefinner jag angeläget framhålla att det allmänna vid en konstaterad betalningsförsummdsebefinner sig i ett annat läge än en enskild borgenär. Den enskilde borgenärenhar i sista hand att vaka över att hans egna ekonomiska intressen inteeftersatts. För det allmänna är bevekdsegmnderna inte lika okomplicerade. Detfinns visserligen ett obestritt intresse av att medborgarna fullgör sinskattskyldighet. Ä andra sidan är det nödvändigt att kunna ta hänsyn tillnäringspolitiska och sociala skäl. Det är, som chefen förjustitiedepartementet framhöll i prop. 1970: 142 (s. 99), i praktiken oftavanskligt att följa riksdagsuttalandet (BeU 1967: 53 s. 64) att stödtill företag bör lämnas i form av direkta bidrag och inte genom att principernaför skatteuppbörden sätts åsido. Indrivningsmyndigheternahar således stort behov av flexibla regler för att kunna möta mångskiftandesituationer. Åtskilliga remissinstanser har vänt sig mot promemorieförslagetsutvidgning av det förmånsberättigade skatte- och avgiftsområdet underåberopande av att förslaget skulle innebära ökade möjligheter för ekonomisktsvaga företag att leva på skattekrediter till förfång för de oprioriteradeborgenärerna, som fick se tillgångarna smälta samman och därmed få sinautsikter till betalning Awägningsproblem kommer emellertid att finnas hur man än reglerardetta ämne, beroende på den mångfald av ofta motstridande intressen som kanföreligga i här avsedda fall. Givetvis är det oberättigat att ekonomiskt svagaföretag hålls vid liv genom skattekredit, men det är å andra sidan olämpligtatt nödgas söka ett företag med god prognos i konkurs enbart för att säkraförmånsrätten för skatter. AUmänt sett bör enligt min mening frågan omskattefordran kan tas ut med förmånsrätt inte vara avgörande för ett företagsbestånd. Bland de instrument somstår till buds för ett gott indrivningsresultat spelar emellertid förmånsrättenen viktig roll. Detta framgår av remissyttranden från uppbörds- ochindrivningsmyndigheterna. Någon anledning att inte utnyttja förmånsrätten närden kan främja indrivningens syfte kan jag således inte se. Att därvid enskildsintresse inte får åsidosättas i onödan är självklart.