prop · FU03173 · 1971-12-31 00:00:00 — Enligt hovrättentorde de polistaktiska problem som har åberopats för de stora polisregionernakunna lösas på annat sätt, t. ex. genom ett väl utbyggtsambandsnät och insatsberedda polisstyrkor med hög transportberedskap. Dylikpolisverksamhet bör emellertid lämpligen ledas centralt för hela riket. Om enregionindelning skall genomföras, föredrar hovrätten en indelning i sexregioner som sammanfaller med milo/civo. RÅanser sig inte kunna bedöma om det frän polisiära synpunkter är rationellt medsä stora regioner som utredningen har föreslagit. Det torde i vart fall vara svårtatt administrera regioner med den föreslagna ytvidden och enligt RA är så storaregioner inte aktuella inom åklagarväsendet. Om förslaget genomförs, är detdock tänkbart att en polisregion kan delas i två åklagarregioner. anserdet vara mindre välbetänkt att inordna och ipoUsregioner och förordar att dessa distrikt, eventuellt jämte kringliggande polisdistrikt,får bilda egna regioner. Antalet regioner bör därför enligt bestämmas tUltio. Polismästaren i framhåller, att tanken på attinordna huvudstadsdistriktet i en polisregion och att sätta in enledningsapparat mellan detta distrikt och rikspolisledningen förefaller heltorealistisk. Fleralänsstyrelser och ett stort antal kommuner anser sig sakna anledning attnärmare behandla utredningens förslag till regionindelning, eftersom förslagetenligt deras uppfattning inte bör läggas tUl grund för en reform innanresultatet av länsberedningens arbete föreligger. Några länsstyrelserdiskuterar emellertid den föreslagna regionindelningen såvitt den berör deraseget verksamhetsområde. Delade meningar råder främst om de båda regionerna isödra delen av landet, , och polisregioner. Länsstyrelserna iKronobergs, och anser, att den föreslagna arronderingen avdessa regioner är lämplig. Enligt i har länetförhållandevis få beröringspunkter med länen i men en inriktning motSkåne som är traditionell och som utvecklas och förstärks. bördärför ingå i polisregion. Länsstyrelserna i och Kristianstadslän anser också att en sådan lösning bör övervägas. Om inte ansestillräckligt stort för att utgöra en självständig region, anser iJönköpings län att bör tUlföras regionen. I så fall blirJönköping den naturliga kansliorten. Även om regionen begränsas till att avseSmåland, bör ges företräde som kansliort. Länsstyrelserna iKronobergs och kritiserar valet av som kansliort. I.övrigtkan nämnas att länsstyrelserna i , , ochGävleborgs län anför viss kritik mot den föreslagna regionindelningen. Enligtlänsstyrelsen i kan en naturUg region bildas av länen, kringinre delen av MälarenHjälmaren-området. i anseratt ett alternativ med , och som en regionbör övervägas. Som tidigare nämnts motsätter sig ett stort antal remissinstanseratt en sä omfattande reform av den regionala polisverksamheten som utredningenhar föreslagit genomförs innan resultatet av länsberedningens arbete föreligger.Flera av dessa remissinstanser anser emeUertid att vissa åtg'ärder redan numåste vidtas, främst med anledning av att reformen på lokalplanet kommer attinnebära en sådan minskning av antalet polisdistrikt att den nuvaranderegionala organisationen inte kan behållas i vissa län. Polismästarföreningensmajoritet finner det nödvändigt att ändra den regionala polisorganisationenäven om distriktsinddningsreformen inte kommer att gå längre än vad utredningenhar föreslagit. Län med bara 13 polisdistrikt måste sammanföras medangränsande län till ett verksamhetsområde för att ge tjänstemännen påregionplanet arbetsuppgifter av tiUräcklig omfattning och med innehåll. LänspoUschefernabör placeras utanför länsstyrelserna men knytas som föredragande till en, tvåeller eventuellt flera länsstyrelser. Länsstyrelsealternativet bör ligga tiUgrund för lösningen. Enligtlänsstyrelserna i , och kan ändringar ipolisdistriktsindelningen få till följd att den nuvarande regionalapolisorganisationen inte kan behållas i län med ett eller två polisdistrikt.Länsstyrelserna i och anvisar för dessa fall enlösning efter mönster frän den nuvarande länsåklagar-organisationen. Enligtlänsstyrelsen i kan gemensam länspolischef komma i fråga i fyrafall, nämligen i och län, och ,och samt Västemorrlands och län.Länsstyrelsen i anser, att man bör närmare utreda om inte denreglering som gäller för polisdistrikt eller alternativet medlänsdistrikt kan läggas till grand för en provisorisk lösning. Någraremissinstanser, bl. a. länsstyrelserna i , , Jämtlandsoch , framhåller att den regionala polisorganisationen behöverändras bara när distriktsinddningsreformen leder till att län kommer att beståav ett enda polisdistrikt och att man då kan tillämpa den organisationsmodellsom nu används i . Om det i övrigt skulle visa sig att någonlänspolischef i de mindre länen inte får tillräckligt med arbetsuppgifter, kanman enligt i tUlföra länspolischefens expeditionuppgifter från andra enheter inom , t. ex. ärenden angåendeordningsstadgor, en del tiUstånds- och trafikärenden samt andra ärenden medpolisiär anknytning. Omstatsmakterna inte nu tar ställning till den regionala indelningen för polisensdel, är det enligt likväl ofrånkomligt att vidta åtgärderbeträffande län som efter distriktssammanslagningar kommer att bestå av baraett eller två polisdistrikt. I sådana län kan det interimligen finnas något utrymme för en regional organisation med huvuduppgift attinspektera och samordna verksamheten mellan distrikten. Styrelsen anser, attdet i dessa fall inte finns någon annan lösning än att låta det regionalaverksamhetsområdet omfatta två län. Fleraremissinstanser anser, att man i avvaktan på länsberedningens ställningstagandeninte bör göra några organisationsförändringar pä det regionala planet och attdet behov av samordning inom större områden än län som föreligger i fräga omviss polisverksamhet bör tiUgodoses genom samverkan över länsgränsema. Denregionala poUsorganisatio-nen bör också förstärkas både personellt ochmateriellt. Vidare anser bl. a. i län, att man bör överv'ägaatt flytta arbetsuppgifter från såväl central som lokal nivå till regionplaneti syfte att ge den regionala organisationen ett större ansvar och inflytande.Åtgärder av detta slag bör enligt leda till bättre balans i handläggningenmeUan de olika nivåerna och kan undanröja en del nackdelar av nuvarandeorganisation. Regionpolisstyrelsessammansättning och arbetsuppgifter. De remissinstanser som har tillstyrkt regionpolisstyrdsealternativethar som regel också anslutit sig till utredningens förslag i fråga omregionpolisstyrelses sammansättning och personalorganisationen vid kanslierna.Några remissinstanser, bl. JO, och länspolischefsföreningen, anserdock att regionpolischefen bör vara sj'älvskriven ordförande i styrelsen. Ettsådant arrangemang bör enligt föreningen vara självklart med hänsyn tillregionpolischefens speciella ställning inom organisationen och till detomfattande personliga ansvar som kommer att åligga honom för poUsverksamheten iregionen. Utredningensförslag beträffande, de arbetsuppgifter som bör åligga den regionala polisorgaiiisationenlämnas som regel utan erinran. Statskontoret framhåller, attarbetsfördelningen mellan regional och lokal nivå successivt bör kunna anpassastill vad som kan anses vara praktiskt och lämpligt. Remissinstanserna anslutersig också i huvudsak till den av utredningen föreslagna arbetsfördelningenmellan styrelsen i plenum och regionpolischefen. Maj:t är riksåklagaren högste allmänne åklagare och har i detma egenskapansvaret för och ledningen av åklagarväsendet i riket. Han är bl. a. allmänåklagare vid högsta domstolen och har omfattande administrativa uppgifter inomåklagarväsendet. Närmast under riksåklagaren utövas ledningen och .tillsynen avåklagarverksamheten Statsåklagare är länsåklagare och överåklagare. I princip finnsdet en länsåklagarmyndighet i varje län. I tre faU är denna myndighet gemensamför två län. Länsåklagaren är chef för myndigheten och fullgör inom sittverksamhetsområde de äklagaruppgifter som är särskUt krävande eller som avannat skäl bör fullgöras av honom. Vid de lokala åklagarmyndigheterna ledsverksamheten av en distriktsåklagare, chefsåklagaren, som i likhet med övrigadistriktsåklagare hos myndigheten är underställd länsåklagaren. ,och åklagardistrikt ingår inte i länsåklagarmyndighetsverksamhetsområde. I dessa distrikt är en överåklagare chef föråklagarmyndigheten. Myndigheten är indelad i åkla-garkamrar och andraavdelningar. Varje åklagarkammare förestås av en distriktsåklagare,chefsåklagaren, och där tjänstgör också andra distriktsåklagare,kammaråklagare. Enligt kungörelsen (1964:345) om rikets indelning i åklagardistrikt är riket indelat i 90 åklagardistrikt. Åklagardistrikten utgörden lokala åklagarmyndighetens verksam hetsområde. Distrikten är så avpassade att de ger arbetsunderlag för en åklagarmyndighet med minst två åklagare. Som tidigare nämnts bygger indelningen i åklagardistrikt helt på polisdistriktsindelningen. Polis- och åklagardistriktens gränser skär inte varandra i något fall och ett åklagar distrikt omfattar alltid minst ett polisdistrikt. Av åklagardistrikten har 23 stycken bildats genom sammanläggning av två eller tre polisdistrikt. I dessa fall är i princip en åklagare stationerad på varje polisiär kansli ort utanför åklagarmyndighetens kansliort. Maj:t har dock i några fall medgivit undantag frän denna regel. Delokala åklagarmyndigheterna har enligt utredningen i stort sett fungerattillfredsställande efter förstatiigandet. Erfarenheterna har visat att åklagarmyndighetersom ger arbetsunderlag för 47 åklagare är de lämpligaste arbetsenheterna. Viddessa myndigheter kan arbetsuppgifterna fördelas rationellt. Arbetet löperjämnt och smidigt och den moderna kontorstekniken kan utnyttjas på ett bättresätt än vid de mindre myndigheterna. Organisationens elasticitet minskardessutom behovet av tillfälliga personalförstärkningar. Om antalet åklagare viden myndighet understiger fyra, kan de.administrativa och organisatoriskafördelar som en större enhet har inte tillvaratas i önskvärd omfattning. Elastici-tetenblir inte helt tillfredsställande och arbetet kan inte alltid fördelasrationellt. Utredningen framhåller också att systemet med utstatione-radeåklagare inte är rationellt och bl. a. innebär att verksamheten splittras ochatt kostnaderna för organisationen blir onödigt stora. Medhänsyn tUl det nära samband som råder meUan polis- och åkla- garväsendetanser utredningen, att det är synnerligen angeläget att indelningen i åklagardistriktanpassas till den föreslagna polisdistriktsindelningen. De nya polisdistriktenbör utgöra grunden för åklagardistriktsinddningen. Om en avvikelse frånpolisdistriktsindelningen är nödvändig för att bUda ett lämpUgt åklagardistrikt,uppställer utredningen som ett oeftergivligt krav att polis- och åklagardistriktensgränser inte skär varandra. Även domkretsarna måste tillmätas stor betydelseför åklagardistriktsinddningen och det är enligt utredningen ett starktönskemål att inte heller deras gränser skär åklagardistriktens gränser. Somförut nämnts utgör polisdistrikten en nedre gräns för storleken av ett åklagardistrikt.Utredningen anser, att de föreslagna polisdistrikten inte i något fall är förstora eller eljest olämpliga som verksamhetsområde för åklagarmyndighet. Manbör därför hålla fast vid den angivna nedre gränsen och lägga samman åklagardistrikti de fall då polisdistrikten enligt förslaget omfattar två eller flera av denuvarande åklagardistrikten. Vissa undantag från denna princip kan dock av organisatoriskaskäl bli nödvändiga vid ett framtida ställningstagande tUl indelningen iStockholms län och . Mot denna bakgrund fram ett detaljerat förslag till jämkningar av åklagardistriktsinddningen.Förslaget innebär att antalet åklagardistrikt minskas frän det nuvarande 90till 81. Jämkningarna är med ett undantag en omedelbar konsekvens av denändrade polisdistriktsindelningen. De leder till att en stor del av de mindre åklagardistriktenkommer att upphöra. Utredningen framhåller, att det fortfarande kommer attfinnas många åklagardistrikt som är alltför små. Man bör därför överv'ägaytterligare åtg'ärder i syfte att åstadkomma en rationellare åklagardistriktsinddningoch sträva efter att bilda distrikt som ger underlag för myndigheter med minsttre åklagare. Ungefär hälften av tvååklagardistrikten faller emellertid bort omreformen genomförs och något eller några tvååklagardistrikt kommer medsäkerhet att utvecklas till treåklagardistrikt genom en successiv förskjutningav arbetsbördan. Det finns därför inte något större utrymme för ytterligaresammanläggningar och utredningen har stannat för att bara i ett fall förorda enjämkningsåtgärd som inte är en omedelbar konsekvens av den föreslagnapolisdistriktsindelningen. Beträffandedet närmare innehållet i utredningens förslag hänvisas till en tabellariskuppställning som torde få fogas tUl protokollet i detta ärende som bUaga. Denärmare motiven för indelningsförslaget redovisas i betänkandet på s. 105108. Utredningensförslag tiU polisdistriktsindelning får också direkta konsekvenser försystemet med utstationerade åklagare. På ort som vid sammanläggning upphör sompolisiär kansliort behöver någon åklagare inte längre vara stationerad. Frågorom utstationering av åklagare är enligt utredningen av rent organisatorisk artoch bör kunna avgöras, av riksåklagarenefter prövning i varje särskilt fall. Med hänsyn till ut-stationeringarnasbetydelse för polisen bör dock samråd alltid äga rum med . tabellarisk uppställning pä s. 108 i betänkandet redovisas de orter där utstationeringav åklagare kan upphöra om utredningens förslag till polis- och åklagardistriktsinddninggenomförs. Utredningenanser, att den föreslagna åklagardistriktsinddningen bör ge väsentligaarbetskraftsvinster. Vinsterna bör i flera fall bli sä stora att antalettjänster i ett nytt åklagardistrikt kan minskas med en eller flera tjänsterjämfört med personalstaterna i de distrikt som skall ingå i det nya distriktet.Minskningarna kan användas för att täcka behov som kan finnas i andra åklagardistrikt.Enligt utredningen måste man räkna med vissa kostnader av engångsnatur som docktorde bli av mycket begränsad omfattning. Bristeri nuvarande organisation. Remissmstanserna delar i stort sett utredningensuppfattning att de mindre åklagardistrikten har vissa brister iorganisatoriskt hänseende. m. fl. anser, att nackdelarnamed dessa distrikt främst kommer till uttryck genom att organisationen inte ärtillräckligt elastisk. Svårigheterna att åstadkomma en rationellarbetsfördelning mellan åklagarna är däremot inte särskilt stora. Genomfördarationaliseringar och en mera nyanserad syn på påföljdsfrågorna har medfört enväsentlig kvalitetsutjämning i fråga om de mål som vanligen förekommer vidåklagarmyndigheterna. Det finns inte heller någon större skillnad i de reellakvalifikationerna hos de åklagare som handlägger dessa mål. Vikten av attuppgifterna kan fördelas efter målens svårighetsgrad och åklagarnas skicklighetbör därför som utredningen har framhållit inte överbetonas. Sågott som samtliga remissinstanser anser i likhet med utredningen att systemetmed utstationerade åklagare innebär att verksamheten splittras och att dettasystem även från andra synpunkter inte är rationellt. Flera länsåklagareframhåller, att systemet är direkt olämpligt. Länsåklagaren i länpåpekar, att åklagare i allmänhet vantrivs vid utstationering och att vikarierför utstationerad åklagare ofta måste tvångskommenderas. Principernaför en distriktsindelningsreform. Nästan alla remissinstanser ansluter sigtill utredningens uppfattning att äklagardistriktsin- delningen bör anpassastill den föreslagna indelningen i polisdistrikt och har som regel inte någotatt erinra mot de principer som enligt utredningen bör ligga tUl grund förjämkningsåtgärderna. Några remissinstanser framhåller emellertid att sambandetmellan domstolsväsendet ochåklagarv'äsendet bör tUlm'ätas större betydelse än vad utredningen har gjort.Enligt RÅ har önskemålen om att åklagardistrikts- och domkretsgränserna skalltäcka varandra i stort sett tillgodosetts i utredningens förslag. Vissa fallav bristande överensstämmelse finns emellertid och i några av dessa fall är enanpassning så angelägen från åklagarsynpunkt att RÅ förordar en justering avområdena för polis- och åklagardistrikt. Föreningen betonarden negativa effekten av att åklagardistriktsinddningen vid förstatiigandetbara anknöts till polisdistriktsinddningen. Den omständigheten att åklagardistrikti många fall inte har omfattat hela domkretsar har inneburit nackdelar förverksamheten. Enligt föreningen bör därför åklagardistrikten och därmed även polisdistriktenanpassas till de nya domkretsama. Målsättningen bör vara att gränserna fördomkretsar, åklagardistrikt och polisdistrikt sammanfaller. Det kan integodtas att åklagardistrikt omfattar del av domkrets eller polisdistrikt. Åklagardistriktkan dock omfatta två eller flera domkretsar. Länsåklagaren i län framhåller, att en åklagarmyndighet, bl. a. genomdomstolsförhandlingarna, binds betydligt fastare till domkrets än tillpolisdistrikt. Resor och därmed sammanhängande arbetstidsförluster ökarpåtagligt om åklagarna en eller måste uppsöka skUdadomstolar. Samarbetet mellan åklagarna och polisen blir däremot som regel intelidande av att åklagar- och polisdistrikt inte sammanfaller. Erfarenheterna harvisat att det går utmärkt att ge direktiv till utredningsmän per telefon ochatt fatta beslut om tvångsmedel efter telefonföredragning. Av ålder har hävdatsatt överensstämmelse bör råda mellan åklagar- öch polisdistrikt. Enligtlänsåklagaren synes tiden nu vara mogen för att som huvudprincip fastslå attdomkrets och åklagardistrikt skall sammanfalla. Kravet att polis- och åklagardistriktensgränser inte skär varandra bör däremot inte vara oeftergivligt. Statskontoretavstyrker att åklagardistrikt bildas över länsgräns. I övrigt synesremissinstanserna inte ha något att erinra mot en sådan di-striktsbUdning. RÅ intar en positiv inställning tiU den av utredningen föreslagnasammanläggningen över länsgräns. Så gott som samtliga remissinstanser ansluter sig till utredningensuppfattning att polisdistrikten bör utgöra en nedre gräns för storleken av ett åklagardistriktoch att åklagardistrikt därför bör Taggas samman i de fall då ett föreslagetpolisdistrikt kommer att omfatta tvä eller flera nuvarande åklagardistrikt. Somtidigare nämnts är vissa remissinstanser negativa till att polisdistriktsindelningenändras inom deras eget verksamhetsområde. Av dessa remissinstanser anser några,bl. a. länsstyrelserna i , , och , attinte heller åklagardistriktsinddningen bör ändras. Åtskilliga remissinstanser tar upp frågan om åklagardistrikti vissa fall bör läggas samman trots att förslaget tUl ändradpolisdistriktsindelning i och för sig inte innebär att en sådan åtgärd ärnödvändig. Några remissinstanser, bl. a. föreningen , går idenna fräga längre än vad utredningen har gjort och anser att åklagardistriktsom inte ger arbetsunderlag för fyra åklagare bör läggas samman med annat åklagardistrikt.Enligt föreningen kan man dock i undantagsfall godta treåklagardistrikt och omsärskilda skäl föreligger även tvååklagardistrikt. RÅ, hovrätten för VästraSverige, statsåklagarföreningen samt att stort antal läns- och chefsåklagareansluter sig däremot till utredningens uppfattning att åklagardistrikt som gerarbetsunderlag för myndigheter med minst tre åklagare bör behållas. Fleraåklagare framhåller i sina yttranden att åklagardistrikt med 47 åklagare ärden lämpligaste arbetsenheten men att erfarenheterna av treåklagardistriktdock är så goda att dessa distrikt tiUs vidare bör bestå. Systemet med utstationerade åklagare. Som förat nämntsdelar remissinstanserna som regel utredningens uppfattning att systemet med utstationeradeåklagare inte är rationellt. Enligt RÅ är det tillfredsställande att utstationeringarna,som har väsentliga nackdelar, i flertalet fall kommer att upphöra omutredningens förslag genomförs. I vissa fall medför indragning av utstationeradåklagare en sådan rationalisering att personalbesparingar kan göras.Överåklagaren i åklagardistrikt framhåller, att slutmålet bör vara attalla utstationerade åklagare dras in. anser i likhet med utredningen attfrågor om utstationering av åklagare är av rent organisatorisk art och att dedärför i varje särskilt fall bör kunna prövas av riksåklagaren efter samråd medrikspolisstyrelsen. Utredningen lägger inte fram några organisationsförslagför de polis-och åklagardistrikt som berörs av de föreslagna inddningsändringarnaoch behandlar därför bara vissa övergångsfrågor av principiell eller eljestmera väsentlig betydelse. I fråga omden lokala polisorganisationen anser utredningen, att det bör ankomma pärikspolisstyrelsen att svara för att organisationsplaner görs upp för deberörda polisdistrikten. Förslaget tUl ändrad poUsdi-striktsindelning får imånga fall konsekvenser för personal av olika kategorier och kan även komma attpåverka utrustnings- och lokal- frågor.Utredningen betonar, att övergången till den nya organisationen bör göras mjukoch smidig för den berörda personalen. Om övergångstiden blir relativt lång,måste emeUertid tjänster vakanssättas i en omfattning som för personalens delär olämplig. Skall chefstjänstemännens avgång med ålderspension avvaktas, blirdet i många fall inte möjligt att genomföra indelningsändringar inom rimligtid. Enligt utredningen finns det därför skäl som talar för att distriktsinddningsreformengenomförs på en gång. En förutsättning härför är dock att personalfrågornakan lösas på ett tillfredssfäUande sätt. Utredningen bedömer möjligheterna attbereda personalen plats inom den lokala polisorganisationen som goda. Vissasärskilda anordningar, ett förtursförfarande och inrättande av personligatjänster, kan vidtas för att göra övergången mjuk för personalen. är det emellertid svårt att bedöma om de föreslagnadistriktssammanslagningarna skall genomföras på en gång eller etappvis med etteller flera nya distrikt i varje etapp. Utredningen tar därför inte ställningtill denna fråga utan förordar att personalstaterna fastställs så snart sommöjligt för de nya distrikten och att omorganisationen om möjligt påbörjas den1 och i varje fall helt har genomförts före . kan distriktspolisstyrelserna i och för sig inrättas innanindelningsändringarna genomförs. Reformen, som syftar till en bättremedborgerlig förankring av polisverksamheten, bör genomföras så snart sommöjligt. Utredningen föreslår, att distriktspolisstyrdserna inrättas samtidigtsom regionpolisstyrelserna och att tidpunkten bestäms tiU . Utredningenanser, att en reform av den regionala polisorganisationen är brådskande medhänsyn tUl de brister som organisationen har och de krav på en effektivorganisation som den ökade brottsligheten ställer. Utredningens förslag, sombl. a. innebär att en enhetUg organisation byggs upp på alla nivåer, börbedömas i ett sammanhang med hänsyn till frågornas inbördes samband. Sambandetmellan den regionala polisverksamheten och övrig regional samhälleligaktivitet är från planeringssynpunkt inte av sådan art och omfattning att det kr'äverett ställningstagande. Eftersom förslaget enligt utredningen inte föregripereller försvårar ställningstagandet till den regionala samhällsförvaltningen iövrigt, bör det genomföras oberoende av att länsberedningen nu utreder vissafrågor rörande den regionala samhällsförvaltningens uppgifter ochorganisation. Utredningenlägger fram ett organisationsförslag för var och en av de åtta föreslagnapolisregionerna. Reformen måste enligt utredningen genomföras i ett sammanhang.Det innebär emeUertid inte att den nya organisationen vid ikraftträdandet idetalj skall överensstämma med organisationsplanerna. Av hänsyn tUltjänstemännens personliga förhållanden måste anpassningen till planerna ske såmjukt som möjligt och dennya organisationen blir därför helt genomförd först efter en övergångstid. Utredningenföreslår, att omorganisationen genomförs eller så snart sommöjligt därefter.