prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — När det gäller allmänna vägar fastställs arbetsplanen avvägverkets centralföi"valtning och när det gäller för den allmännasamfärdseln nödvändiga gator godkänns sådan plan av centralförvaltningen. Isamband med att arbetsplan prövas tas ställning bl. a. till frågan, huruvida deenskilda lederna har en sådan utformning och en sådan funktion från regionalsynpunkt att de kan anses statsbidragsberättigade. Vidare prövas i vad månstatliga medel skall satsas på vägbelysning på ifrågavarande trafikled. Denfastställda eller godkända arbetsplanen kan omfatta vägen eller gatan medvägbelysning eller enbart vägbelysningen. kan vid sinavvägning komma fram till att statliga medel bör satsas på inrättande av nyeller upprustning av befintlig vägbelysning på viss trafikled men intepå den löpande driften av anläggningen. Arbetsplanen skall i så fall kunnabegränsas till att avse endast anordnande av vägbelysning. Desakkunniga diskuterar vilka åtgärder som behövs för att säkerställa önskvärdstandard på vägbelysning. Enligt de sakkunniga kan tillräckliga garantier fördetta åstadkommas, om i vägstadgan föreskrivs att anordning för vägbelysningsom är upptagen i arbetsplan skall uppfylla de krav, som i särskild ordningfastställts för sådana anordningar, och om uppgiften att meddela nödvändigaanvisningar om utformningen av vägbelysnings-anordning anförtros åt statensvägverks centralförvaltning. Genom en sådan ordning får centralförvaltningenmöjlighet att tillse att den eftersträ- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 51 vadekvaliteten finns på belysningsanordningar som inrättas av väghållare. Det blirockså möjligt att se till att samma kvalitetskrav uppfylls av den gatubelysningför vilken statsbidrag undantagsvis skall kunna utgå. Problemenmed störande ljuskällor kräver uppmärksamhet enligt de sakkunnigas mening. Ifråga om fasta belysningsanläggningar bör åtgärder kunna vidtas mot sådanaljuskällor som kan försämra effekten av den vägbelysning som viss vägsträckaförsetts med. Från säkerhetssynpunkt är det emellertid lika viktigt att hindraatt ljuskällor stör trafiken på vägar som saknar vägbelysning. Med hänsynhärtill och då reglerna kan göras enklare, om de inte begränsas till att skyddavägsträckor som utrustats med vägbelysning, förordar de sakkunnigabestämmelser som är gemensamma för vägar med och vägar utan egen belysning. De sakkunniga bedömer detsom önskvärt att möjligheter tillskapas att ingripa både mot fastabelysningsanordningar och andra fasta ljuskällor som nyinrättas längs deallmänna vägarna och mot befintliga ljuskällor av detta slag. I fråga om nyaljuskällor bör eftersträvas en lösning som ger tillräckliga kontrollmöjlighetermen som på ett smidigt sätt medger inrättandet av ljuskällor som ärofarliga från trafiksäkerhetssynpunkt. De sakkunniga föreslår att ettgenerellt tillståndstvång för alla andra än väghållaren införs och att dencentrala vägmyndigheten bemyndigas att efter utredning om vilka ljuskällor sommed visshet är utan menlig inverkan på trafiksäkerheten meddela allmänttillstånd beträffande sådana ljuskällor. Prövningen av ansökan om tillståndför ljuskälla, som inte omfattas av allmänt tillstånd, bör enligt de sakkunnigaanförtros åt i länet. Avgörande för denna prövning bör vara trafiksäkerhetssynpunkter,dvs. önskemålet att tillkomsten av trafikstörande ljuskällor utomhus hindras.Tillståndsprövningen bör däremot inte begagnas för att framtvinga privatvägbelysning av den höga standard som krävs enligt de förut nämnda normerna försådan vägbelysning som väghållare svarar för. Tillståndstvång bör enligt desakkunniga gälla i fråga om vägområdet samt inom ett avstånd av frånvägområdet. Också ljuskällor på längre avstånd från vägen kan, framhåller desakkunniga, tänkas bli störande för trafiken, nämligen om de är av osedvanligljusstyrka. En trafikstörande effekt kan vidare uppkomma genom ljuskällorinomhus, belägna såväl inom som utom 12-metersområdet. De sakkunniga föreslårdärför ett visst tillståndstvång också i fråga om sådana fasta ljuskällor.Sålunda skall annan än väghållaren inte någonstans utan tillstånd avlänsstyrelsen få inrätta fast strålkastare eller annan fast ljuskälla av sådanart att den kan avsevärt påverka synkomforten för trafikanterna på vägen. Närdet gäller redan existerande ljuskällor bör enligt de sakkunniga öppnasmöjlighet att förbjuda vidare användning eller att föreskriva ändring av ljusanordningenså att den blir godtagbar. De sakkunniga anser dock att man av hänsyn tillbestående förhållanden här måste gå försiktigt fram. Maj:ts proposition nr 1971 åläggandenatt ändra bör användas endast i de fall där starka skäl talar för ingripandet.De sakkunniga föreslår en regel enligt vilken kan förbjuda vidareanvändning av fast belysning eller annan fast ljuskälla som före den nyalagstiftningens ikraftträdande inrättats av annan än väghållaren inomvägområde eller i dess närhet. Som förutsättning för sådant förbud bör enligtde sakkunniga gälla att förbudet är av väsentlig betydelse för trafiksäkerheten.I stället för att meddela förbud bör kunna förordna attljuskällan får begagnas bara sedan den ändrats på sätt länsstyrelsenföreskrivit. Förbud eller föreskrift om ändring anser de sakkunniga rimligenböra berättiga anordningens ägare till viss ersättning. En lämplig avvägningär enhgt de sakkunniga att ersättningen i förbudsfallet får avse värdet av denförbjudna anläggningen, i den mån den blir onyttig för ägaren, men däremot inteutebliven möjlighet att i fortsättningen begagna anläggningen på samma sättsom . Ersättning efter samma beräkningsgrunder bör enligt desakkunniga också utgå, om föreskriver ändring men anordningensägare finner sig av ekonomiska eller andra skäl inte kunna genomföra ändringen.I de fall där föreskriven ändring genomförs anser de salikunniga kostnaden förändringsåtgärden böra ersättas. Ersättning i anledning av förbud ellerföreskrift enligt dessa regler bör enligt de salikun-niga betraktas somväghållningskostnad och således bäras av väghållaren. Tvist om sådan ersättningbör handläggas i samma ordning som tvist om ersättning för upplåtelse avvägrätt. Vidsidan av nu diskuterade möjligheter till ingripanden mot redan existerande,mindre lämplig ljusanordning kan det, menar de sakkunniga, ibland vara av värdeatt kunna tillgripa en smidigare åtgärd för att få ljusanordningens ägare attmed bidrag av allmänna medel frivilligt ändra anordningen i överensstämmelsemed vad som anses önskvärt. En sådan möjlighet skulle enligt de sakkunnigakunna vara värdefull exempelvis i de fall där man, såsom har skett i mindresamhällen i , genom kommunalt eller annat lokalt initiativ anordnatbelysning på allmän väg genom samhället. Blir den allmänna vägen intill sådantsamhälle enhgt de nya reglerna utrustad med vägbelysning, kan det fråntrafilsälverhetssynpunkt vara av värde att belysningsanordningarna genomsamhället rustas upp till sådan standard att enhetlighet uppnås. Också i andrafall, t. ex. där man genom lokalt initiativ håller belysning vid trafikplatspå allmän väg, kan det vara av värde för det allmänna att kunna erbjuda bidragför förbättring av belysningsanordningen. Det är i sådana fall inte alltidmöjligt att åberopa trafiksäkerhetsskäl för tillgripande av förbud ellerföreskrift enligt de njss föreslagna reglerna. Som enda alternativ skulle dåbara återstå att väghållaren övertar belysningsanläggningen och själv svararför upprustning och drift. Enligt de sakkunniga bör man kunna räkna med attkommuner och andra lokala intressenter, som f. n. frivilligt svarar förbelysningsanordningar, i icke Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 53 ringautsträckning är villiga att rusta upp sina anordningar, om statsbidrag utgårför ändamålet. De sakkunniga förordar därför att det i en ny förordning omstatsbidrag till upprustning av belysning i särskilda fall föreskrivs att dencentrala vägmyndigheten kan bevilja bidrag (särskilt upprustningsbidrag) medhögst av kostnaden för förbättring av belysningsanordning så att denöverensstämmer med de för vägbelysning fastställda normerna och att bidrag kanutgå i sådana fall, där annan än väghållaren anordnat belysning inom samhällepå viss del av allmän väg. Regelns tillämplighet bör enligt de sakkunnigabegränsas till de mest angelägna fallen. I författningstexten bör dettautmärkas så, att en förutsättning för beviljande av bidrag är attcentralmyndigheten finner synnerliga skäl föreligga. Med mottagandet avsärskilt upprustningsbidrag bör följa viss förpliktelse att i fortsättningendriva belysningsanordningen på tillfredsställande sätt. De sakkunniga föreslåratt till de nya bestämmelserna fogas en föreski'ift om detta samt om rätt förvägverket att återkräva utbetalat bidrag, om skyldigheten inte fullgörs. Påbelopp som skall återbetalas bör utgå ränta från den dag då beloppetuppbars. Beträffandefrågan om lämplig organisation för anläggning och drift av vägbelysningkonstaterar de sakkunniga att vägbelysning till övervägande del kommer attanordnas på starkt trafikerade leder inom eller i direkt anslutning tillsamhällen med befintligt gatubelysningsnät. Med hänsyn härtill är det enligt desakkunniga lämpligt att nytillkommande vägbelysning så långt som möjligtsamordnas med befintlig belysning i fråga om både anläggning och drift samtoavsett om samhället är väghållare eller inte. Detta skulle innebära attkommuner till övervägande del kommer att svara för hithörande frågor antingen iegenskap av väghållare eller som entreprenör åt kronan. När det gällerbelysningsanläggningar på landsbygden utan direkt anslutning till befintligtgatubelysningsnät måste organisationsfrågan lösas på annat sätt, framhåller desakkunniga. I detta fall kan en mera aktiv insats behövas från kronans sida. Iinledningsskedet kan det dock vara lämpligt att också här anlita entreprenörer.Vid en fortsatt utbyggnad kan behov av en särskild organisation vidvägförvaltningarna tänkas uppkomma. Någon anledning att fixera en särskildorganisationsform finns emellertid inte enligt de sakkunnigas mening. Intei något remissyttrande ifrågasätts behovet av stationär vägbelysning. uttalar att den föreslagna restriktiviteten och det förhållandetatt väghållare inte skall åläggas skyldighet att anordna vägbelysning medförrisk för att en önskvärd allmän förbättring inskränks till Maj:ts proposition nr 1971 Verket menar att en undersökning av vad mörker-olyckornainnebär av förluster i olika hänseenden bör utföras för att en jämförelse medkostnaderna för vägbelysning skall bli möjlig. Principerna för i vilkafall statliga medel skall satsas på vägbelysning diskuteras i några yttranden.NTF anser att prioriteringsfrågan när det gäller vägbelysning bör avgöras medolycksstatistiken som utgångspunkt. Effektiv belysning är enligt föreningensmening önskvärd särskilt vid övergångsställen. i Södermanlandslän framhåller, liksom Svenska föreningen för ljuskultur, behovet avvägbelysning främst på hårt trafikerade vägsträckor. i Skaraborgslän pekar i detta sammanhang på större vägskäl där väderleksförhållandena ärbesvärande på grund av ofta förekommande dimma o. d. av RLF iUppsala län föreslår att den i betänkandet gjorda uppräkningen av typfallkompletteras så, att den omfattar alla ställen med presumtiva trafikrisker.Enligt postverket är det angeläget att belysning finns vid busshållplatser ditpost förs från befordran med buss, särskilt med hänsyntill värdeförsändelser. anser att de sakkunnigasresonemang om vägbelysning på motorvägar bör gälla också belysning påmotortrafikleder. iSödermanlands län anser i hkhet med de sakkunniga att man med hänsyn till dehöga kostnaderna och de i förhållande till behovet alltför små väganslagenmåste vara restriktiv i fråga om anordnande av vägbelysning. iKristianstads län betonar behovet av anslagsökningar. a. från kommunalthåll framhålls att ökat engagemang från statens sida är nödvändigt, omtillfredsställande vägbelysning skall kunna åstadkommas utan alltför storekonomisk belastning för kommunerna. i befararatt vägbelysningen kommer att bli så kostnadskrävande, att tillgången på medelför länsvägar kommer att minska. Desakkunnigas överväganden och förslag angående vägbelysningens standard ochstatens vägverks uppgifter på detta område har föranlett vissa synpunkter.Statens trafiksäkerhetsverk förutsätter samråd mellan ochtrafiksäkerhetsverket när det gäller anvisningar i belysningsfrågor. finner det önskvärt att trafiksäkerhetsverket får visstmedinflytande. Enligt vattenfallsverket bör elteknisk expertis knytas tillvägverket, förslagsvis i form av ett rådgivande organ. Lämpligheten av ettrådgivande organ för vägbelysningsfrågor framhålls även av , Svenska föreningen för ljuskultur och Föreningen användning. Statenstrafiksäkerhetsråd ägnar vägbelysningsfrågan stor uppmärksamhet. Rådet anseratt vägbelysning i värj e särskilt fall bör utformas av vägbe-lysningsexpertiseller åtminstone granskas av sådan expertis. Rådet anser att en genomgåendebrist i de sakkunnigas behandling av vägbelysningsfrågorna Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 55 äratt tyngdpunliten alltför mycket lagts på tekniska problem. Utgångspunlc-tenmåste enligt rådet vara människans prestationer och reaktioner, varförforskningen på detta område måste beaktas. Slutligen menar rådet att det iframtiden blir nödvändigt att satsa resurser även på förbättring av den mobilabelysningen, då alla större vägar inte kan väntas få vägbelysning. Motororganisationernassamarbetsdelegation, trafikbilägares riksorganisation och betonar vikten av skyndsamma insatser för att lösa frågor ombelysningsnivå, stolpplacering och upphäng-ningsanordningar. Några fackorgan påpekaratt i vägens mittremsa är vanliga utomlands. Dei betänkandet föreslagna åtgärderna mot störande ljuskällor är angelägnaenligt trafiksäkerhetsverket. ifrågasätter, om man inte med enmindre sträng och detaljerad reglering kan nå i huvudsak samma mål. Det börenligt hovrätten vara tillräckligt att föreskriva tillstånd, om ljuskällaninverkar eller kan antas inverka störande på trafiksäkerheten. Hovrättenansluter sig till förslaget att skall låta utreda och bekantgöra vilkaarter av ljuskällor som kan bedömas vara utan olägenhet fråntrafiksäkerhetssynpunkt. ifrågasätter 12-meters-regelnsfunktion, då avgörande inte är ljuskällans avstånd från vägen utan dessintensitet och storlek. Ett allmänt förbud mot inrättande av störandeljuskällor kombinerat med möjlighet att meddela begagnandeförbud ellerändringsföreläggande är enhgt rådets mening sannolikt tillräckligt. Rådetframhåller vidare möjligheterna till typgodkännande och förhandsgranskning.Enligt i bör ett förbud mot störande ljuskälloravse inte bara ljuskällor som i avsevärd utsträckning kan påverkaljusförhållandena för trafiken på väg utan också ljuskällor som kan påverkadessa på menligt sätt. i anser att de föreslagnareglerna bör anpassas till bestämmelserna i om ljusanordningar. 6.Arbetsplan 6.1 Gällande bestämmelser Byggandetav ny väg föregås i princip av de tre momenten förberedande utredning,företagets upptagande i flerårsplan samt upprättande och fastställande avarbetsplan för företaget. Samma ordning gäller också i fråga om omläggningeller förbättring av väg. Omden förberedande utredningen finns föreskrifter i 37 §§ VSt. Syftet med sådanutredning är att klarlägga vägens betydelse och angelägenhetsgrad. I fråga omförbättringsarbeten av mindre omfattning eller brådskande Maj:ts proposition nr 1971 artkan förfarandet med förberedande utredning förenklas (7 § andra stycket VSt). Reglerna om flerårsplanerär upptagna i 814 §§ VSt. Sådana planer upprättas länsvis i mån av behov förbyggande av riksvägar, för byggande av länsvägar och för byggande avödebygdsvägar. För hela landet upprättas en flerårsplan för byggande avstorbroar. Planerna omfattar tidsperioder och skall förnyas varttredje år. De har ett dubbelt syfte. Dels skall de möjliggöra en sådanfördelning av vägbyggnadsanslagen att vägbehoven i olika landsdelar tillgodoseslikformigt och rättvist, dels skall de säkerställa att landets vägnät utformasrationellt och att byggnadsarbetena bedrivs på ett jämnt och ekonomiskt sätt.Flerårsplan beträffande storbroar upprättas av centralförvaltningoch fastställs av Kungl. Maj :t. Övriga flerårsplaner upprättas av vederbörandelänsstyrelse och fastställs av centralförvaltningen. Om jämkningar ansespåkallade hänskjuts frågan om fastställelse till Kungl. Maj :t. Genom attvisst vägföretag upptagits i flerårsplan är i princip avgjort både att och närdet skall utföras. Ändring i flerårsplan kan dock bli nödvändig, exempelvis pågrund av minskning i medelstilldelningen. Möjlighet finns också att iundantagsfall besluta att ett byggnadsarbete skall utföras trots att det inteupptagits i flerårsplan (12 14 §§ VSt). För städer och stadsliknande samhällensom är väghållare gäller en annan ordning. Byggande av allmänna vägar, somhålls av sådana samhällen, omfattas inte av flerårsplanerna. sker i stället en planering av statsbidragstilldelningen genomen särskild fördelningsplan enligt reglerna i 3537 §§ VSt och i 1960 årsstatsbidragsförordning. Arbetsplanen reglerardetaljutformningen av vägföretaget. Reglerna om arbetsplan (1417 §§ AVL, 1528§§ VSt) har tiU syfte att möjhggöra central kontroll och styrning när detgäller vägarnas tekniska utförande och att tiygga enskild rätt. Arbetsplanskall alltid upprättas innan väg byggs. Själva projekteringsarbetet utförs avvägförvaltningen i länet eller av (16 § VSt). I1720 §§ VSt ges regler som skall säkerställa att erforderligt samråd sker medstatliga och kommunala myndigheter och att andra intressenter, inte minstenskilda fastighetsägare, får tillfälle att framföra sina synpunkter.Länsstyrelsen har hand om utställelse av arbetsplan och kan föranstalta omupprättande av alternativa förslag till arbetsplan. skall ocksåavge eget utlåtande då arbetsplan överlämnas till centralförvaltningför prövning (1922 §§ VSt). Det centrala avgörandet ligger hoscentralförvaltningen, som skall granska planer som gäller arbeten av störrevikt innan planerna överlämnas till för utställelse (19 § VSt)och som efter handläggning skall ta ställning till frågan omarbetsplanen skall fastställas oförändrad eller om den skall ändras. annan uppfattning än , hänskjuts frågan omfastställelse till Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 57 Kungl.Maj:t (14 och 15 §§ AVL, 23 och 24 §§ VSt). Behovet av central kontroll och avrättssäkerhetsskydd för den enskilde tillgodoses genom föreskriften attarbetsplan skall göras så noggrann, att den i sin helhet kan följas utan annatän oväsentliga jämkningar (15 § VSt) och genom i'egeln att tvångsförvärv av vägrättbara kan ske med stöd av fastställd arbetsplan (18 § första stycket AVL). I vissa fall medgergällande regler en förenkling av förfarandet vid tillkomsten av arbetsplan. Ifråga om beläggningsarbete eller mindre omläggnings- eller förbättringsarbetekan inhämtandet av yttranden inskränkas med hänsyn till omständigheterna ivarje särskilt fall. Ägare av fastighet, av vilken mark tas i anspråk förföretaget, skall dock alltid få tillfälle att yttra sig (15 § AVL, 26 § förstastycket VSt). Arbetsplan behöver inte utställas alls och inte hellerfastställas, när det är fråga om förbättringsarbete, vare sig det är av störreeller mindre omfattning, eller om mindre omläggningsarbete och ägaren av mark,som tas i anspråk, genom skriftlig handling har upplåtit vägrätt till markenoch det framgår klart av omständigheterna att företaget inte kan vara tillförfång för någon (15 § AVL, 26 § andra stycket VSt). Även om proceduren idessa fall kan förenklas, t. o. m. så att varken centralförvaltningeller behöver ta del i behandlingen av arbetsplanen ochmarkägaren blir den ende som tillfrågas, måste det dock alltid upprättas enarbetsplan, detta bl. a. från kontrollsynpunkt och för att vägområdetsomfattning skall kunna fastställas. Ju mindre omfattning byggnadsarbetena har,desto enklare utformning kan arbetsplanen få. Den förutsätts dock alltid,fastän någon uttrycklig föreskrift om detta inte getts, innehålla enkostnadsberäkning. Dennu beskrivna förenklade ordningen lär, enligt vad de sakkunniga uppger, stundomtillämpas av vägförvaltningar också vid vägbyggnadsföretag som egentligen intekan betecknas som mindre omläggningsarbeten, nämligen i sådana fall där medeltill företaget ställs till förfogande av och därsamtidigt markägarens samtycke kan förvärvas. Även i sådana fall torde enligtde sakkunniga upprättas något slag av arbetsplan, som dock inte görs tillföremål för fastställelse. Reglernaom arbetsplan gäller i stort sett också i fråga om allmän väg, som byggs avstad eller stadsliknande samhälle i egenskap av väghållare. Vissa avvikelserförekommer emellertid. Arbetsplanen upprättas inte av vägför-valtning ellercentralförvaltningen utan genom stadens eller samhällets försorg (38 § förstastycket och 40 § VSt). Vidare kan förfarandet i \issa fall förenklas utöver vad som är medgivet enligt 26§ första stycket VSt. Om vägen kommer att ingå i trafikled eller annan allmänplats enligt fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan, får nämligenenligt 38 § andra stycket VSt arbetsplanen fastställas utan att utställelseskett. Ä andra sidan är regeln i 26 § andra stycket VSt inte tillämplig (38 §andra stycket VSt). Närdet gäller förändring av enskild väg till allmän blir förfarandet i stort Maj:ts proposition nr 1971 settdetsamma som för byggande av allmän väg, om vägen inte utan betydandeomläggnings- eller förbättringsarbeten kan upplåtas för allmän trafik ochkostnaderna för dessa arbeten skall bestridas med allmänna vägmedel (29 § VSt).Är vägen redan i tillfredsställande skick eller kommer den av de enskildaintressenterna att sättas i stånd före beslutets ikraftträdande, handläggsärendet i något enklare ordning enligt reglerna i 28 och 3033 §§ VSt. Genomlänsstyrelsens försorg görs en utredning, som bl. a. ersätter arbetsplanen.Vägnämnd, lokala organ och andra intressenter får därvid tillfälle att yttrasig. översänder handlingarna med eget yttrande till vägverketscentralförvaltning. Denna fattar beslut i ärendet men skall i de fall, där manär av annan mening än , hänskjuta ärendet till Kungl. Maj :t. Motivenför nuvarande ordning att låta arbetsplan och i princip en fastställd sådan inta en central plats vid tillkomsten av allmän väg, nämligen behovet avcentral kontroll och styrning samt den enskildes rättssäkerhet, har enligt desakkunnigas mening väl så stor styrka i dagens läge som när ordningen infördes.Vägbyggnadsverksamhetens utveckling och inte minst tillkomsten av motorvägaroch andra stora välutrustade vägar medför enligt de sakkunniga bl. a. ett ökatbehov av klarhet om vad vägarna omfattar. De sakkunniga framhåller vidare attvissa av deras förslag till nyheter i övrigt ytterligare accentuerar betydelsenav att olika frågor blir klarlagda genom arbetsplan. En viktig fråga rör vilkaanordningar som skall ingå i väg. Här föreslår de sakkunniga att väg bör kunnautrustas med åtskilliga anordningar av delvis nytt och i vissa fall ocksårelativt kostnadskrävande slag, t. ex. vägbelysning. föreslår desakkunniga att sådan anordning skall få ingå i väg endast om anordningensutförande beslutats i den ordning som gäller för byggande av väg. En liknandelösning föreslås också beträffande frågan om vägs omfattning i sidled. Enligtde sakkunnigas förslag skall till väg i allmänhet kunna räknas mark till enbredd av högst utanför vägbana eller annan väganordning samt till väginom område med fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan mark bredd av högst . I båda fallen föreslår de sakkunniga den ordningenatt sådana markremsor skall ingå i vägen endast om de redovisats i arbetsplanenför vägen. Slutligen nämner de sakkunniga ett förslag om nya regler angåendevägrättsbefogenheternas omfattning. Såsom närmare redovisas i det följande(7.2.1) föreslås i denna del att vägrätt, i den mån särskild inskränkning integjorts i arbetsplanen, skall medföra rätt för väghållaren att, sedan markentagits i anspråk, nyttja marken för vägändamål samt i Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 59