prop · FU0377 · 1971-12-31 00:00:00 — Vidare kan värdeförverkandeske även när själva egendomen är åtkomlig för förverkande. För förverkandeförutsätts att denna påföljd är påkallad till förebyggande av brott eller attannars särskilda skäl föreligger. Enligt kommitténs mening börförverkanderegler av motsvarande innehåU las upp i den permanenta FN-lagen. Kommitténhar vidare i överensstämmelse raed vad som gäller i fråga om Rhodesialagen inte funnit anledning att avvika från de även inom specialstraffrättentiUämpliga bestämraelserna i 36 kap. 4 och 12 §§ i fråga om vemförverkande får riktas mol resp. vem förverkad egendom skall tillfalla. Ävenfrågan om åtal för brott raot förbud, som har meddelats ined stöd av denpermanenta lagen, bör enligt kommitténs niening lösas på samma sätt som iRhodesialagen. Ätal bör sålunda få väckas endast efter förordnande av Kungl.Maj:t eller rayndighel som Kungl. Maj :t förordnar. Fräganom vilken verkan sora förbud meddelade med stöd av en sanktionslagsliflning avdelta slag har på ingångna avtal behandlades i prop. 1969: 78 med förslag tillRhodesialagen (s. 20, 25, 3839, 5456 8689 och 9294). övervägandenaresulterade i att föredragande departemenlschefen avstod från att i denföreslagna lagen la raed en uttrycklig ogiltighetsregel men förklarade, attdefinitiv ställning till frågan om det på området bör finnas en sådan regel ochhur den i så fall bör utformas skulle tas först efter ytterligare övervägandeni saraband med utarbetandet av den permanenta FN-lagen. Departenientschefenansåg del emellertid vara lärapligt att det förhållandel att sanktionerna raotRhodesia måste genomföras utan hänsyn till ingångna avtal framhävs genora enuttrycklig lagbestäinmelse. En sådan återfinns också i 7 § Rhodesialagen. Koramilténfrarahåller att svensk rätt inte torde vara fullt entydig i fråga ora dencivilrätlsliga verkan av avtal sora strider raot legalt förbud. Genom att i denpermanenta lagen ta in en regel ora ogiltighet av sådant avtal skulle därför inågon mån större klarhet kunna uppnås beträffande förhållandet mellansanktionsbestämmelser och avtal. Även om vissa avtal enligt en särskildbestämmelse förklaras ogiltiga, får raan dock inte i och för sig därigenomnågon upplysning om den närraare innebörden av en sådan påföljd. När svensklagstiftning upptar föreskrifter om ogiltighel av avtal är det å andra sidanbara i undantagsfall som några bestämmelser ges ora innebörden av dennapåföljd. Även i lagmotiven läranas i aUmänhet endast knapphändiga upplysningari den frågan. EmeUertidföljer redan av allraänna rättsgrundsatser att en svensk doraslol inle fårålägga någon som har åtagit sig en förpliktelse, vilken strider Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 29 raotlegalt förbud, att fullgöra förpliktelsen. Någon uttrycklig bestämraelse behövsalltså inte i detla avseende, som torde vara det raest betydelsefulla medhänsyn till atl sanktionslagstiftningen i princip går ut på atl hindra vissahandlingar. För att klarlägga sanktionslagsliftningens civilrätlsliga betydelse och för lagstiftningens effektivitet krävs alltså såtillvida inte någonsärskild lagbestämmelse ora ogiltighet av avtal. Ej heller torde en sådanbestämraelse ha någon större betydelse för alt vinna dessa syften i fall dåavtal skall bedömas enligt svensk rätt av utländsk domstol eller skiljedomstol.Svenska dorastolar eller andra rayndigheter torde inle heller slå lillförfogande för att genomdriva fullgörelse av sådana mot svensksanktions-lagstiftning stridande avtal på vilka främmande stats lag i principskall vara tilläraphg. Oavsetthur säkerhetsrådets beslut eller rekommendationer kan komma att utforraas tordeanledning över huvud tagel saknas alt i civUrättsligt hänseende bedöma avtal,som strider raot sanktionsbesläraraelser, efter andra principer än dem somgäller för avtal sora står i strid mot andra straffbelagda förbud. Eftersomdel i svensk strafflagstiftning inte brukar tas upp särskilda regler om avtalsogiltighel e. d. synes en sådan regel kunna undvaras även i förevarandesanktionslagstiftning, som har straffrättsUg karaktär. Verkan av att avtalstrider mot denna lagstiftning får således bedöraas enligt allmännarättsgrundsatser. I sak torde denna verkan bli densamraa som om lagen tog uppen uttrycklig ogiltighetsregel. Även med en sådan regel skulle frågan om dessnärmare innebörd i del enskilda fallet få bedömas efter aUmännarättsgrundsatser. Kommitténföreslår sålunda att i FN-lagen inte las in någon uttrycklig regel oracivilrättslig verkan av avtal sora strider mol förbud som har meddelats raedslöd av lagen. Som förut sagts (avsnitt 6.2 slutet) föreslår kommitténemeUertid en bestämmelse som ger regeringen befogenhet att förordna atl sådantförbud skall gälla även om avtal om förbjudet förfarande har slutils innanförbudet trätt i krafl. Förbudsora har meddelats med stöd av en lag av ifrågavarande slag kan medförabetydande ekonomiska förluster för enskilda personer och förelag. Kommitténlämnar åtskilliga exerapel på sådana förluster. Förbud raot införsel av varortill blockerad stat eller förbud mot export från av vissa varor kan påolika sätt drabba t. ex. en tillverkare i som under norraalaförhållanden säljer sina produkter till staten i fråga. Förbuden kan bl. a.tänkas förorsaka nedgång i rörelsens omsättning eller i värsta fall totaldriftsinställelse. Råvaror, halvfabrikat, färdigprodukter, raaskiner o. d. somfinns i rörelsen kan helt eller delvis förlora sitt ekonoraiska värde. Ävensådana delar av rörelsen som inte avser sanktionsvaror kan bli lidan- Maj:ts proposition nr 1971 de,exempelvis på grund av att maskinparken inte kan utnj'ttjas lönsamt vidbortfall av en del av produktionen. Personer i olika led i produktions-ochdistributionsprocessen för varor vilka omfattas av förbud, såsora producenter,grossister, detaljister, transportörer, finansiärer, avnäraare in. fl., kanlida ekonomiska förluster. Inle bara näringsidkarekan tillfogas skador. Av väsentlig social betydelse är att också arbetstagarekan drabbas, t. ex. genom all avskedanden kan bli nödvändiga vid endriftsinskränkning. Etl förbud att importera en viss råvara från en blockeradstal kan föranleda att sådan råvara i stället måste köpas dyrare från etl annatland. På grund härav kan prishöjningar uppkomma på den färdigprodukt förvilken råvaran behövs och konsuraenterna av färdigproduklen får därigenomvidkännas en ekonomisk förlust. Kommittén anmärker attekonomiska konsekvenser av att genomför sanktioner givetvis kan träffainle endasl personer i utan också personer utomlands. Exempelvis kanelt förbud i svensk lagstiftning alt föra in varor till blockerad stat drabbaen i tredje land verksam utländsk sora före sanktionernas ikraftträdandehar förmedlat affärer mellan tiUverkare i och köpare i den blockeradestaten. Så kan vara fallet även om den i exeraplel närande köpmannen inte ärunderkastad svensk jurisdiktion och följaktligen inte behöver respektera densvenska sanktions-lagstiftningen. Vidare bör beaktas denekonomiska skadeeffekt sora ett svenskt deltagande i FN-sanktioner kan fådärigenom att den blockerade staten och eventuellt andra stater sora integenomför sanktionerna eller rättssubjekt där vidtar motåtgärder sora går utöver svenska raedborgare och företag. Dessa kan t. ex. tänkas bli ådömdaskadestånd i den blockerade staten för alt de inte har fullgjort leverans pågrund av svensk sanktionslagsliflning eller gå miste om betalning för leveranssom har fullgjorts innan lagstiftningen har trätt i tillämpning. Inte hellerså drastiska motåtgärder sora konfiskation av svensk egendora i den blockeradestaten kan uteslutas. I betänkandet läranarkomraittén en översikt över vissa fall då i svenslf rätt ersättning avstatsmedel har föreskrivits vid ekonoraisk skada på grund av ingripanden inäringsfrihet 111. m. (s. 7980). Jag hänvisar till denna redogörelse. Enligt kommittén torderedogörelsen ge vid handen att det inora svensk rätt inte finns någon enhetliglinje för reglering av frågan om ersältning när skada eller förlusl vållasenskilda genom statligt ingrepp i näringsfriheten. I vissa fall ersätts skadanhelt eller deUis av allmänna raedel, i andra fall får skadan stanna på dendrabbade. I de fall sora kan anses närmast jämförbara med den nu aktuellasanktionslagstiftningen kan emellertid konstaleras att ersättningsrätt hartillskapats endast undantagsvis. Vid avgörandet av frågan orasanktionslagstiftningen bör innehåUa regler ora rätt till ersättning eller inlestår raan därför obunden av rättsgrundsatser. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 31 sådantförhållande får frågan enligt kommittén avgöras raed utgångspunkt i vad som kananses skäligt och, om skäl för ersättningsrätt anses föreligga, i vad sorabefinnes praktiskt raöjligt. I frågan huruvida skäl fören ersättningsrätt föreligger erinras om att deltagande isäkerhetsrådets sanktioner utgör elt led i vårt lands strävanden att inom FN:sram bidra till all säkerställa internationell fred. Dessa strävanden ligger,uppenbarligen i hela folkels intresse. Vår anslutning till FN är grundad påden bedömningen alt medlemskapet bl. a. är ägnat att bidra till trygghet ochfred. De fördelar som medleinskapet sålunda medför motsvaras av vissaskyldigheter. Dessa innebär att vi måste vara beredda att göra vissauppoffringar, bl. a. av ekonomisk art, såsom i samband med dellagande isanktioner. Det ligger i sakens natur all uppoffringarna i samband med attsanktioner genoraförs primärt raåste göras av de enskilda eller grupper av enskildasora drabbas av förbud och andra inskränkningar. Eflersora uppoffringarnaemellertid sker i hela folkels intresse, kunde det anses skäligt atl de ocksåskall slutligt bäras av del allraänna. De direkt drabbade borde därmed iprincip hållas skadeslösa genora ersättning av allmänna medel. Med denna principiellaståndpunkt aktualiseras frägan ora del är raöjligl att utforma ett regelsystemsom ger rält till ersättning i alla de fall då tillräckliga skäl därför måsteanses föreligga, raen å andra sidan inle medför någon ersättningsrätt närsådana skäl inte kan anses vara för handen, allt raed beaktande av samtliga påfrågan inverkande omständigheter. Avgräns-ningsprobleinen synes hänföra sigsåväl till beskaffenheten av den skada eller förlusl vilken bör varaersättningsgill som till kretsen av de rättssubjekt vilka bör berättigas tillersättning. De skador för enskilda somstår i saraband med FN-lagens tillärapning kan vara av mycket skiftande slagoch omfattning. Vid sina överväganden av frågan och försök i saraband därmedalt avgränsa särskilda kategorier av skador har koraraittén funnit att denraåste ansluta sig till den i propositionen om Rhodesia-lagen (prop. 1969: 78s. 57) uttalade åsikten, att det inte är möjligt att ens tillnärmelsevis kartläggavilka skador sora härvidlag kan bli aktuella. Vad sora i della avseende haruttalats i Rhodesiafallet måste givelvis i ännu högre grad äga giltighetbeträffande sanktioner som riktar sig mot stater av raer central betydelse förSveriges ekonomiska och andra förbindelser. Redan den oraständighelen att detsålunda torde vara ogörligt all skaffa sig en tillfredsställande bild av vilkaskador, sora kan tänkas följa av tillämpningen av en FN-lag, talar mot attinföra en lagfäst genereU rätt lill ersättning för sanktionsförluster. Härtill kommer de myckelbetydande svårigheter som måste föreligga när det gäller att faststäUaorsakssaramanhanget mellan en sanktionsföreskrift och en uppkoramen skada ochatl bestämma skadans omfattning. I ett regelsystem med genereU räll lillersättning skulle riktlinjer för bedöraningen av Maj:ts proposition nr 1971 orsakssaramanhangetoch skadeberäkningen knappast kunna undvaras. De praktiskt sett oöverkomligasvårigheterna atl överblicka skadefallen, alt avgränsa de fall som bör medföraersättningsrätt och alt ge riktlinjer för skadeberäkningen måste enligtkommitténs mening leda till att man avstår från atl införa en generell rälltill ersättning. Ettlänkbart alternativ till en genereU ersättningsrätt är att i lagen ge rält tillersättning för endast vissa slag av förluster. Exempelvis skulle ersättningkunna ulgå för utgifler som har blivit onyttiga (t. ex. en investering iblockerad stal) eller utgifler som har uppkommit (t. ex. skyldighet alt utge skadestånd)på grund av FN-lagens lillärapning. Otvivelaktigt talar särskilda skäl förersättning lill den sora lider skada på grund av att rättshandling inte harkunnat fullföljas, om den har företagits innan säkerhels-rådet har beslutateller rekommenderat en sanktion. Detta gäller eraeUertid inte undantagslöst.Rättshandlingen kan ha företagits när inan haft all anledningatt räkna med sanktioner och normal aktsainhel följaktligen bortavhålla från rättshandlingen. Än raindre skäl till ersättning raåste ansesförehgga om rättshandlingen har företagils raed utnyttjande av lägel. Delär alltså svårt att skaffa sig en säker överblick över vilka förluster som enlagstiftning inom förevarande område, där våra erfarenheter är högstbegränsade, kan raedföra. Det skulle därför kunna framstå som godtyckligt attföreskriva ersättning endast för vissa särskilt angivna slag av förluster.Kommittén framhåller vidare alt frågan ora en lagfäst rätt till ersättning försanktionsförluster bör ses i samband med frågan oin enskildas rätt i allmänhettill ersättning för skador till följd av olika slags lagenliga, statligaingripanden i näringsverksamhet m. ra. Koraraitténsöverväganden leder till slutsatsen atl ersättningsfrågor av förevarande slagbör avgöras efter prövning i varje särskilt fall. bör gälla såväl fråganvilka skador som bör ersättas sora frågan om ersättningens storlek. Närbillighetsskäl föreligger, bör ersättning i princip kunna utgå till enskild somhar drabbats av FN-lagens tillärapning. Sådana skäl torde kunna föreliggafraraför allt beträffande den sora har lidit skada på grund av alträttshandling, som företagils innan säkerhetsrådet har beslutat ellerrekomraenderat sanktioner, inte har kunnat fullföljas. Med en sådan lösning aversätlningsproblemet synes del inte nödvändigt att i lagen införa någonuttrycklig bestämmelse om raöjligheten till ersättning av allmänna raedel. Medhänsyn till de svårigheter av olika slag sora sålunda har ansetts föreliggavid utformning av riktlinjer för ersättningen bör enhgt koramitténs meningersättningsprövningen ankomma på regeringen. Vid behov kan regeringen därvidför ersättningsfrågornas beredande tillsätta en särskild kommission eller annatorgan, eventueUt raed parlamentarisk representation. LedamotenAllan anser i avgiven reservation att sanktionslag- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 33 nomiskaförluster i saraband därmed löses. Svårigheterna all i de enskilda fallenbestämnia grunderna för ersättning synes ha varit den närmaste anledningenlill majoritetens ståndpunkt. Emellertid synes dessa svårigheter haöverskattats. Vid annan lagstiftning har sådana svårigheter inle ansetts utgörahinder för vad sora annars bedörats som rättvist och skäligt i fråga omskadeersättningar. Billighetsskäl bör inle ensararaa få vara avgörande ulanrätt lill ersältning för oförutsebar skada, till vilken den skadelidande påintet sätt kan anses vållande, bör inskrivas i lagen. Beträffandeförutsättningarna för den föreslagna lagens tiUärapning fastslår koraraittén,att del först och främst raåste föreligga en av säkerhetsrådet antagenresolution ora sanktioner av icke-railitär natur. Ensärskild fråga är vad sora skall krävas för atl lagen skall träda itill-lärapning när denna grundförutsättning föreligger. Man kan enligt koramilténtill en början tänka sig atl lagen blir tilläraplig autoraaliskt utan särskiltförordnande och utan godkännande. Vidare finns den möjligheten altregeringen skall få förordna om lagens lillärapning raed eller utan riksdagensgodkännande i efterhand. Slutligen kan pekas på den möjligheten alt regeringenfår tillämpa lagen endast om i förväg har samtyckt därtill. Kommitténläranar en kortfattad översikt över motsvarande förutsättningar i andra, nugällande fullmaktslagar. Exerapel på viktiga fullraaklslagar är valulalagen(1939:350), allmänna förfogandelagen (1954:279), allraänna ransoneringslagen(1954: 280), allmänna prisregleringslagen (1956: 236) och allraännaIjänstepliklslagen (1959: 83). Fullmaklslagarna,sora i allmänhet är perraanenta, träder i omedelbar till-lämpning ora riketkommer i krig. Föreligger krigsfara får regeringen förordna ora derastillämpning. Sådani förordnande skall dock underställas prövninginora en raånad. Beträffande andra situationer än krig och krigsfara ärprincipen all föregående samtycke fordras för förordnande oratiUämpning av fullraaklslagens besläramelser. För dessa fall gäller alltså attförordnande måste föregås av proposilion, utskottsbehandling ochriksdagsbeslut. Detfinns emellertid flera undantag från principen atl i andra situationer änkrig och krigsfara samtycke krävs, innan regeringen får förordna oratillämpning av bestäraraelser i fullraaklslagar. Genora ändring iallmänna ransoneringslagen öppnades sålunda raöjlighet för regeringen all utanalt först inhämta samtycke meddela förordnande ora tillämpning avde grundläggande ransoneringsbestäm-raelserna, under förutsättning atlriksdagens beslut inle kan avvaktas utan synnerlig olägenhet. Sådantförordnande skall underställas inora 3 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 enraånad eller, om riksdagssession ej pågår, inora en raånad från början avnäslkoraraande session. Anledningen till lagändringen var atl erfarenheternafrån Suezkrisen hade visat atl behov kunde uppkorama av myckelsnabba ingripanden. En liknande bestämmelse ora räll för regeringen all ifredslid ge tillärapningsförordnande ulan föregående samtyckeinfördes i valutalagen. I allraänna prisregleringslagen finns enföreskrift ora att regeringen i vissa fall får sätta lagen i tillämpning utanatt i förväg inhämta samtycke, även om inte krig eller krigsfaraföreligger. Koraraitténerinrar också ora alt regeringen enligt lag angående utvidgadtillämpning av 1939 och beredskapslagar på sjöfartens område får förordnaom tillärapning av vissa paragrafer i dessa lagar, i den mån del påkaUas raedanledning av beslut som har fattals eller rekoranien-dation som har anlagils avsäkerhetsrådet i överensstämmelse med FN:s stadga. Endast förordnande raedanledning av rekoramendalion av säkerhetsrådet skall underställas riksdagensprövning. Kommittén påpekar att första lagutskottet i utlåtande överpropositionen lill lag (ILU 1966: 30) uttalade, alt det med hänsyntill angelägenheten av att lagstiftningen,för att bli effektiv i regel raåstekunna sältas i kraft ulan tidsutdräkt, inle fanns någon erinran mot attregeringen skulle få förordna därom. Utskottet förutsatte eraeUertid, attregeringen inte skulle utnyttja denna befogenhet i större omfattning än förliållandenakrävde. Utskottet förklarade sig vidare beakta, att den föreslagnalagstiftningen var provisorisk och atl frågan ora sättet för riksdagensfraratida medverkan vid tillämpning av sanktionslagsliflning torde komraa altnärmare övervägas av koraraittén. Detprincipiella kravet på föregående saralycke lill förordnande omtillämpning av lagarna i fredstid sammanhänger raed alt dessa ger regeringenmöjlighet att ingripa i enskilds rätt. Vid krig eller krigsfara måste dock denenskildes rätt träda tillbaka för del geraensarama försvars-intresset och isådana lägen är dessutora tvånget alt handla snabbi särskilt fraraträdande.Även i vissa andra krisartade situationer än krig eller krigsfara kan enskildsrält på liknande sätt få träda tillbaka för betydelsefulla allmänna intressen,vilka inte kan tillgodoses om inte regeringen har möjlighet alt handla snabbt.I sådana fall gör sig dock hänsynen till enskilds rätt starkare gällande än ikrigs- och krigsfarefallen, och principen att full-niaktslagstiflningen skallfå tillämpas endast i en ordning sora närmar sig det vanligalagstiftningsförfarandet upprätthålls i vidare utsträckning. Enförutsättning för att säkerhetsrådet skall få fatta ett för raedlerasstaternabindande beslut om sanktioner är enligt artikel 39 i att rådet harfastställt, att del föreligger hot raot freden, fredsbrott eller angreppshandling.Med hänsyn härtill har koramiltén undersökt i vad mån de i artikeln avseddasituationerna kan järaställas med krigs- eller krigsfare-fallen i gäUandefullraaktslagstiflning. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 35 Krigsfalleti denna lagstiftning åsyftar en situation, när kommer i krig. Enjämförelse av angivet slag torde i detta faU inte ha något större intresse,eftersom den implicerar att säkerhetsrådet har beslutat om sanktioner på grundav krigshandlingar raot . Koinmittén finner det föga givande att raedutgångspunkt från elt sådant speciellt fall söka vägledning för att bestämma deformella förutsättningarna för FN-lagens tillämpning. Däremot synes detkomraittén att en jämförelse mellan de i artikel 39 avsedda situationerna ochkrigsfarefallet i fullmaktslagarna har större relevans. Fallkan föreligga när en fredshotande situation, som har föranlett säkerhetsrådetatt besluta om bindande sanktioner, innefattar krigsfara även för del.För sådana fall synes det naturligt att samma ordning gäller för att sällasanktionslagstiftningen i tillärapning som för atl tillärapa defullniaktslagar, soni har lillkomrait för att tillvarata nationeUa intressen.Det kan å andra sidan inle bestridas och denna uppfattning bestyrks averfarenheterna i Rhodesiafallet att en fredshotande situation som har letttill säkerhetsrådels beslut ora bindande sanktioner lämnar säkerhetopåverkad eller i varje fall inte utgör sådan krigsfara för sora medgerall våra fullraaklslagar sätts i tiUämpning. Enbart den omständigheten attsäkerhetsrådet har konstaterat hot mot freden berättigar därför inte lill enenhetlig ordning för att sätta såväl sanktionslagstiftningen somfullmaklslagarna i tillämpning. Fullniaktslagarnaskonstruktion iiied rätt för regeringen att sätta deras bestäraraelser itillämpning och i efterhand inhämta godkännande motiveras raedkravet på snabbhet i ingripandel. Detla krav har sin grund i krigsfaran förSveriges del. Om elt motsvarande krav på snabbhet kan anses föreligga medavseende på verkställigheten av säkerhetsrådets beslut bör uppenbarligen ävenom krigsfara inte är för handen för vårt land ordningen för att sättasanktionslagstiftningen i tiUämpning kunna utformas pä samraa sätt sora i frågaora fullraaktslagarna. Isaraband med sin raolivering för alt FN-lagen bör ha fullmaktskaraktär anfördekonimittén, all elt lojalt verkställande på det nationella planet av rådetssanktionsbeslul förutsätter att genomförandet sker så snabbt sora möjligt.Kommillén påpekade därvid bl. a. alt erfarenheten har visat att fredshotandeinternationella konflikter kan utvecklas raycket snabbi och att rådets beslutdärför raåste genoraföras utan dröjsmål, om inte sanktionernas syfte skalläventyras. Kravet på snabbt ingripande kan ibland bli särskilt accentuerat,exerapelvis om sanktionsbeslutel har tiUkorarait för all avbryta en redanpågående eller hindra en nära förestående transaktion av stor betydelse för denfredshotande statens krigspolential, t. ex. leveranser av olja eller vapen. Försvensk del kan det vara synnerligen angeläget alt ingripanden kan skeofördröjligen, om det är ett svenskt rättssubjekt som företar eller deltar itransaktionen. Maj:ts proposition nr 1971 Detkrav på snabbt genoraförande av rådets sanktionsbeslut sora ingår i denjuridiska skyldigheten atl följa sådana beslut raåste enligt koraraitténinnebära, att FN-raedlerainarna bör tillse alt i deras interna lagstiftningfinns inslruraenl sora kan garantera elt sådant genomförande. Delta bör förSveriges del vara ett skäl för atl FN-lagen i fråga om rådets bindande beslutbör kunna träda i tillämpning genom regeringens förordnande utan att riksdagendessförinnan har lämnat sitt samtycke därtill. Man får därmed en konstruktionsom överensstämmer med den som finns i våra fullniaktslagar förkrigsfarefallen.