prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — attväg skall kunna byggas som allmän krävs enligt AVL att vägen är nödig för denallmänna samfärdseln eller eljest av synnerligt gagn för det allmänna.Indragning av väg får enligt AVL ske, om vägen efter tillkomsten av ny vägeller eljest är behövlig från allmän synpunkt och olägenheten förbygden av att vägen dras in är ringa. Beträffande behandlingenav vägfrågor innehåller AVL endast några grundläggande bestämmelser. a.föreskrivs i AVL att frågor om byggande av väg, om förändring av enskild vägtill allmän, om inrättande av särskild vinterväg samt om indragning av vägskall, om inte Kungl. Maj :t förordnat annorlunda, handläggas av statensvägverk efter samråd med . Har annan mening änlänsstyrelsen, skall ärendet hän-skjutas till Kungl. Byggandeav väg skall alltid föregås av att arbetsplan upprättas. Arbetsplan skall iregel utställas för granskning av sakägare och andra och därefter fastställas. till väg förvärvas iallmänhet med vägrätt enligt närmare bestämmelser i innebär attväghållaren får ta marken i besittning och därefter nyttja den för vägändamålutan hinder av den rätt som annan kan äga med avseende på marken. För vissa iAVL angivna ändamål kan mark tas i anspråk med mera tillfällig rätt. Församtliga nu nämnda fall innehåller AVL ersättningsregler. I AVL finns vidarebestämmelser om enskilda utfartsvägar som ansluter till allmän väg. Lagen innehållerockså ett flertal ordnings- och säkerhetsföreskrifter som reglerar bl. a.enskildas rätt att ha grind eller andra anordningar på väg och att uppförabyggnader, inrätta upplag eller sätta upp stängsel, skyltar m. m. i närheten avväg samt väghållarens rätt att hugga bort eller kvista träd eller buskar påfastighet intill vägen. För att tillgodose behovetav personal för snöröjning vid särskilt svåra väderleksförhållanden finns i AVLbestämmelser som möjliggör uttagande av arbetslag för vinterväghållning. EnligtAVL skall för handläggning av vissa tvistiga vägfrågor finnas särskilda organ,vägsynenämnder. AVLinnehåller slutligen straffbestämmelser samt bestämmelser om handräckning ochbesvär. Bestämmelserna i genom stadgan (1943:437) angående behandlingen av vissa vägfrågor(vägstadgan) (VSt). I VSt delas det allmänna vägnätet upp i riksvägar,länsvägar och ödebygdsvägar: Uppdelningen är främst av betydelse ianslagshänseende. VSt innehåller också detaljbestämmelser om förfarandet iviktigare vägfrågor. Sålunda skall behandlingen av fråga om byggande av vägregelmässigt innefatta tre moment, dels förberedande utredning om behovet avföreslagen allmän väg, dels arbetets upptagande i flerårsplan i den ordningsom betingas av dess ange-lägenhelsgrad, dels upprättande och fastställande avarbetsplan för företaget. Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 25 EnligtAVL skall för vissa uppgifter av huvudsakligen rådgivande art finnas vägnämnderoch länsvägnämnder. Närmare bestämmelser om dessa organ ges i lagen (1943: 436)om vägnämnder och länsvägnämnder. Tillstad och stadsliknande samhälle som är väghållare kan utgå bidrag av statsmedeltill byggande och underhåll av allmänna vägar och för den allmänna samfärdselnnödiga gator. En grundläggande bestämmelse härom finns i AVL. i ämnet har meddelats i förordningen (1960:374) om statsbidragtill väg- och gatuhållning i vissa städer och stadsliknande samhällen (1960 årsstatsbidragsförordning). Bestämmelserom enskilda vägar finns i lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL). 2.2Huvuddragen i de sakkunnigas förslag Desakkunnigas förslag, som skall redovisas närmare i följande avsnitt, innebär enrad ändringar i förhållande till gällande bestämmelser. Dessa ändringar är ihuvudsak följande. skall kunna räknas, förutom vägbanan och de anordningar i övrigt somstadigvarande behövs för vägen, också anordningar som inte är helt nödvändigaför vägen men som behövs för att höja kvaliteten på vägen till önskvärd nivå,såsom vägbelysning, hållplats, parkeringsplats och rastplats. För att sådanasärskilda anordningar skall kunna räknas till vägen skall beslut om derasutförande ha tagits upp i arbetsplan för vägen. skall vidare kunna räknas ett högst uppgående område närmastutanför ytterkanten av vägdike, vägslänt eller annan väganordning. Somförutsättning härför skall gälla att beslut om sådan sidoremsa har tagits uppi arbetsplanen för vägen. Inom område med fastställd general-, stads- ellerbyggnadsplan skall en sidoremsa på kunna hänföras tillvägområde, om så mycket mark i planen avsatts för vägändamål. Kommun som ärväghållare skall få möjlighet att erhålla statsbidrag för sina kostnader förförvärv av nu nämnda sidoremsor. Byggnadsfrittavstånd intill allmän väg utanför fastställd general-, stads-eller byggnadsplanskall såsom vara men räknas från vägområdets ytterkant istället för vägens mitt och skall av kunna sträckas ut till högst50 meter, mot högst enligt AVL. Väghållarenskall ha möjlighet att i väghållning, dvs. byggande och drift av allmän väg,inbegripa vägbelysning. Kommuner som är egna väghållare föreslås under vissaförutsättningar bli berättigade till statsbidrag för anordnande och drift avvägbelysning. Särskilda föreskrifter föreslås beträffande vägbelysningenskvalitet, beträffande störande fasta ljuskällor inrid väg och beträffandestatsbidrag för upprustning av befintlig beljsningsan-ordning. Arbetsplanskall också i fortsättningen upprättas för varje vägbyggnadsföretag.Fastställande av arbetsplan skall kunna underlåtas, om det är Maj:ts proposition nr 1971 frågaom enbart förbättring eller omläggning av befintlig väg och mark inte behövertas i anspråk eller samtliga berörda sakägare har medgett ianspråk-tagandet. Vidareföreslås en ordning med arbetsplan i två led. För vägbyggnadsföretag skallkunna upprättas och fastställas en förberedande arbetsplan, som visar vägenssträckning och i huvudsak de områden som skall tas i anspråk. , Denförberedande arbetsplanen skall kompletteras med en slutlig, fullständigarbetsplan som dock inte behöver fastställas, om den inte för sitt genomförandekräver tvångsförvärv av vägrätt utöver vad som möjliggjorts genom den förstaplanen. Institutetvägrätt skall bibehållas. Vägrätt skall i princip ge väghållaren befogenhet attnyttja den i arbetsplanen redovisade marken för vägändamål och att undervågrättens bestånd också i övrigt i ägarens ställe bestämma över markensanvändning och tillgodogöra sig alster och andra tillgångar. Undantag skallkunna göras genom att i arbetsplanen görs inskränkning i väghållarensbefogenheter. Markutanför vägområdet skall av väghållaren kunna tas i anspråk för uppställning,upplag m. m. under byggnadsarbetets gång. För tvångsförvärv av sådan rätt krävsbeslut i fastställd arbetsplan. Detstatliga vägväsendet föreslås få större möjligheter att i samband medindragning av allmän väg bygga enskilda anslutningsvägar. Dennuvarande regeln att länsstyrelse beträffande viss väg kan förordna att enskildväg inte får anslutas utan tillstånd skall enligt förslagetersättas med en generell bestämmelse om skyldighet för den som avser attanordna enskild utfart till allmän väg att göra anmälan till läns-stjTclsensenast arbetet skall påbörjas. Samma skall gälla i fråga omsådan ändring av befintlig utfart som kan vara till olägenhet fråntrafiksäkerhetssynpunkt. Beträffandebefintlig utfart skall kunna besluta om avspärrning genomväghållarens försorg, om utfarten är till olägenhet för trafiksäkerheten. endast förordna att befintlig utfart inte längre får användasför ändamålet. skall enligt förslaget också ha möjlighet att istället för avspärrning meddela trafikföreskrift varigenom trafiken i utfartenbegränsas eller att, med eller utan trafikföreskrift, föreskriva flyttningeller ändring av utfarten genom väghållarens försorg. Båtbryggasom ansluts direkt till allmän väg skall likställas med utfart och underkastasde föreslagna reglerna om utfartsvägar. Desakkunniga föreslår att ett nytt planinstitut, plan för lokalisering avserviceanordningar, införs i väglagen. skall, om det är påkallatav hänsyn till trafiksäkerheten eller av annat särskilt skäl, fastställa sådanplan. Begreppetunderhåll av väg som beteckning på de åtgärder som behövs för Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 27 atthålla vägen i ett för samfärdseln tillfredsställande skick skall enligt förslagetersättas med drift av väg. skall vid behov kunna medgeinskränkning i föreskrivna driftåtgärder. Härigenom får man ett alternativtill indragning av väg. Viss vägsträcka eller väganordning skall kunnabibehållas och drivas till reducerade kostnader. De sakkunniga föreslår attbestämmelserna om arbetslag för vinterväghållning upphävs. Behov finns intelängre av denna beredskapsorganisation. För att vägfrågorna bättreskall kunna samordnas med den kommunala planeringen föreslås att vägnämndernasfunktioner flyttas över till kommunerna. Länsvägnämnderna föreslås få en meraallsidig representation än . Beträffanderättegången i vägmål föreslär de sakkunniga att mål angående ersättning förvägrätt och mål angående lösen flyttas från ägodelnings-rätt tillexpropriationsdomstol. Det ordinära förfarandet vid expropriationsdomstolföreslås i huvudsak bli tillämpligt på dessa mål, liksom ocksåexpropriationslagens rättegångskostnadsregler. Förskott på blivandeersättning skall kunna utgå på begäran av markägare eller annan sakägare ienlighet med expropriationslagens regler. Också på yrkande av väghållaren skallförskott kunna bestämmas. Efter mönster av expropriationslagen föreslås att,när fråga är om upplåtelse av vägrätt beträffande en del av fastighet ochersättning för intrång på återstående del av fastigheten uppgår till 2/3 av dendelens värde, väghållaren skall kunna lösa hela fastigheten. Enhetliga besvärstiderföreslås (tre resp. , den för menighet) för alla besluti vägfrågor. Besvärstidens utgångspunkt skall i regel vara den dag då beslutetdelgetts klaganden, utom i vissa särskilt angivna fall då beslutet skallanslås och tiden, liksom , skall räknas för beslutet. Föratt motverka en ojämn praxis i vägfrågor föreslås att skall få rättatt anföra besvär över beslut av länsstyrelse. Regelnatt väg inte får läggas så, att regionplan, generalplan, stadsplan,byggnadsplan eller utomplansbestämmelser motverkas, skall förses med möjlighettill dispens. Det föreslås att Kungl. Maj :ts tillstånd skall inhämtas, omvägföretag avsevärt försvårar användning av mark inom område för vilketregion-, general- eller stadsplan fastställts. I fråga om byggnadsplan skall imotsvarande läge kunna meddela dispens. Dessa vägar skall behandlas som länsvägar.Flerårsplaner för riksvägar skall i fortsättningen upprättas av istället för som av . Deändringar i gällande lagstiftning som sålunda och i övrigt föreslås har desakkunniga bedömt vara av sådan omfattning, att de funnit det meständamålsenligt att föreslå en ny lag om allmänna vägar (FAVL) och en nyvägstadga (FVSt). Maj:ts proposition nr 1971 Samtligaremissinstanser som yttrat sig beträffande behovet av en översyn avväglagstiftningen anser att ett sådant behov föreligger. Statens vägverkhälsar med tillfredsställelse att en allmän och förutsättningslös översynkommit till stånd som fångat erfarenheterna från den relativt långa tid somlagstiftningen varit gällande. Av de remissinstanser som har tagit ställningtill betänkandet i dess helhet har det övervägande flertalet avgett positivaomdömen och funnit förslagen väl ägnade att läggas till grund för en ny lagstiftning.Endast överlantmätaren i uttalar tveksamhet inför enlagstiftning på grundval av de sakkunnigas förslag. Från allmän synpunkt harprincipiella invändningar gjorts främst i tre avseenden. ochlänsstyrelsen i betecknar det som en brist att desakkunniga inte berört de problem som hänger samman med immissionerna frånvägtrafiken. Denna fråga behandlas också av ett flertal instanser vid detaljgranskningen av betänkandet. Lantmäteristyrelsen,länsstyrelserna i och och samt överlantmätarnai och anser att det hade varit av värde, om reformeri EVL hade föreslagits . Länsarkitekteni , till vars yttrande planverket hänvisar, överlantmätaren iGävleborgs län och länsarkitekten i menar att de sakkunnigaägnat för liten uppmärksamhet åt vägplaneringens inordnande i den allmännasamhällsplaneringen. stryker särskilt under vikten av fortlöpandekontakter mellan de organ som utför planeringen av vägnätet och övrigasamhällsplanerande myndigheter. Behovet av samråd betonas av ett stort antalremissinstanser. Desakkunnigas uppfattning att de föreslagna ändringarna i gällande lagstiftningär så omfattande, att en ny lag om allmänna vägar och en ny vägstadga börtillskapas, har inte mött invändningar från någon remissinstans. Hovrätten förNedre anser att avsevärda fördelar bl. a. i överskådlighet är attvinna med det föreslagna tillvägagångssättet. 3.Anordningar att hänföra till väg AVLinleds med bestämmelser som anger vad som menas med allmän väg (1 §) och vad somrälcnas till väg (2 §). I 2 § första stycket sägs till att börj a med att tillväg hör vägbana. Därefter anges att till väg också hör de områden invidvägbanan som stadigvarande behövs för vägbanans bestånd och underhåll. Somexempel på sådana områden nämns slänt, bankett, dike och upplagsplats.Slutligen sägs att till väg också hör trumma, skyddsvärn, vägmärke Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 29 ochannan för vägens bestånd eller brukande utförd anordning. Enligt paragrafensandra stycke skall lika med väg anses till väg ansluten brygga, bro ellerfärja med färjläge samt också körled som är avsedd för allmän samfärdselendast (särskild vinterväg). Desakkunniga erinrar inledningsvis om den avsevärda utveckling som ägt rum sedanAVL tillkom. Den ökande trafiken har medfört krav som bara i ringa grad hadenågon motsvarighet . Bestämmelserna i 2 § AVL som har hämtats från lagen (1934: 241) om allmännavägar och alltså grundas på helt andra förhållanden än de nuvarande kanenligt de sakkunnigas mening i dagens läge lätt bli ett instrument för enmindre lycklig restriktiv tolkning av begreppet väg. Vägarna behöver ifortsättningen förses med anordningar som varken till art eller omfattning varaktuella eller . De sakkunniga föreslår såsom skall redovisasi det följande att vägarna skall kunna förses med sådanaanordningar. För att det skall bli klart att dessa anordningar har karaktärenav väganordningar föreslår de sakkunniga att 2 § AVL ändras så att tillexemplen på väganordningar fogas några som representerar en ny typ av meraspeciella anordningar, som i och för sig inte är helt nödvändiga för vägen mensom behövs för att höja vägens kvalitet till önskvärd nivå. Anordningar avdetta slag kan vara relativt kostsamma och kan dessutom medföra behov av marksom annars inte skulle ha behövt tas i anspråk. De sakkunniga föreslår därföratt i lagtexten förs in det villkoret att beslut om utförande av sådananordning skall ingå i beslut om arbetsplan för vägen (2 § FAVL). Genom dennametod uppnås enligt de sakkunniga flera fördelar. Dels blir det klarlagt attväghållaren inte har någon generell skyldighet att förse vägen med sådanaanordningar men väl rätt att göra det. Dels markeras vikten av att det i detsärskilda fallet blir prövat, hu-rimda vägen skall förses med viss anordning,en prövning som är väsentlig inte minst från kostnadssynpunkt. Dels kan pådetta sätt åstadkommas att vägens omfattning blir klart redovisad. Motsvarandevillkor anser de sakkunniga böra ställas upp också för det fall att enskildväg förändras till allmän. I beslutet om förändring av den enskilda vägen tillallmän skall sålunda ha meddelats föreskrift om anordningen för att den skallingå i den allmänna Fråganom vägbelysning har av de sakkunniga bedömts vara av sådan vikt att den ibetänkandet behandlats i ett särskilt avsnitt. För sammanhangets skull skallhär nämnas att de sakkunniga kommit fram till att an- Maj:ts proposition nr 1971 ordningarför vägbelysning bör kunna ingå i allmän väg men att väghållaren, med hänsyntill de stora kostnader det kan bli fråga om, inte skall ha skyldighet attutrusta allmän väg med sådana anordningar. Anordningar för vägbelysning börenligt de sakkunniga räknas till sådana anordningar, som blir väganordningarendast om beslut om deras utförande meddelas i arbetsplan för vägen. Tillfrågan om vägbelysning återkommer jag i ett senare avsnitt (5). 3.2.3Hållplatser, parkeringsplatser och rastplatser Desakkunniga framhåller att den ständigt ökande trafikvolymen medför ett alltstörre behov av hållplatser, parkeringsplatser och rastplatser. I fråga omenklare hållplatser för bussar och lastbilar konstateras att sådana anordningar,som normalt har formen av mindre utvidgningar av själva vägbanan och uppenbartär inrättade för att tjäna trafiksäkerheten, självklart måste kunna ingå ivägen. Enligt de sakkunniga är det med hänsyn till de skärpta säkerhetskravenangeläget att väghållaren i icke ringa utsträckning anordnar hållplatser.Någon skyldighet för väghållaren att förse vägen med dylika anordningar anserde sakkunniga dock inte böra skrivas in i lagen. Det bör i stället utgöra ettled i utarbetandet av arbetsplanen för en allmän väg att fastställa i vad månvägen skall vara utrustad med denna art av anordningar. Fastän de sakkunniga ioch för sig inte anser det nödvändigt att hållplatser nämns bland exemplen i 2§ FAVL, föreslår de ändå att så sker. Anledningen härtill är bl. a. atthållplatser numera behövs i betydligt större utsträckning och stundom också imera påkostat utförande än . Närdet gäller parkeringsplatser erinrar de sakkunniga om att trafikförhållandenanumera blivit sådana, att parkeringsförbud utfärdats på åtskilliga av de storalederna. En förutsättning för ett sådant förbud har regelmässigt ansetts varaatt särskilda uppställningsplatser anordnats utmed vägarna. Det har kommit attte sig naturligt att till trafikledens funktion räkna inte bara att den bärfram trafiken utan också att den möjliggör för de vägfarande att göra uppehållunder färden. Enligt de sakkunnigas mening står det klart att det allmännavägväsendet i viss utsträckning bör tillgodose den allmänna samfärdselns behovgenom att utrusta vägarna med parkeringsplatser och med uppställningsplatserav mera avancerat slag, rastplatser. Anordnas sådan plats av väghållaren ianslutning till eller i närheten av vägbanan, måste den ingå i vägen. Desakkunniga stryker emellertid under att det bl. a. från kostnadssynpunkt ärangeläget att vägväsendets insatser begränsas till sådana anordningar som merapåtagligt hör samman med färden på trafikleden. Uppställningsplatser för besöki affärer, restauranger eller hotell eller i kyrkor eller samlingslokaler avskilda slag eller för att bereda tillfälle till utflykter i omgivningarna ärinte i första hand till för själva färden på vägen..Detsamma gäller ombiluppställningsplalser vid idrottsan- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 31 läggningar,friluftsbad e. d. Det är enligt de sakkunniga mindre angeläget att vägväsendetsresurser används för sådana anordningar. Mera motiverat kan det däremot varaatt man i någon mån tillgodoser behovet av parkeringsplatser invid allmännavägar och bryggor i kust- och skärgårdskommuner, som ofta är befolknings- ochskattemässigt svaga. Desakkunniga anser att vägväsendets möjligheter att anordna uppställningsplatserför fordon bör klarläggas genom att parkeringsplats och rastplats nämns blandexemplen på väganordningar i 2 § FAVL. På samma sätt som beträffandehållplatser föreslås att i lagen inte föreskrivs någon skyldighet förväghållaren att utrusta väg med parkeringsplatser eller rastplatser.. Inteheller bör det i lagtexten preciseras närmare under vilka förutsättningar dessaanordningar skall inrättas. De skiftande faktiska förhållandena ochnödvändigheten att anpassa vägbyggnadsverksamheten till de resurser statsmakternaställer till förfogande talar enligt de sakkunniga också här för den förut berördametoden att man i lagen möjliggör att väg utrustas med anordning av visst slagmen kräver att beslut om anordningens utförande fattas i den ordningsom gäller för beslut om byggande av väg. .5.2.4Skogsnäringens last- och upplagsplatser Desakkunniga hänvisar i denna fråga till vad föredragande departementschefenanfört i prop. 1943:223 med förslag till AVL. Departementschefen uttalade att,även om av praktiska skäl hinder inte borde möta mot att vägväsendetmedverkade vid anordnandet av sådana platser, av detta dock inte följde att deborde anses höra till allmän väg och bekostas som sådan. Att fastställa att envid sidan av väg och ofta ett stycke ifrån denna anordnad plats, som intebehövdes för vägens be-stånd eller underhåll eller för samfärdseln på denna,skulle anses höra till vägen, måste i och för sig vara ägnat att ingebetänkligheter. Vad som emellertid framför allt kunde invändas mot tanken varatt dessa platser inte var avsedda för den allmänna samfärdseln utan för ettspeciellt behov. Ett avsteg på denna punkt skulle kunna medföra ekonomiskakonsekvenser, som inte kunde överblickas. Fick last- och upplagsplatser förvirke anordnas på vägväsendets bekostnad, kunde andra näringar med fog göraanspråk på samma förmån. Nuåtergivna synpunkter har enligt de sakkunniga i dagens läge fått ökadstyrka. De sakkunniga betonar att skogsbruket, som en näringsgren bland mängaandra, självt bör svara för nödvändiga last- och upplagsplatser. Någon ändringav reglerna för hållande av allmän väg för att tillgodose skogsbrukets behovav sådana platser bör därför inte komma i fråga. Däremot finner de sakkunnigadet angeläget att man på annat sätt, lämpligen genom ändringar i EVL,underlättar för skogsbruket att anordna last-och upplagsplatser i nödigomfattning. De sakkunniga har dock inte ansett sig böra gå in på frågan omvilka ändringar i EVL som bör genomföras. Maj:ts proposition nr 1971 Desakkunnigas förslag att till väg skall kunna räknas också vissa särskildaanordningar, som visserligen inte är helt nödvändiga för vägen men som behövsför att höja dess kvalitet till önskvärd nivå, kommenteras av ett flertalremissinstanser. ,länsstyrelserna i och , överlantmätaren iVästernorrlands län, länsvägnämnden i , Svenska kommunförbundetoch Näringslivets trafikdelegation uttrycker tillfredsställelse med denföreslagna konstruktionen. uttalar sig i sammariktning beträffande de sakkunnigas förslag om vägbelysning. betonar i dettasammanhang att de ekonomiska resurserna inom överskådlig framtid kommer attvara underdimensionerade. Anordningar som vägbelysning, hållplatser,parkeringsplatser m. m. kan få anstå till förmån för andra åtgärder, som ärännu viktigare från samhällsnyttosynpunkt. Förslaget, som inte åläggerväghållaren skyldighet att förse vägen med nu ifrågavarande anordningar,innebär därför enligt mening en lämplig avvägning. iVästmanlands län anser däremot, liksom , att en föreskrift om ivilken utsträckning väg skall vara försedd med sådana anordningar bör införas. framhållerangelägenheten av att medel ställs till förfogande så att behovet av speciellaväganordningar kan beaktas på tillbörligt sätt. RLF menar att behov ochangelägenhetsgrad men inte kostnadsfrågan bör vara i första hand avgörande förinrättande av de särskilda anordningarna. Länsarkitekten iStockholms län, i vars yttrande statens planverk instämmer, anser att deföreslagna bestämmelserna om särskilda anordningar fyller ett stort behov. Hanifrågasätter dock, om inte trafikanternas berättigade krav på parkerings- ochrastplatser bör tillgodoses genom att väghållaren åläggs skyldighet att ierforderlig omfattning anordna sådana platser. Samma uppfattning har ocksåstatens naturvårdsverk, kommittén för ett renare samhälle. Motororganisationernas samarbetsdelegation, Sverigestrafikbilägares riksorganisation. , samt ett antal underinstanser. Några av dessaremissinstanser anser i likhet med parkerings-kommittén (SOU 1968: 18) att manbör ställa vissa minimikrav på vägens standard i dessa avseenden. uttalar att närmare föreskrifter om väghållarensskyldighet att anordna parkeringsplatser har sin plats i den blivandeparkeringslagen.