prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — I första stycket fastslås, liksom i 5 § förstastycket AVL, att väg skall hållas i ett för samfärdseln tillfredsställandeskick. Detta skall ske genom underhåll, reparation och andra åtgärder. Tillgruppen andra åtgärder hör bl. a. drift av väganordning, såsom vägbelysning,färja m. m. I andra stycket av förevarande paragraf har med endast enredaktionell jämkning tagits upp bestämmelserna i 5 a § AVL om renhållning.Bestämmelserna innebär att vägområdet genom renhållning skall hållas i sådantskick, att skäliga sanitära hänsyn och trevnadshänsyn blir tillgodosedda.Detsamma skall gälla i fråga om mark till en bredd av intill parkerings-eller rastplats som är väganordning, i den mån allmänheten har tillträde tillmarken. Inom område med stadsplan eller byggnadsplan skall bestämmelserna omrenhållning tillämpas endast på vägområde för motorväg eller motortrafikled. Itredje stycket anges att de åtgärder som behövs för att hålla väg i ett församfärdseln tillfredsställande skick och som behövs för renhållning av vägområdeoch mark intill parkerings- och rastplatser räknas till drift av väg ochalltså eftersom drift av väg ingår i väghållningen ankommer på väghållaren. Maj:ts proposition nr 1971 Jagnämnde att enligt första stycket av förevarande paragraf väg skall hållasi ett för samfärdseln tillfredsställande skick bl. a. genom underhåll.Begreppet underhåll används därrid i en mera inskränkt bemärkelse än i AVL, därvägunderhåll motsvarar det nya begreppet drift av väg och avser inte baravidmakthållande av väg i fargillt skick utan också iståndsättning, ombyggnad,upprättande och drift av vissa till vägen hörande anordningar samt numera ävenrenhållning. Enligt1 § kommunala renhållningslagen är kommun skyldig att hålla ren allmän väg inombåde stads- och byggnadsplanelagda områden. Renhållningsskyldigheten omfattarenligt 3 § AOSt bortförande av sand som påförts till motverkande av halka samtrensning och upptining av rännstensbrunn med tillhörande ledning. Kommunensrenhållningsskyldighet gäller enligt 1 § kommunala renhållningslagen endast iden mån inte skyldigheten ligger på staten i egenskap av väghållare. Sådanskyldighet har staten numera på grund av bestämmelserna i 5 a § AVL i fråga omallmänna vägar utanför stads- eller byggnadsplan samt i fråga om motorväg ochmotortrafikled inom område med stads- eller byggnadsplan. Som jag berört i detföregående har bestämmelserna i 5 a § AVL tagits upp i andra stycket avförevarande paragraf. Den nu angivna regleringen innebär att frågan vem somskall svara för borttagande av sand och för rensning och upptining av rännstensbrunnmed tillhörande ledning har lösts på det av de sakkunniga åsyftade sättet nämligen genom att skyldigheten ålagts väghållaren - utom beträffande sådanavägar inom stads- eller byggnadsplanelagda områden som inte utgörs avmotorvägar eller motortrafikleder. I fråga om andra vägar än motorvägar ochmotortrafikleder inom stads- eller byggnadsplan gäller i avsaknad av särskildabestämmelser i väglagstiftningen huvudregeln i 1 § kommunala renhållningslagenom kommunens ansvar, som endast begränsas av vad som kan följa av väghållarensallmänna skyldighet att hålla vägen i ett för samfärdseln tillfredsställandeskick. Jagavser emellertid att föreslå Kungl. Maj :t att i VK ta upp uttryckligaföreskrifter av innebörd att skyldigheten att svara för bortförande av sand ochannat som påförts allmän väg till motverkande av halka och för rensning och upptiningav sådan rännstensbrunn med ledning som hör till vägen generellt skall ankommapå väghållaren. Härigenom åstadkommes enligt min mening den från bl. a. arbetsteknisksynpunkt mest rationella ordningen. Det sagda innebär att ifrågavarandeåtgärder i motsats till vad som förutsattes vid tillkomsten av 5 a § AVL (se prop.1970: 157) inte skall omfattas av begreppet renhållning. För att undrika attdetta begrepp får olika innehåll i väglagstiftningen, å ena sidan, ochkommunala renhållningslagen och AOSt, å andra sidan, föreslår jag, som framgårav det följande, att sistnämnda författningar ändras på det sättet attbortförande av sand o. d. samt rensning och upptining av rännstensbrunn medtillhörande ledning bryts ut från och i stället sidoordnas med begreppet renhållning. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 173 Enligtde sakkunnigas förslag skall turlista för färja och tider för öppnande avrörlig bro fastställas av väghållaren som ett led i driften av dessaanordningar. Stöd för denna ståndpunkt har de sakkunniga i gällande praxisenligt rilken väghållaren fastställer turlista för färja. Under remissbehandlingenhar från flera håll uttalats att länsstyrelserna bör få ett större inflytandeför att säkerställa att också allmänhetens intressen blir tillgodosedda. Ävenom praktiska skäl kan anföras till förmån för att väghållaren skall ha hand omnu ifrågavarande uppgifter har jag kommit fram till att det i princip börankomma på länsstyrelse att fastställa turhsta för färja och tider för öppnandeav rörlig bro. Härigenom skapas de bästa förutsättningarna för en avvägning avolika intressen inom ramen för den regionala samhällsplaneringen. Föreskriftermed den innebörd som jag nu har angett bör tas upp i VK. Denav de sakkunniga föreslagna möjligheten för att medgeinskränkning i skyldigheten att vidta driftåtgärder är enligt min meningvälmotiverad. En bestämmelse som ger länsstyrelse befogenhet att medge sådaninskränkning, om särskilda skäl föreligger, har tagits upp i tredje stycket avförevarande paragraf. I några remissyttranden har gjorts invändningar mot desakkunnigas förslag med tanke på trafiksäkerheten. Den föreslagna möjhghetenfår givetris inte utnyttjas på ett sätt som äventyrar trafiksäkerheten. Itredje stycket anges att i samband med att inskränkning avdriftskyldigheten medges kan meddela de föreskrifter som behövs. Desakkunnigas uttalanden om rinterväghållningens omfattning kan jag ansluta migtill. Snövallar som i samband med plogning på allmän väg uppkommer framför ensldldautfarter har väghållaren inte ens med en avsevärd ökning av resursernamöjlighet att ta bort inom rimlig tid. Ett åläggande för väghållare attavlägsna sådana snövallar skulle därför vara orealistiskt. Jag vill dock i dettasammanhang stryka under att det följer av väghållarens skyldighet att hållavägen i ett för samfärdseln tillfredsställande skick, att övergångsställenhålls fria från snö och att snövallar som uppkommit där möjligtavlägsnas. Att väg skall hållas i ett för samfärdseln tillfredsställande skickinnebär också att förekommande gång- och cykelbanor i erforderlig utsträckningbefrias från snö. Om inte tillgängliga resurser medger sådana åtgärderomedelbart efter ett snöfall, bör dessa ridtas så snart det är möjligt.Gångbanor i tättbebyggda områden bör därrid röjas i första hand. För attväghållare skall få underlåta att röja snö på exempelris en gångbana somanvänds endast i ringa utsträckning krävs i fortsättningen länsstyrelsensmedgivande enligt tredje stycket i förevarande paragraf. Någonsärskild bestämmelse om drift av vinterväg behövs enligt min mening inte i VägL.Det allmänna kravet att väg skall hållas i ett för samfärdselntillfredsställande skick får anses vara tillräckligt för att klargöra Maj:ts proposition nr 1971 väghållarensansvar också för rintervägar. Närmare föreskrifter om kontrollåtgärder börmeddelas i administrativ ordning. Departementschefen.I förevarande paragraf anges riss begränsning i statens skyldighet att somväghållare i område med stadsplan svara för drift av väg som upplåtits tillgata och av gata som förklarats tillika vara allmän väg. Den begränsning somåsyftas framgår av 55 § BL, Den innebär att, om gatas bredd är större än sombetingas av trafikens behov eller om gata på grund av bestämmelserna istadsplanen har försetts med plantering eller eljest underhålls på ettdyrbarare sätt än trafikbehovet kräver, merkostnaden för underhållet skallbetalas av kommunen. Begreppet underhåll i BL:s mening motsvarar det i VägLanvända begreppet drift till den del detta avser åtgärder som vidtas för atthålla väg i ett för samfärdseln tillfredsställande skick. Förevarande paragraf hartill skillnad från motsvarigheterna i AVL (52 och 53 §§) och FAVL (59 §) inteutformats som en hänvisning till bestämmelser i (74 § andra stycket) omstatens underhållsskyldighet beträffande ifrågavarande vägar. Anledningenhärtill är att denna skyldighet åvilar staten i egenskap av väghållare ochalltså primärt följer av bestämmelserna i . Någon ändring av 74 § andrastycket BL behöver enligt min mening inte göras, eftersom någon risk förtillämpningssvårigheter inte synes föreligga och ändringar i BL, som är föremålför en samlad översyn, bör undrikas så långt det är möjligt. Departementschefen.I paragrafen, som tillkommit under departementsberedningen, behandlasarbetsplan för åtgärd i samband med drift av väg. Av skäl som angetts i denallmänna motiveringen (15.1,5) har det ansetts lämpligt att i VägL föreskrivaatt arbetsplan skall upprättas, om för väganordning som skall utföras i sambandmed drift av väg behöver tas i anspråk mark utöver den som hör till vägen. Enbestämmelse härom har tagits upp i paragrafens första stycke. Med hänsyn tillatt sådan arbetsplan skall bilda underlag för vägrättsförvärv och ge besked omvägområdets utökning, anges i första stycket som grundläggande krav på planensinnehåll endast att planen skall utvisa den mark som behöver tas i anspråk. Någonredovisning av tekniska uppgifter om den planerade åtgärden behöver alltså inteske i ridare mån än som är nödvändigt för att motivera den planeradeutökningen av vägområdet. Den närmare regleringen av arbetsplanens innehåll börske genom föreskrifter i VK. Bestämmelsernai VägL om arbetsplan för byggande av väg har i paragrafens andra stycke gjortstillämpliga också på arbetsplan för åtgärd i samband med drift av väg. Ettundantag utgör reglerna om förberedande Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 175 Något behov av en sådan uppdelning av arbetsplanenhar inte ansetts föreligga i förevarande fall. Det ligger i sakens natur attett driftföretag för vars genomförande behövs mark utanför den som hör tillvägområdet är av begränsad omfattning. Därför har de möjligheter att förenklaförfarandet vid upprättandet av arbetsplanen och att underlåta utställelse och fastställelsesom VägL ger i fråga om arbetsplan för ombyggnad eller förbättring av vägöppnats också för arbetsplan för åtgärd i samband med drift av väg. Departementschefen.Paragrafen, som reglerar frågan om avgifter för begagnande av färja,överensstämmer i sak med 9 § AVL (10 § FAVL). Idetta avsnitt har samlats bestämmelser om innebörden av begreppet vägrätt (30 §),om vågrättens uppkomst (31 §) samt om vågrättens upphörande (32 §).Avslutningsris behandlas bestämmelsernas tillämplighet inom planlagt område (33§). Departementschefen.Paragrafen innehåller bestämmelser om de befogenheter som vägrätt ger väghållaren.Dessa bestämmelser har utformats i enlighet med de sakkunnigas förslag till utridgningav väghållarens befogenheter, vilket förslag jag, som framgår av den allmännamotiveringen (15.1.6), har anslutit mig till. Medan väghållarens befogenheter i18 § första stycket AVL beskrivs som en rätt att med företräde framför andranyttja marken för väg, sägs i förevarande paragraf att vägrätt medförbefogenhet för väghållaren att utan hinder av annans rätt till fastighetennyttja mark som behövs för väg och även i övrigt i fastighetsägarens ställebestämma över markens användning vågrätten består samttillgodogöra sig alster och andra tillgångar som kan utrinnas ur marken. Avparagrafen framgår ridare att andra väghållaren tillkommande befogenheter änrätten att nyttja marken kan inskränkas genom bestämmelse i arbetsplan. Tillkomplettering av de sakkunnigas författningsförslag (18 § första stycket FAVL)har angetts att insliränkning av vägrättsbefogenheterna kan ske också genomföreskrift i beslut om förändring av enskild väg till allmän. Vid utformningenav paragrafen har i anslutning till ett uttalande av de sakkunniga beaktats attnyttjanderätt inte är någon adekvat beteckning på vägrätt. Nämnda i AVLbegagnade beteckning har därför inte tagits upp i VägL. Departementschefen.Paragrafen innehåller bestämmelser om hur vägrätt uppkommer och när mark skallanses ha tagits i anspråk. Motsvarande bestämmelser finns i 18 § AVL (18 och19 §§ FAVL). Maj:ts proposition nr 1971 Iparagrafens första stycke sägs att vägrätt uppkommer genom att väghållaren tari anspråk mark med stöd av fastställd arbetsplan eller, i de fall då fastställelsekan underlåtas, med stöd av plan som inte fastställts. Den mark som väghållarekan erhålla vägrätt till med stöd av arbetsplan är dels den mark som ärupptagen i arbetsplanen, dels inom ramen för vad som medges i 20 § somoväsentlig avvikelse mark utöver den i planen upptagna. Om mark tas ianspråk med eller utan medgivande genom oväsentlig avrikelse frånarbetsplan, uppkommer alltså vägrätt i och med ianspråktagandet. Den nödvändigaredovisningen av avvikelsen sker genom justering av arbetsplanen. Enligt 20 §skall justering ske utan dröjsmål. Också uppkomsten av vägrätt vid förändringav enskild väg till allmän behandlas i första stycket av förevarande paragraf. Vägrätttill mark som hör till enskild väg uppkommer genom att väghållaren övertarmarken med stöd av beslut om vägens förändring till allmän. Att beslut om fastställelseav arbetsplan och förändringsbeslut skall ha vunnit laga kraft innan ianspråktaganderesp. övertagande sker följer av 77 §. Somframgår av det föregående uppkommer vägrätt genom ianspråktagande av mark medstöd av fastställd arbetsplan eller, om fastställelse kan underlåtas, ickefastställd arbetsplan. Detta betyder att vägrätt uppkommer också när väghållaren staten eller kommun själv äger marken. Säljs sedermera den fastighet över rilkenvägen går fram, behövs ingen särskild åtgärd för att säkerställa väghållarensrätt till vägen. 1paragrafens andra stycke preciseras när mark skall anses ha tagits i anspråkför väg. Regeln stämmer nära överens med gällande ordning och de sakkunnigasförslag. Med tanke på det fall att arbetsplan avser utvidgning av väg genomförvärv av kantremsa har dock vägarbetets påbörjande på fastigheten satts somvillkor för att ianspråktagande skall anses ha skett endast för det fall vägarbetepå fastigheten angetts i arbetsplanen. Förutsätter arbetsplanen ingetvägarbete på fastigheten, såsom då kantremsan är i sådant skick att särskildaåtgärder för dess iordningställande inte behövs, krävs alltså för att ianspråktagandeskall anses ha skett endast utmärkande på marken. Av skäl som anges rid 18 §tredje stycket används i andra stycket av förevarande paragraf inte begreppet renstakning, Departementschefen.I paragrafen anges att vägrätt upphör när vägen dras in. Dessutom regleras vemsom därefter får disponera över det som har anbringats inom vägområdet för vägändamål.Bestämmelserna har med smärre jämkningar förts över från 25 § AVL (29 § FAVL). Omallmän väg dras in och vägmärken är samfälld för flera fastigheter, kan fastighetsförhållandenaf. n. ordnas med tillämpning av lagen (1952: 152) om sammanföring av samfälld vägmarkoch av järnvägsmark med angränsande fastighet m. m. Denna lag upphävsemellertid enligt 2 § lagen Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 177 (1970:989)om införande av fastighetsbildningslagen som sistnämnda lag träder ikraft . Sammanföringslagens syfte att möjliggöra enavveckling av onyttiga samfälligheter tillgodoses i fortsättningen genom FBL:sbestämmelser om fastighetsreglering. 33§ I paragrafen regleras vägrättsbestämmelsernas tillämplighet inom område medfastställd generalplan eller stadsplan. Motsvarande bestämmelse finns i 26 § AVL(30 § FAVL). Enligt BL (bl. 19 och 42 §§) skall mark som ingår i allmänväg och som enligt fastställd generalplan eller enligt stadsplan är avsedd tilltrafikled, gata eller annan allmän plats eller till särskilt trafikområde, somskall tillhöra kommunen, utan ersättning tillfalla kommunen i den mån markentas i anspråk för avsett ändamål. I konsekvens härmed sägs i 26 § AVL attbestämmelserna om vägrätt i 1825 §§ AVL inte skall tillämpas sedan marken ifråga tagits i anspråk för avsett ändamål. Väghållaren skall dock svara fördessförinnan uppkommen ersättnings-eller lösningsrätt. har ifrågasatt om inte stad som är egen väghållare börkunna bygga allmän väg med stöd av vägrättsupplåtelser. En möjlighet för stadatt inom generalplan eller stadsplan förvärva vägrätt skulle emellertid kunnamedföra oreda i fastighetsregisterföringen, särskilt med tanke på att vägrättkan upphöra. Redan denna omständighet talar enligt de sakkunniga mot denifrågasatta ändringen. Ytterligare bör beaktas att nya expropriationsreglerträtt i kraft i fråga om förtida tillträde, förskott ochrättegångskostnader och att ökade möjligheter att snabbt förvärva marken enligtBL:s expropriationsrättsliga regler därför numera står till buds. Av dessa skälföreslår de sakkunniga ingen ändring av nuvarande regler. Departementschefen.Jag kan ansluta mig till de sakkunnigas mening att någon ändring av gällanderegler inte är påkallad på förevarande punkt. Bestämmelserna i paragrafen hardärför övertagits i sak oförändrade från AVL. I förtydligande syfte har dock angettsatt bestämmelserna om vägrätt inte är tillämpliga sedan marken tagits i anspråkav kommunen. Fastställs generalplan eller stadsplan för område inom rilketstaten är väghållare, medför detta alltså inte att vägrätt till allmän väg somenligt planen är avsedd till trafikled, gata eller annan allmän plats upphöreller att marken i fråga övergår till kommunen. Bestämmelsen om väghållarens ersättnings-ochlösenskyldighet har flyttats till det avsnitt som innehåller ersättningsregler(57 §). Maj:ts proposition nr 1971 Tillfälligtupplåtande av mark, m. m. Väghållningsmyndighetsrätt att beträda fastighet för förberedande undersökning regleras i 34 §. I 35§ ges regler om fastighetsägarens skyldighet att upplåta mark för upplag o. d.under vägbyggnadsarbetets gång. Därefter följande paragrafer innehållerbestämmelser om nyttjanderätt till mark för tillfällig väg (36 §) och föruppsättande av snöskärm (37 §) samt om rätt till läkt av sten m. m. för driftav väg (38 §). Departementschefen.I paragrafen regleras väghållningsmyndighets rätt att få tillträde tillfastighet för mätning eller stakning, undersökning av grund eller annanförberedande åtgärd för byggande av väg. Bestämmelserna har med smärrejämkningar överförts från 27 § AVL (31 § FAVL). I paragrafen anges uttryckligenatt väghållningsmyndighet och av denna anlitade biträden har rätt att fåtillträde till fastighet för här ifrågavarande åtgärder. Vidare föreskrivs attträd inte får skadas eller fällas utan ägarens samtycke i trädgård, liknandeplantering eller park. Slutligen sägs, i anslutning till motsvarandebestämmelser i 4 kap. 38 § FBL, att skada om möjligt skall undrikas även iövrigt och inte bara, som enhgt AVL och FAVL, i fråga om växande gröda ochskog. En bestämmelse om rätttill ersättning för skada på grund av åtgärd som avses i 34 § ges i 63 §. Dennabestämmelse har motsvarighet i 30 § AVL (34 § FAVL), I 72 § fjärde stycket hartagits upp en ny bestämmelse om handräckning för utövande av befogenhet enligt34 §, Departementschefen,innehåller en bestämmelse om fastighetsägares skyldighet att till väghållarenupplåta nyttjanderätt till mark för upplag o, d. i samband med byggande av väg.Paragrafen motsvarar 20 § FAVL men saknar motsvarighet i AVL, Bestämmelsenöverensstämmer i sak med de sakkunnigas förslag. Jag har behandlat frågan i denallmänna motiveringen (15,1,6), Tilläggas bör att jag har tagit fasta på ettunder remissbehandlingen framkommet förslag att här ifrågavarande rättighet pågrund av sin tillfäUiga art bör regleras under , m, m. På detta sätt markeras också att rättigheten, fastän den kantvångsupplåtas genom fastställd arbetsplan, inte utgör någon form av vågrätt. Väghållarenhar alltså inte på grund av tvångsupplåtelsen rätt att tillgodogöra sig alstereller naturtillgångar från marken. En särskild bestämmelse om ersättning förskada tiU följd av nyttjanderättsupplåtelse av här ifrågavarande slag hartagits upp i 63 §. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 179 Departementschefen.I paragrafen regleras väghållarens möjligheter att tvångsvis förvärvanyttjanderätt till mark för tillfällig väg. Paragrafen överensstämmer i sak med28 § AVL (32 § FAVL). Departementschefen.I paragrafen, som motsvarar 29 § AVL (33 § FAVL), ges väghållaren möjlighet atttvångsris förvärva nyttjanderätt till mark intill vägområde för uppsättande avsnöskärm. Som en följd av det tidigare berörda förslaget om vägsynenämndernasavskaffande (15.1.10) har tillagts befogenheten att föreskrivaupplåtande av sådan nyttjanderätt. Att beslut bör utverkasförst sedan försök till överenskommelse med fastighetsägaren misslyckats haransetts så självklart att det inte markerats särskilt i lagtexten. Enbestämmelse om ersättning för skada till följd av upplåtelse av nyttjanderättför här ifrågavarande ändamål har upptagits i 63 §. Paragrafeninnehåller bestämmelser om rätt för väghållaren till takt av sten, grus, sandeller jord på annans mark för drift av väg. Paragrafen motsvarar i huvudsak 31§ AVL (35 § FAVL). Om väghållaren vill skaffa sig rätt att på mark som tillhör annanän kronan ta sand, grus, jord eller sten till underhåll av väg och inte kankomma överens med fastighetsägaren, kan vägsynenämnd enligt 31 § första stycketAVL bestämma att sådan rätt skall upplåtas, om upplåtelsen inte förorsakarfastighetsägaren märkligt men. Nämnden bestämmer i vilken omfattning och hurrätten skall utövas och till vilket belopp eller efter vilka grunderersättning skall erläggas. 1 andra stycket av nämnda paragraf sägs att förstastycket inte utgör hinder för väghållare att expropriationsvägen förvärva rätttill sand-, grus-, jord- eller stentäkt. Redan i samband med AVL:s tillkomst uttalades från vissa håll attbestämmelsen i 31 § AVL hade en ringa uppgift att fylla med de ändrade förhållandensom uppstått genom vägväsendets och teknikens utveckling. Häremot anfördesemellertid under remissbehandlingen bl. a. att det i särskilda fall kunde varaav vikt för väghållaren att utan tidsutdräkt få rätt att på annans mark tamaterial för vägunderhåll. Också efter AVL:s tillkomst har kritik riktats motförevarande bestämmelse. De sakkunniga har för egen del kommit till denuppfattningen att en enklare form än expropriation måste stå till väghållarensförfogande, när det gäller att fä tillgång till lämpligt väghållningsmaterial.En sådan befogenhet för vägväsendet är inte unik. som har att fullgöraväghållningsskyldighet enligt EVL bl. Maj:ts proposition nr 1971 enskildfastighetsägare kan få en liknande upplåtelse till stånd med stöd av 13 §sistnämnda lag. Skälen till att vägväsendet bör ha en sådan befogenhet harnumera snarare ökat än minskat, eftersom fyndigheter av väghållningsmaterialtenderar att bli sällsynta på många håll i landet. De sakkunniga föreslårdärför ingen saklig ändring av bestämmelserna i 31 § första stycket AVL om väghållarensrätt till takt på annans mark. Bestämmelserna har utan ändring i sak tagitsupp i 35 § FAVL. Däremot har 31 § andra stycket AVL inte getts någon motsvarighet.Någon ändring i sak är dock inte avsedd. Remissyttranden.Svea hovrätt finner att den kritik som riktats mot 31 § AVL är befogad. De skälsom de sakkunniga anfört till stöd för sitt förslag att föra överbestämmelserna i 31 § AVL till den nya väglagen är enligt hovrättens meninginte tillräckligt vägande. Hovrätten avstyrker därför förslaget. anser att uppräkningen av vägunderhållsmaterial i paragrafen börkompletteras med "berg". Länsstyrelserna i , Västmanlandsoch samt framhåller att det enligt18 § naturvårdslagen ankommer på länsstyrelse att ge täkttillstånd. Enförutsättning för tillämpning av bestämmelserna i 35 § FAVL bör därför vara atttillstånd enligt naturvårdslagen meddelats. Departementschefen.Jag delar de sakkunnigas uppfattning att väghållaren alltjämt bör ha möjlighetatt på annans mark ta material till drift av väg.