prop · FU0345 · 1971-12-31 00:00:00 — Kommittén ansåg sig inte heller böra föreslånågon utökning av möjligheterna att i hovrätt avgöra brottmål på handlingarna. Förslagel,som remissbehandlades, tillstyrktes eller lämnades ulan erinran av flertaletremissinstanser. Flera av dem underströk emellertid, alt skäl fanns alt iakttastor varsamhet vid en reform i den av kommittén föreslagna riktningen och atlförsiktighet borde iakttas även vid till-lämpningen av en regel i enlighet medkonamilléns förslag. Iproposition till riksdag föreslogs höjning av värdegränsen i 50 kap.21 § RB enligt konunilléns förslag. Beträffande i övrigl framförda förslaguttalade departementschefen bl. a. alt munlligheten utgör [3 1971.1 saml. 1971: 45 74 densäkraste garantin för atl hovrätten får bästa möjliga underlag för sillavgörande. Med hänsyn lill della måste starka skäl föreligga för alt på ettsätt, som har principiell betydelse, vidga möjlighetema all frångåmunlligheten. Dessutom måste betryggande garantier finnas för all en sådanutvidgning inle leder till atl muntiig förhandling underlåts i fall, då den ärsakligt motiverad. De fall då huvudförhandling kan underlåtas är så växlande,att en lagregel måste få del obestämda innehåll, som kommittén har föreslagit.Vid en sådan lösning blir det av stor betydelse huruvida garantierna molmissbmk är betryggande. Garantierna i kommilléns förslag hänför sig dels lillparterna och dels till hovrätten. Del kan befaras alt parterna är benägna atlönska målels avgörande utan huvudförhandling i större utsträckning än som ärsakligt befogal. Tyngdpunkten i garantierna mot missbruk får därför ansesligga i den prövning hovrätten skall göra. Del är emellertid inte säkert allhovrätten har fullgod möjlighet alt på handlingama bedöma huruvidahuvudförhandlingen är behövlig eller onödig. Full klarhet om behovet avhuvudförhandling torde föreligga först efter del alt den ägt rum. Man bördärför inle bortse från risken alt hovrätten, även med full insikt om och förståelseför munllighetens principiella företräde, kommer all tillmötesgå parternasönskan om avgörande på handlingarna i fall, då huvudförhandling i självaverket varit behövlig. Del föreslagna stadgandets till-lämpningsområde blirvidare i hög grad inskränkt genom den s. k. tiU-trosparagrafen. Det kan av delskälet föreligga risk för alt ökad möjlighet atl avgöra mål utanhuvudförhandling kan få lill följd all intyg i större omfattning än som äravsett kommer att godtas som bevis, vilket skulle vara högst betänkligt. Vidövervägande av det anförda fann departementschefen all behovet av ökadmöjlighet alt avgöra mål ulan huvudförhandling inle kunde anses uppväga derisker för en olämplig utveckling som den föreslagna regeln skulle medföra.Inle heller för brottmålens del borde man införa vidgade möjligheter alt företamål tUl avgörande utan huvudförhandling. biträdde i sitt av godkända utiåtande departementschefensförslag. Den föreslagna höjningen lill i 50 kap. 21 § RBgenomfördes genom lag (SFS 1954: 532). Isin berättelse återkom revisorer till frågan om målsavgörande utan huvudförhandling i hovrätt. Enligt revisorernas mening var delpåkallat, alt denna .fråga på nytt logs upp lill övervägande i samband med denpågående översynen av RB. Man anförde bl. a. atl den återhållsamhet somtidigare präglat reformarbetet på den nya område inte längrebehövde göra sig gällande med samma styrka. Genom alt den nyarättegångsordningen varit i tillämpning ytterligare någon tid, hade riskernaför återfall i den gamla ordningen väsentligt minskat. Den ökadetillströmningen av mål till hovrätterna utgjorde 1971: 45 75 numera än förr en anledning lUl omprövning av gällande bestämmelser. Förtvistemålens del borde på nytt övervägas en regel motsvarande den somrältegångskommillén föreslagit. De skäl rättegångskommittén anförde för endylik regel förtjänade enligt revisorernas mening beaktande. Med denvidsträckta förfoganderätt som redan tillkommer parterna kunde någrabetänkligheter inte resas mot att möjUghet bereddes dem att i hovrätten väljaen enklare och därmed bUligare processform, när kravet pårättssäkerhet tillgodosågs. Tillräcklig garanti mot missbruk av en sådanordning som den rättegångskommittén föreslagit torde ligga i alt somytterligare fömtsättning stadgas, att hovrätten skall finna uppenbart atthuvudförhandling ej fordras. Mot påståendet att hov-rätlen inle har fullgodmöjlighet all enbart på handlingarna bedöma, humvida huvudförhandling ärbehövlig eller ej, kunde anföras alt del finns åtskUliga mål vUka redan påförhand kan bedömas såsom lämpliga atl avgöras på handlingarna utan atl detbeträffande dem låter sig säga, all vadelalan är uppenbart ogrundad eller attdet är fråga endast om rätts-tillämpnmgen. kunde särskUl hänföras sådanamål, vilka nu avgörs vid huvudförhandling utan ny bevisupptagning och i vilkabevisomedelbarheten sålunda saknas. Andra mål lämpar sig på gmnd av sin artsärskilt väl för ett skriftiigl förfarande, t. ex. vissa redovisningslvisleroch vissa patentmål. I fråga om brottmålen föreföll det revisorerna varaolämpligt atl huvudförhandling skall vara obligatorisk i sådana fall, där denendast innebär etl upprepande av den i underrätten förebragla utredningen,huvudsakligen genom föredragning av handlingarna i målet. Betänkligheter syntesinte behöva möta mot att man för brottmålens del inför möjlighet atl avgöramålet ulan huvudförhandling åtminstone då vadelalan framstår som uppenbartogrundad eller det endasl är fråga om rättstillämpningen. Regeln bordeinskränkas lill mål som ej angår svårare straff. Huruvida man även beträffandedessa brottmål skall våga gå längre och införa en sådan regel som förordats förtvistemål var mera tveksamt. Med hänsyn lill den erfarenhet hovrätterna vunnitav munl-lighelsprincipens värde kunde en sådan regel dock förtjäna att övervägas. Efterremissbehandling förklarade statsutskottet i utiåtande till riksdagalt ytterligare erfarenheter borde avvaktas innan förevarande spörsmål togs upptill prövning. beslöt i enlighet med utlåtandet. Kommitténhar försökt utröna i vilken utsträckning tvistemål i hovrätt avgörs med ochutan huvudförhandling. För detla ändamål har man undersökt de domar itvistemål med undantag av jorddelningsmål som meddelats av Sveahovrätt. Undersökningen ger vid handen atl del praktiskt mest betydelsefullaundantagsstadgandel i 50 kap. 21 § 1971: 45 76 RBär möjligheten alt ulan huvudförhandling avgöra mål av ekonomisk natur, därIvisleföremålets värde uppenbart inte uppgår lill . Vidare framgåralt en höjning liU av del i lagrummet angivna värdet skulle geetl inte obetydligt vidgat utrymme för möjligheterna all underlåtahuvudförhandling. En ytterligare höjning skulle däremot behöva göras myckelstor för all få nämnvärd betydelse. Kommittén anser att fråganom möjligheterna alt avgöra mål ulan huvudförhandling bör tas upp lill förnyadprövning. Sedan frågan senast behandlades har de processekonomiskasynpunkterna ytterligare accentuerats. En omständighet som tidigare tillmättsavgörande betydelse är risken för all muntligheten i den nyarättegångsordningen skulle undergrävas. Sedan RB numera varit i bruk mer äntvå decennier bör muntligheten ha genomsyrat överrältsprocessen i sådan grad,alt någon anledning lill allvarligare farhågor av detla slag inte föreligger.Tillräckliga erfarenheter bör också nu finnas för atl motivera alt frågan prövaspå nytt. Till delta kommer alt sådana synpunkter som kan åberopas beträffandehovrättsprocessen gör sig gällande också beträffande processen IHD. När det gäller tvistemålenligger del närmast lUl hands atl med hänsyn till det ändrade penningvärdet ytterligarehöja värdegränsen i 50 kap. 21 § andra stycket RB för de mål av ekonomisk natursom kan avgöras ulan huvudförhandling. En höjning av gränsen till 5 000 kronorär motiverad. Även efter en sådan ändring får bestämmelsen emellertid betydelseendasl för en mindre del av tvistemålen. Mål angående underhållsbidrag kommerså gott som alltid att falla utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Attsätta en så hög värdegräns all de skulle innefattas kan inte komma ifråga. Enannan svaghet är att bestämmelsen inle lar sikte på vilken processform som ärlämplig ulan endast på värdet av del som talan fullföljts om. Kommittén anserdärför all det finns skäl all vid sidan av den förordade höjningen avvärdegränsen söka sig fram också på en annan väg. En lösning är den somföreslogs av rältegångskommillén. Enighet råder om att del bland de mål, därhuvudförhandling är obligatorisk, ofta förekommer sådana som utan olägenhetskulle kunna avgöras ulan huvudförhandling. I och för sig skulle del varaönskvärt atl parterna i dessa mål inte skulle behöva svara för de merkostnadersom följer med den muntliga processen. En allvarlig anmärkning som framförtsmot den ifrågasatta regeln är emellertid, alt den skulle kunna medföra missbrukdärför alt parterna kan komma alt begära avgörande på handlingarna även närdelta inle är sakligt befogal. Farhågan bottnar väl i en misstanke om, attparterna inle inser betydelsen av lilllrosbestämmelsen i sådana mål, därutgången i hovrätt är beroende av domstolens värdering av i underrätt upplagenmuntlig bevisning. Mot della kan invändas atl del bör kunna förutsättas althovrätten inte företar etl mål lill avgörande utan huvudförhandling, om kravetpå bevisomedelbarhet måste iakttas. 1971: 45 77 Kommitténanser vidare, liksom rättegångskommittén, att det är naturligt att avsevärdvikt tUlmäts det förhållandet, att när det gäller dispositiva tvistemål det ärpart obelaget alt i själva saken träffa vilken uppgörelse han vUl. Han kanvälja atl hänskjuta saken till skiljedom och därvid i samförstånd med motparteni stor utsträckning bestämma förfarandet. Han kan också i förväg avslå från attfullfölja lalan mot underrättens avgörande. Mot bakgrunden av de befogenhetersom alltså tillkommer part i elt disposilivt tvistemål ter det sig förkommittén inle anmärkningsvärt att låta honom på föreslaget sätt i samförståndmed motparten välja processform. Förslaget innebär inte all parterna tUläggs enovillkorlig rätt alt underlåta huvudförhandling. Avgörandet beror ytterst påhovrätten. Härigenom torde risken fÖr omotiverad användning av bestämmelsenvara myckel liten. Trotsatt alltså betänkligheterna mot rältegångskommitléns förslag kan tyckasöverdrivna, viU domstolskommiltén emellertid med hänsyn till den avvisandeställning till detla förslag som statsmakterna tidigare tagit, inte nu på nyttföra fram förslagel. Kommittén har därför sökl alt på annan väg komma lUlrätta åtminstone med de i praktiken mest påtagliga ölägenheter, som dennuvarande utformningen av huvudförhandlingsregeln i tvistemål för med sig.Härvid har kommittén tagit upp en tanke som förts fram under remissbehandlingenav rätlegångskommilléns förslag, nämligen alt undanlag skulle kunna medges därbevisvärdering inle ifrågakommer utan fullföljden endasl gäller storleken avyrkat belopp i betraktande av föreliggande omständigheter om vUka det interåder någon tvist. En förutsättning för avgörande på handlingarna enligt dettaalternativ skulle vara att själva skyldigheten att fullgöra är ostridig.Vidare förutsätts att bifall till ändringsyrkandet inte fordrar att hovrättenomprövar vad underrätten vid sin värdering av den upptagna bevisningen funnitstyrkt angående de faktiska omständigheter med hänsyn lUl vilka beloppetsskälighet skall avgöras. Däremot är det naturligtvis inte något som hindrar allhovrätten på grundval av dessa faktiska omständigheter kan komma tUl annanuppfattning om skälighelen av det belopp som skall utdömas. För avgörande utanhuvudförhandling under dessa förutsättningar bör del inle krävas framställningav parterna. Inte heller bör en part kunna ensidigt hindra ell avgörande påhandlingarna och således kunna föranleda alt den andra parten tillskyndasonödiga kostnader. Regeln bör lämpligen vara densamma som i bagatellmål elleratl om inle båda parterna begär huvudförhandling så behöver sådan förhandlinginte hållas. En sådan undantagsbestämmelse skulle kunna komma till användningbl. a. i mål om underhåUsbidrag. Dessa mål är myckel vanliga ochförutsätlningarna för tillämpning av bestämmelsen torde föreligga ganska ofta.Det kan därför antas atl den skulle få en ej ringa praktisk betydelse.Kommittén föreslår alt 50 kap. 21 § RB ändras i överensstämmelse med vad som nuanförts. 1971: 45 78 Beträffandebrottmålen skulle en vidgning av möjligheterna att underlåta huvudförhandlingfå avseende på mål, där den tilltalade ådömts svårare straff eller annanpåföljd än böter. Eftersom de betänkligheter som föreligger mot all förbrottmålens del öka möjligheterna alt underlåta huvudförhandling inte kanfrånkännas betydelse, har kommittén stannat för att inte föreslå någon ändringi nuvarande regler. En utvidgad möjUghet atlavgöra mål på handlingarna skulle få särskUd betydelse för HD. För dessvidkommande saknas helt de möjligheter att avgöra mål på handlingarna somerbjuder sig för hovrätt. Redan med nuvarande fuUföljdsregler innebär detta ivissa fall olägenheter. Om anledning föreligger exempelvis all uteslutande urprejudikalsynpunkt ta upp liU prövning ett bötesmål, låter sig della inte göraulan huvudförhandling med åtföljande besvär och kostnader, oavsett om huvudförhandlingenkan antas få någon betydelse för prövningen och ulan hänsyn lUl om besväretoch kostnaderna stär i rimlig proportion lill sakens vikt. Antalet mål, i vilkade processekonomiska synpunkterna måste tilläggas särskild betydelse, kan kommaatt öka, om revisibilisreglerna avskaffas. Del blir då än mer angelägel all setill atl prövningen inle blir onödigt betungande för parterna. Kommittén anserdel mol denna bakgrund vara naturligt, all HD får samma möjligheter atl avgöraelt mål på handlingarna som hovrätt. Något bärande skäl för alt HD i delta avseendeskall inta en annan ställning finns inte. Den omständigheten atl etl mål somkommer under HD:s prövning kan vara särskilt svårbedömt innebär inte, att enhuvudförhandling alltid skulle skänka målet någon ytterligare belysning eller iövrigl ge underlag för elt säkrare avgörande. Ofta kan en muntlig förhandlingvara av värde för atl klarlägga de rättsliga frågeställningarna i målet ochparternas ställningstagande. I andra fall kan en huvudförhandling inle väntastillföra målet något av vikt eller i vart fall av beskaffenhet alt motiveraölägenheterna av en huvudförhandling. Främst torde delta kanske gäUa när prövningensker efter prejudikaldispens eller således med hänsyn enbart till intresset avatt elt avgörande kommer till slånd lill ledning för rättstillämpningen.FörhåUandet kan emellertid vara likarlat i andra fall. De skäl som talar förmöjlighet tUl avgörande på handlingarna av rent prejudiciella frågor kan istort sett åberopas även vid prövningstillstånd i övrigl enligt kommitténsförslag. Oavsett om förslagel lill ökade möjligheter att avgöra tvistemål ulanhuvudförhandling i hovrätt vinner bifall, föreslår domstolskommit-lén därförall de enhgt 50 kap. 21 § andra och Iredje styckena samt 51 kap. 21 § andrastycket RB gällande reglerna skall äga motsvarande till-lämpning för rättegångi HD. Förslagethar genomgående fått ett välvUUgt mottagande. Behovet av enklare och snabbarehandläggningsformer i överrält betonas i många Prop.1971: 45 79 yttranden.ÅlskilUga remissinstanser föreslår emellertid modifikationer i de föreslagnabestämmelserna. Inle så få önskar gå längre än kommittén gjort i strävandenaalt vidga utrymmet för överrätt alt avgöra mål på handlingama. HD:sledamöter tillstyrker i fråga om tvistemålen att den i 50 kap. 21 § andrastycket RB angivna värdegränsen höjs från lUl mentiUägger, alt betydelsen av denna undantagsbestämmelse för hovrätternas delinskränks av alt huvudförhandling alltid måste hållas i fall då nybevisupptagning skall ske. Eftersom ny bevisupptagning principiellt inte skallske i HD, kommer HD faktiskt att få större möjligheter än hovrätt atl underlåtahuvudförhandling. Övriga remissinstanser har i allmänhet inte kommenteratdella förslag på annat sätt än all de förklarat, att den föreslagna ändringenär angelägen och därför tillstyrks. I några yttranden uttalas dock visstveksamhet. Hovrätten för framhåUer sålunda all man inle fårbortse ifrån alt ivisleföremålets värde inle alltid avspeglar processensbetydelse för parterna. Parts begäran om huvudförhandling är givelvis enomständighet av största vikt för bedömandet av frågan, om huvudförhandling börhållas faslän ivisleföremålets värde understiger gränsen. En annan sådanomständighet är om någon hovrällsledamot anser huvudförhandling erforderlig.Tre ledamöter av hovrätten förordar att bestämmelsen ändras så alt initiativetlill skriftlig process alltid skall ligga hos parterna. Mellersta Värendsdomsagas häradsrätt ifrågasätter om rätten atl påkalla huvudförhandling ifortsättningen i något fall bör vara beroende av Ivisleföremålets värde med hänsyntill de skUlnader i inkomst-och förmögenhetsförhållanden som finns i samhället.Avgörande bör enbart vara, om rättegången genom huvudförhandling skulle kunnakomma att tUlföras material som kan inverka på avgörandet eller ej. Sveahovrätt anför alt del möjligen kunde övervägas alt anknyta gränsen tillbasbeloppet enligt lagen (1962: 381) om aUmän försäkring. Hovrätten för NedreNorrland anser att den föreslagna höjningen förefaller väl hög med tanke på allmål som faller under bestämmelsen skall betraktas som bagalellmål, men godtarändå förslagel. och Järrestads domsagas häradsrätt vill begränsahöjningen till . Enligtförslaget skall huvudförhandling också kunna underlåtas i mål, där denfullföljda talan avser endast storleken av ett yrkat belopp och det inte rådertvist om de omständigheter som ligger till grund för prövningen. Enytterligare förutsättning är alt inte båda parterna begär huvudförhandling. HD:sledamöter anför alt dessa mål har det gemensamt med de i 50 kap, 21 § Iredjestycket RB avsedda målen, som allenast gäUer rällslUl-lämpningen, att någonbevisvärdering ej kommer i fråga. Det är detta som motiverar althuvudförhandling kan undvaras. 1971: 45 80 nasatt som kommittén gjort behandla de båda målgrupperna olika, särskilt somgränsen mellan dem inle är helt klar. HD:s ledamöter förordar därför alt förden nya gruppen skall gälla samma fömlsältningar som för mål vilka endaslgäller rättstillämpningen. Till det nuvarande tredje stycket kan lämpligenfogas ell lUlägg av innebörd alt delsamma skall gäUa mål som tillhör den nyagruppen. Den nya bestämmelsen bör omfatta inte bara fall då prövningen sker pågrundval av samma omständigheter som i lägre rätt ulan också fall då i överrättenhar åberopats nya faktiska omständigheter som blivit ostridiga. Också hovrättenför och anser atl de i förslagel avsedda fallenbör jämställas med mål som avser rällstUlämpning. Dessa mål bör alltså fåavgöras utan huvudförhandling endast om båda parter begär detla. Sveahovrätt ifrågasätter om den föreslagna lagändringen kommer alt leda lillåsyftat resultat. Det är nämligen ovanligt alt samtiiga omständigheter i ellmål om underhåll är helt ostridiga. Ofta föreUgger obetydliga skiljakligheter,som i och för sig saknar betydelse för hovrättens avgörande. Inte hellerhovrätten för tror atl vinsterna för hovrätternas del blirsärskUt stora. Goda skäl tycks tala för all mål bör kunna avgöras utan huvudförhandlingnär fullföljden gäUer endast skälighelen av yrkat belopp på grundval avostridiga omständigheter. Det kan emellertid vara svårt alt bedöma om fakta äroslridiga och ofta kan ett klarläggande på denna punkt ske först vid enhuvudförhandling. SärskUt i mål om underhållsbidrag visar det sig inte sällanvid en huvudförhandUng atl ena eller båda parternas förhållanden ändrats såkort tid före huvudförhandlingen atl de inte är kända för partsombuden ellermotparten. Eftersom elt avgörande av sådant mål ulan huvudförhandling därför iallmänhet av parisombuden torde kräva en myckel noggrann genomgång medrespektive huvudman innan slutförande av partens talan kan äga rum, är dettveksamt om den föreslagna ändringen i dessa mål medför några processekonomiskafördelar. Kommitténsförslag innebär särskUt för HD:s vidkommande betydande ändringar. HD:sledamöter delar koirmiitléns uppfattning, att HD bör ha samma möjligheter somhovrätt atl avgöra mål ulan huvudförhandling. Nedre justitierevisionen påpekaratt det emellanåt framstått som en brist all HD inle ulan huvudförhandling harkunnat rätta till elt uppenbart fel i exempelvis en brottmålsdom, när ändringeninte medgivits av motparten. anför alt det kunde övervägas att geHD möjlighet alt underlåta huvudförhandling i samtiiga mål, där muntlighandläggning får antas sakna betydelse för utgången. Också västradomsagas häradsrätt menar all del i fråga om HD egentiigen finns skäl alt gålängre än beträffande hovrätterna. Hovrätten för och hovrättenför Nedre betonar atl den föreslagna ändringen är välgrundad ochangelägen. Hovrätten för pekar på alt förslaget öppnar möjlighetalt i HD pröva även sådana typer 1971: 45 81 avmål som hitintills av kostnadsskäl varit praktiskt utestängda. Part som önskarmuntligen framlägga sin sak bör dock inle belagas denna möjlighet. De remissinstanser somönskar en längre gående reform än den kommittén föreslagit anknyter iallmänhet lill rältegångskommitléns förslag. JK ifrågasätter om inte liden ärmogen all nu införa en mera allmänt hållen regel som i större utsträckningtillåter avgörande av mål på handlingarna i överräll. Förslaget årsrällegångskommitlé borde kunna tjäna till ledning. Förslagel mottogs relativtvälvilligt av remissinstanserna men avstyrktes av departementschefen pågrunder som förefaller ha förlorat i styrka. framhåller all manbör la till utgångspunkt att hovrätt alllid skall iaktta stor varsamhet med atlavgöra mål på handlingarna. Om exempelvis en parts upplysningar vid personlignärvaro bedöms vara av betydelse, bör muntlig handläggning äga rum.Huvudförhandling i tvistemål har emellertid sin största betydelse i fråga omupptagande av muntlig bevisning. Skall sådan bevisning ej förekomma är detenligt hovrätten ofta svårt att inse, varför part mol sin vilja skall belastasmed kostnaden för inställelse. I åtskilliga mål kan hovrättstalan lika välutvecklas och slutföras skriftligen. Hovrätten vill därför förorda atttvistemål i hovrätt skall kunna avgöras utan huvudförhandling, om ej bådaparterna begär sådan och muntiig bevisning ej skall upptas i hovrätten. Övrigabestämmelser om avgörande av tvistemål på handlingarna blir därvid överflödiga.I vart fall bör den av hovrätten förordade regeln införas i fråga omskälighetsprövning. Hovrätten för anför all många av debetänkligheter som tidigare framförts mot rältegångskommitléns förslag numeraförefaller överdrivna. Den osäkerhet som tidigare rått angående tiUämpningen avde s. k. tiUtrosparagraferna har dessutom genom HD:s i NJA 1969 s. 45 redovisadeavgöranden till stor del bortfallit. Del kan därför ifrågasättas om inlerältegångskommitléns förslag nu bör godtas. Också västra domsagashäradsrätt och och domsagas häradsrätt samt 1968 årsbrottmålsutredning och trafikmålskommittén beklagar all inlerältegångskommitléns förslag nu lagils upp. västra domsagashäradsrätt finner detla förslag myckel tilltalande och har svårt all förstå denkritik som inle minst från advokathåll riktats mol förslagel. Om parternasjälva anser, atl inget nytt material kommer atl tillföras målet i hovrätten,all de inle heUer har något atl vinna genom atl visa sig i hovrätten och attdel blir för dyrt med en huvudförhandling, så kan del inle vara rimligt atlsådan ändå skall hållas, om dessutom hovrätten ur sina synpunkter inte harnågonting all invända mol atl målet avgörs på handlingarna. Huvudförhandling ärej något självändamål och rättssäkerheten blir inte mera lidande här än i allaandra fall då parterna äger alt disponera över processen. Om en ledamot inleanser huvudförhandling uppenbart obehövUg, bör sådan äga rum. 1971: 45 82 SACOtar bestämt avstånd från rältegångskommitléns förslag.