prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Väghållaren skall sålunda ha rätt atti ägarens ställe bestämma över vägmärkens användning och tillgodogöra sigalster och andra tillgångar. föreslår de sakkunniga att det skallvara möjligt att i särskilda fall göra inskränkningar i de befogenhetervågrätten normalt skall ge \ ningar skall framgå av arbetsplanen för vägen. Remissinstansernadelar nästan undantagslöst de sakkunnigas uppfattning att mark för vägändamåläven i fortsättningen skall kunna förvärvas med vägrätt. Vägrätt hai- hittillsvisat sig vara ett smidigt instrument för förvärv och innehav av mark förvägändamål. Stor enighet synes råda på den punkten. Att som någraremissinstanser har ifrågasatt avskaffa väg-rättsinstitutet och i ställethänvisa väghållare till att förvärva vägmark med äganderätt förutsätter därföratt äganderätt kan sägas medföra avgörande fördelar i jämförelse med vägrätt. Vissa olikheter mellanäganderätt och vägrätt är av intresse i detta sammanhang. Äganderätt gerklarhet om dispositionsrättens omfattning. När det gäller vägrätt däremot kandet f. n. i vissa fall vara svårt att klart avgränsa de befogenheter somvågrätten ger väghållaren. Denna skillnad jämnas dock ut, om de sakkunnigasförslag om en utvidgning av vägrättsbefogenheterna och en precisering i varjesärskilt fall av eventuella inskränkningar i dessa befogenheter genomförs.Äganderättsförvärv medför i allmänhet behov av fastighetsbildningsåtgärder. Såär inte förhållandet med förvärv av vägrätt. Vägrätt återverkar inte påfastighetsindelningen. När väg dras in, skall vägmark som innehafts med vägrätti allmänhet återgå till fastighetens ägare, som inte behöver utge någonersättning härför. Vägmark som väghållare innehar med äganderätt är väghållaredäremot inte skyldig att lämna ifrån sig utan ersättning när vägen dras in. Desakkunniga föreslår ingen ändring i fråga om den nu angivna ordningen vidindragning av väg som innehafts med vägrätt. Om väghållaren innehar vägmärkenmed äganderätt, behövs i de allra flesta fall särskilda åtgärder för attåstadkomma en lämplig fastighetsindelning efter vägens indragande. Inneharväghållaren vägmärken med vägrätt, när vägen dras in, behöver sådana åtgärder,fr. o. m. i form av fastighetsreglering enligt FBL, ske barai undantagsfall, exempelvis då genom förändringar i fastighetsindelningenintill vägområdet vägmärken på ett från fastighetsbildningssynpunkt olämpligtsätt avskurits från den fastighet den hör till. Enligt min mening kan detinte göras gällande att äganderätt generellt sett skulle ha fördelar avavgörande betydelse i jämförelse med vägrätt. Endast ett fåtal invändningar remissbehandlingen rests mot den Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 129 föreslagnautvidgningen av vägrättsinnehavarens befogenheter. Genom denna utvidgning kanutan tvekan åstadkommas en klarare reglering än den nu gällande. Också frånersättningssynpunkt har den föreslagna ordningen fördelar. Ersättning förvägrättsupplåtelse utgår redan nu i allmänhet med belopp motsvarande markensvärde. Anledning att frångå denna princip saknas. Genom den av de sakkunnigaföreslagna utridgningen av väghållarens befogenheter kan i normalfallet nås enbättre överensstämmelse mellan den upplåtna rätten och den ekonomiskaersättningen än enligt nu gällande regler. Jagförordar att institutet vägrätt bibehålls och att väghållarens befogenheterutvidgas på sätt de sakkunniga har föreslagit. Däremot är jag i likhet med desakkunniga inte beredd att förorda att väghållaren ges befogenhet att med stödav vägrätt bestämma över markens användning också för tid efter det att vägenhar dragits in. Rätt att inom vägområde ha ledning bör alltså liksom nu kunnaupplåtas av väghållaren med stöd av vägrätt bara för den tid vägen består. Jagfinner inte heller skäl att förorda någon ändring av den nu gällandeordningen, att vägmark som innehafts med vägrätt återgår till fastighetensägare utan ersättning, då vägen dras in och marken inte behövs för enskild väg.Väghållaren är inte skyldig att ställa i ordning marken för annat ändamål ochden torde därför i allmänhet representera ett mycket begränsat värde. Såsomde sakkunniga har anfört bör möjlighet öppnas att i särskilda fall görainskränkningar i de befogenheter som vägrätt normalt ger väghållaren. Sådanainskränkningar bör framgå av arbetsplanen för vägen eller, när det är fråga omenskild väg som skall förändras till allmän, av beslutet om förändringen. Pådetta sätt säkerställs att förekommande inskränkningar blir preciserade.Samtidigt erhålls också underlag för den jämkning av ersättningen förvägrättsupplåtelsen som en inskränkning av vägrättsbefogenheterna kan geanledning till. Desakkunniga föreslår att de nya reglerna om vägrättsbefogenheternas omfattningskall bli tillämpliga också på vägrätt som har tillkommit före de nya reglernasikraftträdande och att fastighetsägare i särskilda fall skall ha rätt tillersättning av väghållaren för förluster som uppkommer genom att den nyaordningen blir gällande. Att vägrättsbefogenheterna får olika omfattning,beroende på tidpunkten för vågrättens tillkomst, är från praktiska synpunkterolämpligt. Detta kan undvikas om de sakkunnigas nu ifrågavarande och avremissinstanserna godtagna förslag genomförs. Jag förordar att så sker. Tillreglernas närmare utformning återkommer jag i motiveringen tillövergångsbestämmelserna (punkt 5). Beträffandesätten för förvärv av vägrätt innebär de sakkunnigas förslag, såsom nämnts,den ändringen i förhållande till gällande rätt, att också förvärv av vägrättgenom frivillig upplåtelse skall stå i överensstämmelse 5 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 Planen behöver dock inte alltid, till skillnad från vad som ärfallet vid tvångsförvärv av vägrätt, vara fastställd. Förslaget, som inte harmött några erinringar under remissbehandlingen, tillgodoser det enligt minmening väsentliga önskemålet att icke tidsbegränsade sakrättsliga belastningarpå fastigheter redorisas på ett klart sätt även när de grundar sig påfrivilliga upplåtelser. Jag förordar att förslaget genomförs. FriviUiga upplåtelserav vägrätt kommer också i fortsättningen att ha betydelse eftersom de i vissafall är en förutsättning för att utställelse och fastställelse av arbetsplanskall kunna underlåtas. Dessa fall har jag berört i det föregående (15.1.5). Publiceringav den sakrättsliga belastning på en fastighet som vägrätt innebär och avinskränkningar i rätten att förfoga över mark intill allmän väg får, som någraremissinstanser har framhållit, anses vara till gagn både för enskilda fastighetsägare, fastighetsköpare och kreditgivare och för olika myndigheter.Jag ansluter mig till den under remissbehandlingen framförda tanken attanteckning i det nya fastighetsregistret är en lämplig form för publicering.Frågan härom får tas upp i annat sammanhang. Enligtde sakkunnigas förslag bör i den nya väglagen tillskapas möjlighet förväghållaren att ett vägbyggnadsarbete pågår även motfastighetsägarens vilja skaffa sig nyttjanderätt till mark i närheten av vägområdetför att tillgodose tillfälliga behov av utrymme för upplag och liknandeändamål, såsom uppställning av maskiner och redskap samt väg till upplags-eller uppställningsplats. Som förutsättning för fastighetsägarens skyldighetatt upplåta marken bör enligt de sakkunniga gälla att det i fastställdarbetsplan angetts vilken mark som behövs samt för vilket ändamål och undervilken tid marken skall utnyttjas. För upplåtelse av nu ifrågavarandenyttjanderätt skall väghållaren betala ersättning. De sakkunnigas förslag har iprincip godtagits av remissinstanserna och jag anser att det bör genomföras.Under remissbehandlingen har framhållits att det kan visa sig vara förenat medsvårigheter att långt i förväg, i samband med arbetsplanens upprättande,avgöra väghållaren behöver ha tillgång till mark för upplago. d. vid sidan om vägen. Synpunkten är riktig. Den föreslagna ordningen medtillfällig nyttjanderätt till mark under bygg nadsarbetets gång kräver liksomvägbyggnadsverksamheten i övrigt ett icke obetydligt mått av förutseende.Skulle det, sedan arbetsplanen fastställts, visa sig nödvändigt med ändring ifråga om tiden för upplåtelsen eller i fråga om plats eller ändamål och kanöverenskommelse med fastighetsägaren inte träffas, får rättelse sökas genom atten ny arbetsplan upprättas i denna del och görs till föremål för utställelseoch fastställelse. Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 131 Desakkunniga föreslår att den nuvarande ordningen att beträffandeviss allmän väg kan meddela förbud mot anslutning av enskild väg till denallmänna vägen ersätts med en generell anmälningsskyldighet för den som villansluta enskild farväg eller på annat sätt anordna utfart till allmän väg.Anmälan skall göras till senast arbetet skallpåbörjas. skall enhgt förslaget pröva om den tilltänkta utfartenkan godtas med hänsyn till trafiksäkerheten och vid behov kunna förbjudautfarten eller meddela föreskrifter om dess läge eller utförande i övrigt samtom tidsbegränsning av användningen. skall dessutom kunna utfärdatrafikföreskrift för reglering av trafiken i utfarten. Med utfart jämställerde sakkunniga brygga, vare sig den kan befaras med fordon eller inte. Sammaregler som för nya utfarter föreslås för sådan ändring av befintlig utfart,som kan vålla olägenhet från trafiksäkerhetssynpunkt. I fråga om befintligautfartsvägar föreslår de sakkunniga ridare att skall kunnaföreskriva avspärrning, flyttning eller ändring av utfarten genom väghållarensförsorg, om det behövs med hänsyn till trafiksäkerheten. skall istället för att föreskriva avspärrning kunna meddela trafikföreskrift som endaåtgärd eller i kombination med föreskrift om flyttning eller ändring avutfarten. Om det för verkställighet av beslut om flyttning ellerändring av utfart behöver tas i anspråk mark som tillhör annan fastighet än denför vilken utfarten är avsedd, skall väghållaren enligt de sakkunnigas förslagi fastighetsägarens ställe kunna göra gällande rätt att påkalla förrättningenligt lagen (1939: 608) om enskilda vägar (EVL) och föra talan vid förrättningen.De föreslagna bestämmelserna om reglering av enskild vägs anslutning tillallmän väg skall i likhet med vad som gäller nu inte tillämpas på enskild vägsom är upptagen i fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan. Tillgrund för de sakkunnigas förslag om generell anmälningsskyldighet i fråga omplanerade utfarter till allmän väg och om åtgärder i fråga om befintligautfarter ligger önskemålet att förbättra möjligheterna att ingripa motanslutningar till allmän väg som är olämpliga från trafiksäkerhetssyn-piinkt.Att en skärpning av reglerna i detta syfte är motiverad är också en allmän uppfattningbland remissinstanserna. På vägar med snabb motor-trafik kan varjeväganslutning utgöra en trafikfara. Det är därför ett väsentligttrafiksäkerhetsintresse att enskilda väganslutningar förläggs till lämpligaplatser och att de får en sådan utformning att trafikfaran kan begränsas sålångt som möjligt. Nuvarande regler i väglagstiftningen är, som också JO (1961s. 507, 1962 s. 250) har påpekat, behäftade med svagheter på flera punkter.Förfarandet i ärenden om meddelande av anslutningsförbud beträffande en allmänväg är omständligt och administrativt betungande. Maj:ts proposition nr 1971 befogenhet att ge föreskrifter som begränsar de ändamål förvilka en anslutningsväg får begagnas. En reglering av utfartsfrågorna som påett mera effektivt men smidigt sätt tillgodoser trafiksäkerheten påallmänna vägar med deras ofta intensiva trafik är därför också enligt minmening angelägen. Emellertid bör det, som framhållits under remissbehandlingen,vara möjligt att reglera utfart till allmän väg också med hänsyn tillframkomligheten på den allmänna vägen. Vad först angår anslutningav nya utfarter till allmän väg delar jag de sakkunnigas uppfattning attlänsstyrelsen bör få möjlighet att i fråga om samtliga allmänna vägar ochinte bara såsom sådana vägar beträffande vilka särskiltanslutningsförbud har meddelats granska anslutningsfrågan innan anslutningenkommer till stånd. En sådan möjlighet kan öppnas på det sätt som de sakkunnigahar angett, nämligen genom införande av en skyldighet för den som vill anordnautfart till allmän väg att senast före arbetets igångsättande göraanmälan om den planerade anslutningen till . kan då,om anslutningen är olämplig från allmän synpunkt, meddela förbud ellerföreskrifter. I de fall då ingen erinran finns mot anslutningen, meddelarlänsstyrelsen inget beslut. Den som har gjort anmälan kan i så fall påbörja arbetetmed anslutningen så snart tremånaderstiden gått till ända. Underremissbehandhngen har anförts att ett system med anmälningsskyldighet liggermycket nära ett system som innebär generell skyldighet att söka tillstånd ochatt det av allmänheten också kommer att uppfattas som ett tillståndssystem. Frånett sådant system skiljer sig ordningen med anmälningsskyldighet främstdärigenom att den som gör anmälan inte får något beslut från i defall då ingen erinran föreligger mot den planerade anslutningen. Den som sökertillstånd till anslutning av utfart får däremot alltid ett svar på sin ansökani form av ett beslut. Anmälningssystemet skiljer sig från tillståndssystemetockså på den punkten att det inte medger tidigare igångsättning än tre månaderefter det anmälan gjorts, under det att med ett tillståndssystem brådskandefall, t. ex. frågor om tillfälliga väganslutningar för skogsbrukets räkning,kan behandlas snabbare. Med hänsyn till vad jag nu har anfört finner jagtillståndssystemet vara att föredra. Det merarbete som uppkommer genom attlänsstyrelsen med ett sådant system skall meddela formellt beslut också i defall då det är fråga om tillstånd utan särskilda föreskrifter får bedömas somobetydligt. Dessa beslut bygger på ställningstaganden, som också med det av desakkunniga föreslagna systemet måste göras, och de kan meddelas på blanketterenligt standardiserat formulär. Jag finner övervägande skäl tala för attregleringen i den nya väglagen av frågan om anslutning av utfart ges formen avgenerellt förbud att utan tillstånd ansluta utfart till allmänväg. Som de sakkunniga föreslår bör i samband med tillstånd kunnage föreskrifter om anslutningens läge eller utförande. Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 133 synesdäremot inte föreligga att i lagen ta upp en bestämmelse om att tillstånd kantidsbegränsas. Att så kan ske, om fastighetsägaren begär tillstånd till utfartendast för en begränsad tid, torde gälla utan särskild föreskrift. I övrigt börtillstånd kunna bringas att upphöra endast om förhållandena ändrats så, att ettingripande mot befintlig utfart är motiverat. Jag återkommer i det följandetill frågan när sådant ingripande kan ske. Enligt gällandebestämmelser (31 a § AVL) kan länsstyrelse förbjuda anslutning till allmän väg avenskild väg eller förordna att enskild utfartsväg inte vidare får användas förändamålet. Den av de sakkunniga föreslagna regleringen avser anslutning tillallmän väg av enskild farväg och annan utfart. Med utfart vill de sakkunnigalikställa biyggor, vare sig de är ägnade att befaras med fordon eller inte. Jagdelar de sakkunnigas uppfattning att regleringen när det gäller nyaanslutningar bör omfatta enskilda körvägar och sådana utfarter som är avseddaatt användas för körtrafik. Gångvägar, cykelvägar och ridvägar bör alltså fallautanför regleringen. Det skulle föra för långt att inbegripa även sådana vägar.Anslutning av bryggor bör enligt min mening behandlas på samma sätt somanslutning av enskilda vägar. Kan de inte användas för körtrafik, bör de likalitet som enskilda vägar som inte kan användas för sådan trafik omfattas avtillståndsskyldighet. Desakkunniga föreslår att anmälningsskyldighet skall gälla också vid sådanändring av befintlig utfart, som kan vålla olägenhet från trafiksäkerhetssynpunkt.Detta förslag har vållat osäkerhet hos några remissinstanser om huruvidaanmälningsskyldighet skall gälla vid ändring av utfartsvägens användningssättoch vid ökning av trafikintensiteten på den enskilda vägen. Det blir givetvisen väsentlig ändring av trafikförhållandena, om en enskild väg som endastanvänts för en bostadsfastighet exempelvis övergår till att tjäna som till- ochutfart för en bensinstation. För en sådan ändring skulle skyldighet att sökatillstånd vara motiverad. I andra fall exempelvis då en enskild väg blirutfartsväg för en njtillkommen bostadsfastighet utmed vägen synes det dockvara svårare att motivera en sådan skyldighet. Det är emellertid naturligt attbehovet att ändra på utformningen av en enskild väg och dess anslutning tillallmän väg ökar ju starkare trafiken blir på den enskilda vägen. Det kan därförvara lämpligt att anknyta tillståndsskyldigheten till fysisk ändring avenskild vägs anslutning till allmän väg. Med en sådan lösning regleras inte defall då en ökning av trafikintensiteten på enskild väg sker utan att vägensanslutning till allmän väg ändras. Dessa problem bör dock kunna bemästras genomsådant ingripande från sida som jag kommer att behandla i detföljande. Jag förordar därför att endast den som avser att åstadkomma enfysisk ändring av en anslutning av enskild väg till allmän väg åläggsskyldighet att söka tillstånd till åtgärden. Maj:ts proposition nr 1971 Ennyhet är de sakkunnigas förslag att i stället för förbud mot entilltänkt utfart skall kunna meddela trafikföreskrifter som riktar sig till denallmänhet som kan komma att begagna den enskilda vägen. Avsikten är att gelänsstyrelsen bättre möjligheter att anpassa sitt ingripande till vad som framstårsom nödvändigt i det särskilda fallet. Sålunda skall genomtrafikföreskrift kunna bestämma att trafiken till och från en anslutning avenskild väg till allmän väg begränsas att avse riss årstid, visst slag avtrafik, trafik för riss fastighets behov eller dylikt. Förslaget som hargodtagits av remissinstanserna fyller enligt min mening ett väsentligt behov,nämligen att kunna reglera tillkomsten av nya anslutningar till allmän väg påett smidigt sätt genom användande av differentierade förbud. Jag förordar iprincip att förslaget genomförs. Med det tillståndssystem som jag har uttalatmig för i det föregående innebär detta att skall kunna förenabeslut om tillstånd att anlägga eller ändra anslutning till allmän väg med trafikföreskrift. Reglerom trafikföreskrifter av nu ifrågavarande slag, lokala trafikföreskrifter,finns f. n. i 61 § vägtrafikförordningen (1951:648) (VTF). meddelar lokala trafikföreskrifter (61 § 1 och 2 mom.). Sådana föreskrifterskall antecknas i särskild tiggare och publiceras, om de inte skalltillkännages genom vägmärke, i länskungörelserna eller i rissa fall i tidningeller tidningar i orten (61 § 3 mom.). Före utgången av mars månad varje årutfärdar kungörelse om vägar och lokala trafikföreskrifter inomlänet (62 §). Undantag från lokal trafikföreskrift kan medges för visständamål, om särskilda skäl föreligger (63 §). överträdelse av lokaltrafikföreskrift är straffbelagd (68 §). Somde sakkunniga har anfört bör bestämmelser om trafikföreskrifter med anledningav anläggning eller ändring av anslutning av utfart till allmän väg tas upp iVägL. bör ges befogenhet att meddela trafikföreskriftervarigenom trafik med motordrivet fordon på den anslutande enskilda vägenförbjuds eller inskränks. I VägL bör också föras in bestämmelser om dispensfrån trafikföreskrifter för visst ändamål, liksom ansvarsbestämmelser. Kungl.Maj :t kan meddela föreskrifter som gör reglerna i VTF om anteckning ochpublicering av lokala trafikföreskrifter tillämpliga också på detrafikföreskrifter som meddelas med stöd av VägL. Attlänsstyrelsen i fråga om befintlig anslutning till allmän väg, såsom desakkunniga föreslår, kan ingripa genom att föreskriva att väghållaren fårspärra av, flytta eller ändra utfarten på annat sätt i stället för att, somenligt gällande rätt, förordna att utfarten inte längre får användas för ändamålet,ger möjlighet att anpassa åtgärderna till föreliggande regleringsbehov. Sammasyfte har också förslaget att jämte föreskrift om flyttning ellerändring av utfart eller utan sådan föreskrift skall kunna meddelatrafikföreskrift. ifrågavarande förslag ger också större effek- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 135 tivitetåt regleringen av befintliga utfarter genom att väghållaren för den allmännavägen skall berättigas utföra de åtgärder som förordnar om ochgenom att trafikföreskrifter som riktar sig till allmänheten skall kunnameddelas. Förslagen har godtagits vid remissbehandlingen, och jag kan i alltväsentligt ansluta mig till dem. Detaljutformningen av bestämmelserna i ämnetåterkommer jag till i motiveringen till 40 § VägL. Jag vill dock förutskickaatt befogenheter bör utformas så, att de avser förordnande omavspärrning eller ändring genom väghållarens försorg av befintlig enskildvägs anslutning till allmän väg och inte av utfarten och att trafikföreskriftskall kunna tillgripas som ett alternativ till både avspärrning och ändring. Jaghar i det föregående redogjort för vilka nya anslutningar till allmän väg somenligt min mening bör omfattas av skyldigheten att söka tillstånd. Jag anfördedärvid att det skulle föra för långt att föreskriva sådan skyldighet också ifråga om gångvägar, cykelvägar och ridvägar. Detta ställningstagande utesluterinte att bör kunna ingripa mot befintliga anslutningar av sådanavägar. Dessa kan i vissa fall tänkas utgöra en påtaglig fara förtrafiksäkerheten på den allmänna vägen genom sin belägenhet eller genom denomfattning vari de används. bör enligt min mening ha möjlighetatt förordna om avspärrning eller ändring och att meddela trafikföreskrifterockså i fråga om nu nämnda anslutningar. Jag förordar alltså att länsstyrelsensbefogenhet att ingripa mot befintliga anslutningar till allmän väg får avseanslutning av enskilda vägar, vare sig de kan användas för körtrafik ellerinte. På samma sätt som enskild väg bör behandlas befintliga anslutningar avutfarter, som inte utgör vägar, och befintliga anslutningar av bryggor. Desakkunniga föreslår att reglerna i AVL om ersättning till fastighetsägare ochandra och om inlösen av fastighet eller fastighetsdel med anledning avutfartsreglering bibehålls i huvudsak. Detta innebär att också i fortsättningenersättning skall kunna komma i fråga bara för avsevärd skada och inlösen bara ihändelse av synnerligt men genom regleringen. Vidare skall också somförutsättning för ersättning och inlösen gälla att skadan hänför sig till enfastighet som haft utfart till allmän väg. Vad som kan ersättas enligt AVL äravsevärd kostnad för anläggning av ny eller ändrad utfartsväg och avsevärt menrid nyttjandet av fastigheten. Inlösen kan enligt AVL påkallas av fastighetsägaren,när regleringen förorsakar synnerligt men vid nyttjandet av fastigheten.Reglerna bör enligt de sakkunnigas mening förtydligas så, att det framgår attväghållaren är skyldig att ersätta också avsevärd ökning av eljest erforderligavägunderhållskostnader. Även i fråga om anläggning av ny eller ändradutfartsväg anser de sakkunniga att det bör anges att endast en avsevärd ökningav eljest erforderliga kostnader berättigar till ersättning. Maj:ts proposition nr 1971 desakkunniga förebyggas att fastighetsägare på det allmänna övervältrar kostnadersom han under alla fölhållanden fått vidkännas för en för fastighetenacceptabel utfart. Ersättning skall enligt de sakkunnigas förslag inte utgåtill fastighetsägare för kostnader som är en följd av att gällande föreslaifterinte har iakttagits. Inlösen skall enligt förslaget kunna påkallas, omfastighet eller fastighetsdel som har haft utfart till allmän väg åsamkatssynnerligt men av den art att ersättning härför kan utgå. Reglerna omersättning och inlösen bör enligt de sakkunnigas mening anknytas till alla deingripanden i fråga om enskild utfart som skall kunna göra. Desakkunniga föreslår också en regel om rätt för väghållare till ersättning avfastighetsägare som inte har iakttagit gällande föreskrifter. Medför sådanunderlåtenhet avsevärd kostnad för väghållaren för avspärrning, flyttningeller ändring av utfart, skall fastighetsägaren utge ersättning tillväghållaren för denna kostnad.