prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Slutorden »som är av betydelse för avgörandet» bör därförbytas ut mot »sora icke uppenbari saknar betydelse för avgörandet» eller någotdäremot svarande uttryck. Av samraa skäl bör i paragrafens första rad orden»om del behövs» ulgå. Regeringsrättens ledamöter framhåller alt det är avsärskild betydelse bur den nämnda bestämmelsen i 16 § skall tillämpasbeträffande sekretessbelagt material. Den bör enligt ledamöternas raeningkompletteras, så att det fraragår alt parts rätt här avser endast sådanlraalerial som kan delges honom. Hovrätten över och anser del av rättssäkerhetsskäloundgängligt att parten fåll ta del av det raalerial som dorastolen grundarsitt avgörande på. I den mån sekretesshänsyn hindrar att allmän handUng utlämnastiU part, torde han på annat sätt få upplysas om innehållet i handlingen. Omsekreiessen hindrar även sådan upplysning, bör handlingen inte alls kunnaläggas lill grund för avgörandet. Departementschefen.I paragrafen ges en regel ora kommunikation, som kompletterar reglerna i 10 och12 §§. Före måls avgörande skall part sålunda ha fått kännedora ora det sorahar tillförts raålet genora annan än honom själv i den mån han inte redan harfått det till följd av bestäraraelserna i 10 och 12 §§ och haft tillfälle atlyttra sig över det. Vad som avses är inte bara parts utredningsmaterial ulan givetvisockså sakkunnigutlåtanden, beslutsmyndighels yttrande och liknande.Kommunikationsskyldigheten kan eraellertid inte vara obegränsad. a. om den begränsning i koraraunikationsskyldigheten sora föreslås skolagälla enligt 10 § och sora givetvis bör gälla också vid lillärapningen avförevarande beslämraelse. Vidare vill jag hänvisa lill vad jag har anfört ispecialmotiveringen till 14 § angående vittnesförhör i mål om tvångsintagningpå allmän . Liksom i fråga orakoramunikation enligt 10 och 12 §§ bör gälla att raalerial inte översänds oradet är obehövUgt. Undantagen har ansetts kunna sammanfattas i formuleringen »omej särskilda skäl talar däremot». Med anledning av vad hovrätten över och haranfört om hur den situationen skall bedömas, då handling anses inte kunnakorarauniceras med part, kan hänvisas till 43 §. Därav framgår att rätten ietl sådanl fall, som hovrätten syftar pä, skall på annat sätt upplysa partenora handlingens innehåll. Föreskrifterna i 43 § förutsätter eraellertid atl ivissa fall inte ens sådan inforraation kan lämnas. 564 KungL Maj:ts proposition nr 1971 innehållallvarligt skada det intresse som har föranlett att handlingen inte harkommunicerats, skall rätten sålunda inte heller på annat sätt upplysa omhandlingens innehåll. Jag delar i princip hovrättens uppfattning atl handlingeni så fall inte borde beakias vid avgörandet. Emellertid kan jag inte bortsefrån att det i undantagsfall kan vara motiverat att rätten använder sig ocksåav utredningsmaterial som parlen inte kan få ta del av på något sätt. Jag viUhärvidlag hänvisa lill vad sora anförs i specialmotiveringen till 14 § samllill 15 § förvaltningslagen. Det är naturligtvis angeläget alt rätten försökeratl undvika alt malerial av ifrågavarande slag inflyter i raålet, om materialetinte oundgängligen behövs för avgörandet. Det kan också framhållas att sådanlmaterial, på grund av sin beskaffenhet, ofta har en lägre grad av bevisvärde. Paragrafernareglerar frågor ora skriftlig handling och föremål, vilka åberopas lill bevis,och om syn. De raolsvarar huvudsakligen 14 och 19 §§ departeraenlspromemorianslagförslag. På grund av hänvisning i 22 § kararaarrättsstadgan skall det sora sägsom skriftligt bevis i 38 kap. RB och om syn i 39 kap. RB gälla i tillämpligadelar i mål hos kammarrätten. Departementspromemorian.Enligt 2 § fjärde siycket andra punkten lagförslaget skall skriftligt bevis,som inte har förebragls lidigare, i huvudskrift eller styrkt avskrift bifogasparts skrivelse till förvaltningsdomstol. I 14 § första stycket föreskrivs attdet som sägs om skriftligt bevis och dess företeende i 38 kap. 15 §§ samt 7och 8 §§ RB samt om tillhandahållande av föremål för syn i 39 kap. 5 § RB skalläga motsvarande tillämpning vid förvaltningsdomstol. Vidare föreskrivs i andrastycket samma paragraf alt rätten, om det i lag eller författning är särskiltföreskrivet ora skyldighel att förete handling eller föremål, inte fårförelägga någon atl förete annat än det som omfattas av denna skyldighet. Ipromeraorian påpekas alt, när rätten förelägger part att förete handling ellerföreraål, rätten koramer alt kunna förelägga vite enligt reglerna i deåberopade kapitlen i RB. När det gäller att förraå parten atl avge skriftligtyttrande eller skriftUgen svara på frågor, koramer rällen däremot inte attkunna föreskriva annan påföljd än att målet ändå avgörs. På grund av föreskrifti specialförfattning kan rätten dock länkas ha längre gående befogenheter. TUljämförelse nämns atl part vid muntlig förhandling skall kunna föreläggas attinställa sig personligen vid påföljd av vite men atl Kungl.Maj:ts proposition nr 30 är 1971 565 rätteninte skall kunna förmå parten att yttra sig eller svara på frågor vidförhandlingen under hot ora någon påföljd. Beträffandesyn på stället framhålls alt del inte skulle vara ändamålsenligt att regleradenna genora en hänvisning till RB:s besläramelser. Särskilda regler föreslåsdärför i 19 §. Enligt dessa regler får rätten eller dess ordförande förbesiktning av faslighel eller område eller av föremål, som inte lämpligen kanflyttas, hålla syn på stället. Vidare skall om sådan syn i tillämpliga delargälla vad som sägs om muntlig förhandling. Iproraeraorian uttalas att ordföranden i länsrätt eller länsskalterätt, ora delär lärapligt, bör utan att något föreskrivs därora kunna med sig adjungera eneller flera av nämndens ledamöter vid syn. Detfår anses ligga i sakens nalur, framhålls i promeraorian, att en doraslol sorafinner syn nödvändig i elt mål, också kan påkalla den handräckning soraeventuellt behövs. Någon särskild föreskrift härom föreslås därför inte. Alträtlen skall stå för sina egna kostnader för en syn är också självklart ochbehöver inte anges i lagtexten. Remissyttrandena.Bestäraraelsen i förslagel atl rätten, om det i lag eller författning ärsärskilt föreskrivet om skyldighet atl förete handling eller föreraål, inte fårförelägga någon atl förete annal än del som omfattas av denna skyldighetkritiseras av JK. Han anser alt bestämmelsen antingen bör utgå eller hänförasenbart lill de skattemål sora är åsyftade. Sveahovrätt anser, atl del under det fortsatta arbeiei bör belysas ytterligare ivad mån rättens ordförande ensam får hålla syn. Länsstgrehen i Östergötlandslän framhåller i anslutning till uttalandet i promemorian atl rätlensordförande utan särskild föreskrift härom vid syn bör kunna adjungera en ellerflera av nämndens ledamöter med sig, atl del är angelägel atl föreskrifter omsyn på platsen införs. Eftersom del emellertid får antas att syn särskilt vadgäller länsskatterätter kan komma att äga mm förhållandevis ofta och detdärvid i många fall kan vara lämpligt att endasl kalla nämndemän som med hänsynlill målets art har särskild orts-och sakkännedom, bör enligt länsstyrelsensmening ordförandens möjlighet att vid syn med sig adjungera bara vissanämndledamöler koraraa lill uttryck i lagtexten. Länsstgreheni pekar på raotivuttalandet i proraeraorian att det får ansesligga i sakens nalur att en dorastol, sora finner syn nödvändig i ell raål,också kan påkalla handräckning för atl få synen lill stånd. Länsslyrelsen ärinte övertygad ora atl denna befogenhet »ligger i sakens nalur», raen oavsetthur det förhåller sig härraed finner länsslyrelsen befogenheten vara sånaturlig atl den i klarhetens intresse bör koraraa till positivt uttryck ilagtexten. Departementschefen.Den sora åberopar en skriftlig handUng som bevis, skall utan dröjsmål ge in dentill rätlen. En regel härom inleder 19 §, vilken i övrigt innehållsmässigtmotsvarar del som sägs om skriftligt bevis i 14 § Maj:ts proposition nr 30 år1971 försia stycket departementspromeraorians lagförslag. Någonmotsvarighet lill den i andra siycket av nämnda paragraf föreslagna regleringenbeträffande editionspliktens m.m, omfattning i särskUda fall har däremot intetagits med, I den mån en sådan särreglering skulle anses behövlig på någol område,bör den flyta in i specialförfaltning, t, ex. i taxeringsförordningen. För alt vinna överensstämraelse raed reglerna i 25 § oraersättning av allraänna medel till vittne och sakkunnig har hänvisningen tillRB:s ersättningsregler i 38 kap. 7 § andra stycket kompletterats med enuttrycklig föreskrift om att ersättningen till annan än part förtillhandahållande av skriftlig handling undantagslöst skall utgå av allmännamedel. I 20 § har särskilt reglerats tillhandahållande av föremålför syn. Bestämmelsen, till vilken huvudsaklig motsvarighet finns i 14 §departemenlsproraeraorians lagförslag, har ulforraats enligt samma mönster som19 §. Enligt 38 kap. 5 § och 39 kap. 5 § andra stycket RB fårrätlen som påföljd för underlåtenhet alt efterkomma föreläggande alt företehandling eller föreraål utsätta vite. Rätten kan också förordna all handlingenskall tillhandahållas genom utmätningsmannens försorg, I förvallningsprocessenbör rällen därjämte kunna ange som påföljd att målet ändå kan koraraa attavgöras. En särskild bestämmelse härom har tagils in i 21 §. Bestäraraelserna om syn i 22 § motsvarar i huvudsak 19 §deparleraents-proraeraorians lagförslag. Den nu föreslagna paragrafeninnehåller dock inte någon bestämmelse om att syn kan företas av rättensordförande ensam. Denna fråga bör regleras i samband raed övrigadoraförhetsfrågor, vilket också delvis har skett genora de förslag till lag oraallmänna förvaltningsdomstolar och lag om skatterätt och länsrätt somremitterats lill lagrådet resp. (se 14 §andra stycket i det förstnämnda och 6 § första styckel 1 i det sistnämndaförslaget). Vidarehar i den nu föreslagna paragrafen ansetts böra göras ett tillägg om alt vidsyn yrkesheralighet får röjas endast om det finns synnerUg anledning därtill.Härigenom uppnås överensstämmelse med 39 kap. 1 § andra styckel RB. Rättens kostnader för syn bör bestridas av allmänna medel. En uttrycklig regel om all rällen skall kunna fåhandräckning av utmätningsman för genomförande av syn, om rätlen skullehindras härifrån, torde inte behövas. Förvaltningsdomstol bör liksom allmändorastol kunna anses berättigad härtill ulan all det uttryckligen har angetts ilagen. 23 § Paragrafen innehåUer regler om inhämtande av skriftligtyttrande av sakkunnig. Den motsvarar 13 § departementspromemorians lagförslag. Kungl Maj-.ts proposition nr 1971 567 Genom hänvisning i 22 §kammarrättsstadgan gäller bestämmelserna i 40 kap. RB om sakkunnig i tillämpligadelar i kammarrätten. Av 24 § femte siycket stadgan följer dock alt andratvångsmedel än straff och vite inte får användas när sakkunnig uteblir. Del kanockså nämnas att kamraarrätten har fasta sakkunniga för atl tillhandagå raedyttranden i frågor rörande bokföring och balansteknik samt i frågor omuppskattning av inkorast av skog och att det är meningen all denna ordningskall behåUas. Enligt 18 § förslagel lill lag om allmänna förvaltningsdomstolarskall vid allraän förvaltningsdoraslol få finnas särskilda sakkunniga meduppgifl all tillhandagå domstolen raed yttranden. Enligt 15 § taxeringsförordningen får prövningsnärandanlita biträde av sakkunnig vid behandling av taxeringsfråga som kräversärskild sakkunskap. I 13 § första punkten ges engrundläggande regel om anlitande av sakkunnig av innehåll, alt rätten vidbehandling av fråga, vars bedömande kräver särskild sakkunskap, inhämtaryttrande från myndighet eller tjänsteman, sora har att gå till banda därraed,eller anlitar biträde av sakkunnig. I andra punkten föreskrivs atlbestämmelserna om sakkunnig i 40 kap. 27 §§, 12 §, 17 § första stycket och 18§ RB skaU gälla i lillärapliga delar. Kammarrätten framhåller, all innebördenav 40 kap. 1 § RB är att rätten, när del anses nödvändigt atl anlita sakkunnigför prövning av fråga vars bedöraande kräver särskild fackkunskap, fårinhärata yttrande av sakkunnig. Enligt dorastolens mening synes formuleringen iförslagel inte ge en motsvarande regel. Den föreslagna beslämmelsen förefalleratl innebära ell krav på rätten alt under alla omständigheter inhämtasakkunnigutlåtande så snart det i raålen behandlas en fråga vars bedöraandekräver sakkunskap. Sveahovrätt anser alt hänvisning bör ske lill 40 kap. 15 § RB, som bl. a.föreskriver att sakkunnig inte får ådömas straff om hans uppdrag återkallas.Kammarrätten sätter i fråga om inte en hänvisning bör göras också till 40 kap.16 § RB, som innehåller bestämmelser ora ersättning för koslnader somsakkunnig kan vålla genora försummelse eller tredska. Länsstgrehen i anser att hänvisningen lill40 kap. 3 § RB, där det sägs att tillfälle bör lämnas parterna att yttra siginnan sakkunnig utses, bör utgå. framhåller att del i vissa laxeringsmål,som handläggs av prövningsnärand och som i framliden kommer all tillhöralänsskatlerälls kompelens, lorde komma alt finnas behov av speciellasakkunniga, som är särskilt utbildade för sin uppgift. Så koraraer t. ex. allvara fallet med de nuvarande skogssakkunniga i fastighets- och inkomsttaxeringsmåloch de byggnadssakkunniga i inkomsttaxeringsmål som gäller frågor om underhålleller förbättring av fastighet ra. Någon anledning att höra parterna oradessa sakkunnigas lämplighet finns inte. i anserdet tveksamt i vad mån beslämraelsen i 40 kap. 3 § Maj:ts proposition nr 30 år1971 RB avses gälla även beträffande »myndighet ellertjänsteman som har alt tillhandagå med yttrande i ämnet». finneratl det föreligger behov av ett klargörande på denna punkt och framhåller atlen tillärapning av den nämnda föreskriften vid anlitande av t. ex.länsstyrelsens experter skulle vara direkl olämplig och bl. a. medföra atlförfarandet onödigtvis tyngs. Lagtexten har förtydligats ijämförelse med departementspromemorians förslag. Anledning saknas att i dettasararaanhang hänvisa lill 40 kap. 15 och 16 §§ RB. Hänvisningen lill 40 kap.17 § första stycket och 18 § RB har ansetts böra bytas ut mot särskilda ersättningsbestämmelser,som dock i sak nära ansluter sig till RB:s. Beslämmelserna tar sikte endast på sådan sakkunnig somrätlen själv anlitar men inte på sakkunnig sora part åberopar. ex. en av taxeringsintendenl anlitad sakkunnig utanförtillärapningsorarådel. Beträffande ersättning till sådan sakkunnig koramer attgälla del som föreskrivs härom i taxeringsförfattningarna. Anlitar enskildpart på eget initiativ en sakkunnig, kan inte heller denne åberopa beslämraelsernai denna paragraf och begära att bli ersatt av allmänna medel. Om rätlen kallarden sakkunnige lill förhör vid muntlig förhandling, koramer han dock enligt 25§ atl få rätt lill ersällning av allmänna raedel för denna sin inställelse. Med anledning av vad länsstyrelserna i ochSkaraborgs län har påpekat vill jag framhålla att det i regel inte finnsanledning atl låta parterna yttra sig innan länsexpert eller liknande sakkunniganlitas. 24 och 25 §§ I paragraferna behandlas förhör med vittne eller sakkunnigoch ersällning till dem. Paragraferna motsvarar 22 och 23 §§ samt 24 § andraoch tredje styckena departementspromeraorians lagförslag. Bestäraraelserna om vittne i 36 kap. RBgäller på grund av hänvisning i 22 § kammarrättsstadgan i tillämpliga delar hoskammarrätten. Enligt 24 § stadgan gäller dock all i beskallningsmål ingen fårhöras mot sin vilja om annat än del varom han enligt vad som är särskiltföreskrivet är uppgiftsskyldig. Vidare sägs där alt belräffande kallelse samlstraff och vite vid utevaro för vittne skall gälla vad sora är föreskrivet inämnda avseenden i 36 kap. RB. Del som sägs i RB ora häralning av vittne äralltså inte tillärapUgl. kan enligt 81 § taxeringsförordningen lillmuntlig förhandling kalla inte bara part ulan också annan person, om han äruppgiftsskyldig enligt taxeringsförordningen. Vite får föreläggas. Förhörunder ed eller försäkran kan inte hållas. I 25 § kamraarrätlsstadgan sägs att ersättning lillsakkunnig, som har förordnats av kararaarrätlen, skall gäldas av allmännamedel, Belräffande Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 569 ersättningtill vittne föreskrivs i 26 § stadgan atl, när fråga är ora vittne somkammarrätten har kallat in självmant eller på framställning av myndighet,ersättningen skall gäldas av allmänna medel, raedan ersällning lill vittne, somhar åberopats av enskild part, gäldas av parlen. När särskUda skäl föranlederdel, får kammarrätten dock förordna alt också sådan ersättning skall gäldas avallmänna medel. Enligt84 § taxeringsförordningen skall i fråga ora ersättning lill den som i annanegenskap än part eller ställföreträdare för part efler kallelse avprövningsnäranden har inställt sig vid muntUg förhandling det som finns föreskrivetom ersättning av allmänna medel till vittne äga motsvarande tillämpning.Ersättningen skall dock alltid stanna på statsverket. Beslul om ersällning fårinte överklagas. Departementspromemorian.Förhör vid muntlig förhandling får enligt 22 § första styckel hållas medenskild part och med annan, som kan anlas veta någol av betydelse för måletsavgörande. Enligt paragrafens andra stycke hörs part upplysningsvis, medanannan hörs upplysningsvis eller under ed eller försäkran. Paragrafens Iredjestycke innehåller en beslämmelse all rätten, om i lag eller annan författningsärskilt föreskriviis om uppgiftsskyldighet, inte får höra någon mol hans viljaom annat än det varora han enligt föreskriften är uppgiflsskyldig. Ifråga ora förhör under ed eller försäkran skall enligt 23 § första stycket itillämpliga delar gälla beslämmelserna om vittne i 36 kap. 118, 2022 §§, 24 §försia och tredje styckena och 25 § försia och Iredje styckena RB saml, såvitifråga är om sakkunnig, föreskrifterna om sakkunnig i 40 kap. 911, 1315 §§, 17§ försia slyckel och 1820 §§ RB. I paragrafens andra stycke föreskrivs atlbelräffande kallelse av och ersättning till den sora skall höras upplysningsvisi tillämpliga delar gäller de lagrum i RB, vartill första stycket hänvisar beträffandeförhör under ed eller försäkran. Bestämmelserom vem som skall stå för kostnaderna för hörande av vittnen ra. fl, upptas i 24§ andra och tredje styckena. Enligt andra stycket skall ersättning lill den sompå enskild parts begäran hörs upplysningsvis eller som vittne eller sakkunnigulges av parten. När särskilda skäl talar för det, skall rätten dock kunnaförordna, atl sådan ersättning skall gäldas av allmänna medel, I tredje styckelföreskrivs atl ersättmng lill annan än den sora hörs på enskild parts begäranskall gäldas av allraänna raedel. Iproraeraorian framhålls alt de föreslagna ersättningsreglerna slår i näraöverensstäraraelse med de hos kararaarrätlen redan gällande reglerna. Remissyttrandena.JK framhåller atl frågan om parts möjlighet alt höra upplysningspersoner omallt sora är av betydelse för raålet får ökad aktualitet ora den rauntligaförhandlingsformen blir vanligare. Han kritiserar beslämmelsen att om i lageller författning är särskill föreskrivet ora uppgiftsskyldighet, ingen fårhöras mot sin vilja om annat än det varom han enligt Maj:ts proposition nr 30 år1971 föreskriften är uppgiftsskyldig. Enligt JK:s mening börantingen bestäraraelsen utgå, varvid raan har atl hålla sig lill föreskrifteni 36 kap. 6 § RB om undantag från viitnesplikten när del gäller yrkeshemlighet,eller också bör bestäraraelsen hänföras enbart lill de skaltemål som äråsyftade. finner det tveksamt om ulöver gällandeinskränkningar i RB begränsning av viitnesplikten skall ske inom de områdendär någon har ålagts uppgiftsskyldighel, t. ex. 37 och 38 §§taxeringsförordningen. Skall sådan ytterligare begränsning gälla, inställer sigfrågan om den skall gälla endasl för uppgiftsskyldig eller om envar kan vägraatt lämna upplysningar på orarådet. Hovrätten påpekar att den ifrågavarandebestäraraelsen enligt motiveringen synes avse endasl uppgiftsskyldig, ehuru bestämmelseni så fall kunde ges en tydligare utformning. Hovrätten anser att införförvaltningsdomstol liksom inför allmän domslol förhör i princip bör kunnapåkallas med envar angående sådant varora han inte författningsenligt ärförhindrad att uttala sig, I detta sammanhang bör enligt hovrättens meningdock de olika bestämmelserna om uppgiftsskyldighet ses över, så all del klartframgår i vilka ämnen enskild har rätt att vägra att lämna upplysningar tillförvaltningsdomstol. i föreslår altbestämmelsen i 22 § tredje slyckel formuleras ora. Det bör således framhävasall huvudregeln är alt rätten får höra någon raot hans vilja endasl då hanenligt lag eller författning är uppgiflspliktig, berör den i 23 § andra siycket föreslagnabestämmelsen atl beträffande kallelse av och ersättning till den som skallhöras upplysningsvis i tillämpliga delar skall gälla de lagrum i RB, vartillförsia slyckel hänvisar beträffande förhör under ed eller försäkran. Någonanledning all där göra en begränsning till beslämmelserna ora kallelse ochersättning i 36 kap, RB torde enligt hovrättens mening inte föreligga.Hovrätten antar atl avsikten inte kan vara alt en person som enligt 36 kap, 3 §RB ej är skyldig alt avlägga vittnesmål skall aktivt söka förmås att lämnauppgifter upplysningsvis. Den sora har tystnadsplikt enligt 36 kap, 5 § RB kangivelvis inte höras upplysningsvis och inte heller kan det bli tal om att sökaförraå en person, sora enligt 36 kap, 6 § RB kan vägra atl vittna, att i annanförra lämna upplysningar. En sådan beslämmelse som 36 kap, 18 § RB kan bliaktuell också för den som hörs upplysningsvis ulan all vara part. Vidareifrågasätter hovrätten om det inte för tydlighetens skull bör markeras attföreskrifterna i andra siycket inte gäller part. Hovrätten föreslår därför,all andra styckel utgår och all erforderlig ändring sker i första slyckel. i ifrågasätter underförutsättning atl del redan på »kallelsesladiel» beslutas alt en person skallhöras upplysningsvis om andra siycket skall anses innebära att den sora hörsupplysningsvis kan hämtas till förhandlingen enligt 36 kap. 20 § andra stycketRB. Maj.-ts proposition nr 1971 571 mening kan detta lagrum knappast ansesbehandla kallelse-förfarandet i egentlig raening. Ett klargörande synes därförbehövUgt. Hovrättenöver och är tveksam om förvaltningsdomstol bör ha rätl altförordna om hämtning av »vittne», eftersom förslaget inte medger att enskildpart hämtas. Enligt hovrättens mening bör rätlen i så fall än mindre kunnahäkta »vittnet». Många av de mål som skall handläggas i förvaltningsdomstol ärav sådan beskaffenhet att andra tvångsmedel än vite inte bör tillgripas.Hovrätten föreslår därför alt andra tvångsmedel än vite inte skall få användasmot tredskande »vittne», om inte annat föreskrivs i specialförfaltning.Länsstyrelsen i anmäler betänkligheter mot att skatterätt skallha befogenhet att häkta tredskande vittne. Länsstyrelseni framhåller all 23 § inte reglerar vad sora skall gälla vidförhör raed den sora hörs upplysningsvis. Frågan ställs om man i dessa fall kansälta omedelbarhetsprincipen åsido och i slrid med vad som sägs i 36 kap. 16§ RB t. ex. i fall, där förhör har hållits inför polismyndigheten,endast höra efler om vederbörande vitsordar riktigheten av vad som hartecknats ned där. i anser atl hänvisningarnatill RB kan föra med sig tolkningssvårigheler och pekar på ett specielltproblera. I 36 kap. 13 § RB föreskrivs att i brottmål ed eller försäkran intefår avläggas av någon sådan närstående till den tilltalade, sora avses i 3 §.Frågan uppkommer vilka av målen i länsrätt och länsskatterätt som är attlikställa med brottmål. Länsslyrelsen framhåller alt 23 § i förslagel börförtydligas så att sådana oklarheter undviks. Kammarrättensätter i fråga om inte hänvisning bör ske lill 36 kap. 23 § och 40 kap. 16 §RB. I dessa lagrum meddelas regler om ersättningsskyldighet för vittne ellersakkunnig sora har vållat kostnad genom försummelse eller tredska. Ävenlänsstyrelsen i anser att 23 § bör hänvisa lill 36 kap. 23 § RB.