prop · FU03178 · 1971-12-31 00:00:00 — Desakkunniga som särskUt tiUkaUats för samråd med beredningen på konkursrättensområde uttalade sig för den reglering som redovi-. sats under A. För egen delhar beredningen ansett att altemativ A bar vissa bestämda fördelar framföralternativ B, i synnerhet att alla panträttsupplåtelser av tidigare ägare blirskyddade. Beredningenhar övervägt även hjälpmedel utanför förmånsrättsordningen. Därvid harintresset främst knutit sig tUl möjligheten att medelst försäkring täckalöneborgenärernas och inteckningshavarnas risker för ekonomiska förluster. Vadförst angår möjligheten att löneborgenärerna skulle själva skydda sig genomförsäkring är det enligt beredningen praktiskt uteslutet att räkna därmed.Beredningen har inte heller ansett sig kunna i sammanhanget ta upp en sä vittutseendefråga som eventuellt införande av försäkring, varigenom arbetsgivarna skyddar sinaarbetstagare mot förlust vid arbetsgivarens insolvens. Beredningenhar inte ansett sig kunna förorda att inteckningshavarnas risker får täckasgenom kreditförsäkring. Däremot är det enligt beredningen inte uteslutet attpå en annan väg i anslutning till brandförsäkringen ordna försäkring somskyddar inteckningshavarna mot förluster. Brandförs'äkringen skulle sålundakunna kompletteras med försäkring mot den risk som föreligger, omlöneprivilegiet alltjämt skall gä före panträtt i fast egendom. Eftersom manfrän försäkringsgivarnas sida sfällt sig negativ tUl tanken på en utbyggdbrandförsäkring, har beredningen emellertid inte ansett sig kunna räkna med attförsäkringsvägen erbjuder någon lösning av här ifrågavarande spörsmål. Beredningenhar framhåUit att i sista hand kan eventuellt övervägas, att statsverketingriper och täcker den risk, som inteckningshavarna slumpvis löper ihithörande fall, föratsatt att risken begränsas på lämpligt sätt. Det allmännaskulle genom att påtaga sig risken fullfölja det mödosamma arbete som genominskrivningsväsendet nedlagts och alltjämt nedläggs på att skapatillförlitligt underlag för fastighetskrediten. uppbär avgifter förinskrivningsåtgärder och kan, om det ansesönskvärt, på gottgöra sig även för nu ifrågavarande kostnad. Vidremissbehandlingen möttes den föreslagna reformen i fråga om förhållandetmellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar pä de flesta håll av tvekan eUerskarp kritik (prop. 1970:142 s. 4652). Mänga remissinstanser - hovrätten överSkåne och , kommerskollegium, m. fl. ansåg inte attutredningsmaterialet var tUlräckligt för ett ställningstagande. Konfliktenmellan lönefordringar och inteckningsfordringar kunde enligt dessaremissinstansers mening inte lösas inom förmänsrättsordningens ram. Hovrättenöver och framhöll att man har att välja mellan att behällalöneborgenärernas förmånsrätt eller att avskaffa detta företräde. För densenare lösningen talar önskemålet att avlägsna de praktiska ölägenheterna somnuvarande ordning visat sig ha för fastighetskrediten. Enligt hovrättens meningbör detta önskemål såvitt möjligt tUlgodoses. Detta förutsätter dock att löntagamasäkerställs på annat sätt. Även om det kan vålla vissa svårigheter att konstraeraen lösning som garanterar arbetstagarna deras lönefordringar, är det enligthovrätten inte olösligt. För kommerskollegium framstår beredningens bådaalternativa förslag som konstlade nödlösningar, oförmånliga såväl för inteckningshavaresom för löneborgenärer. förordade en lösning som innebär att löneprivilegietsföreträdesställning avskaffas som löneborgenär i ställetförsäkringsvägen ges den trygghet som av sociala skäl ter sig befogad. Enhel del remissinstanser uttalade sig mera bestämt för den nuvarande ordningenmed lönefordringarnas oinskränkta företrädesställning. Hit hör bl. a. hovrättenför , , SPP och arbetstagarorganisationerna. Hovrättenför vUle behåUa nuvarande ordning i förening med ett system somgaranterar inteckningshavarna en skälig täckning av den risk de löper vid ettsådant alternativ. Hovrätten erinrade om beredningens undersökningar avmöjligheten att täcka inteckningshavarnas risk genom försäkring och uttaladesedan följande. Medtanke på den än större riskfördelning som skulle vinnas om statsverket inträdersom garant i detta hänseende, borde enligt hovrätten en närmare undersökningockså ske i vUken form och under vUka förutsättningar inteckningshavarnas riskkan övertas av statsverket. Kostnaden för ett sådant skydd, utslagen på alla inteckningshavaresom vill begagna sig därav, torde bli mycket obetydlig. Ett statligtgaranti-system borde kunna organisatoriskt anknytas till inskrivningsväsendet,och själva förfarandet behövde inte bli mera komplicerat än vad som gäller omexempelvis anteckning om innehav av fordringshandling. Slutligenfanns det en grupp remissinstanser som godtog reformen men hade vissa kritiskasynpunkter på de alternativa förslagens utformning. Till denna grupp hördebankinspektionen, sparbanksföreningen. SAF,industriförbundet, bankföreningen, , m. fl.remissinstanser. underströk för sin del nödvändigheten avatt åtgärder vidtas för att i möjligaste mån eliminera de för fastighetskreditgivningenmenliga konsekvenserna av nuvarande ordning. Beträffande beredningensundersökning av de förluster som drabbatfastighetskreditgivare i exekutiva ärenden (bil. B till betänkandet)framhölls, att antalet fall, där inteckningshavare lidit skada på grund av löneprivUegiet,inte 'är påfallande stort. Inte heller framstår enligt föreningen såsom förskräckande högt. Föreningen påpekadeemellertid att materialet inte är representativt när det gäller att belysakreditgivarrisken. Undersökningen hänför sig nämligen till avhögkonjunktur. Ett kärvare klimat med ett ökat antal konkurser kan ge en annanoch för fastighetskreditgivningen betydligt ofördelaktigare bild. 4Propositionerna med förslag till förmånsrättslag och lag om statlig lönegarantivid konkurs jämte riksdagsbehandlingen av dem Genombeslut remitterades förslag till förmånsrättslag, m. m. tilllagrådet för yttrande. I lagrådsremissen redogjorde föredragande statsrådet,chefen för , för det inom dåpågående arbetet med att skapa en statlig lönegaranti vid konkurs (prop. 1970:142 s. 84). Beträffande frågan om förhällandet mellan löneprivilegiet ochfastighetsinteckningar uttalade föredragande departementschefen följande(samma prop. s. 91). Såsomhar omvittnats i olika sammanhang är det en betydande olägenhet attfastighetsinteckningar och därvid t. o. m. inteckningar med bästa rätt kankomma att bli nödlidande på grund av löneprivilegiet. Sä betydelsefull som realkreditenär i vårt land den fasta egendomen antas ha varit intecknad för 117miljarder kr. bör den pä allt sätt åtnjuta rättsordningens skydd. Sedan långtid tillbaka har det också ansetts vara ett angeläget önskemål att stärkafastighetskrediten i det här hänseendet. Beredningens förslag får ses som ettförsök att inom förmånsrättsordningens ram lösa problemet. Såsom åtskUligaremissinstanser har framhållit måste emellertid hjälpmedel utanförförmänsrättsordningen anlitas om konflikten mellan löneborgenärer ochinteckningsborgenärer skall kunna lösas på ett tillfredsställande sätt. Detinom pågående arbetet på en lönegaranti vid konkurs är ettsådant hj'älpmedel. Jag vill emellertid inte nu gå vidare in på problemet. Dennuvarande regleringen bör därför i sak behållas, i varje fall tills vidare. Inteckningsborgen'ärernaskall alltså få vika för löneborgenärernas krav. Lagrådetsutlåtande är dagtecknat . I utiåtandet påpekade lagrådet (prop.1970: 142 s. 173) att en av de viktigaste frågorna i lagstiftningsärendet var löneprivUegietsomfattning och löneborge-näreraas förmånsrätt i förhållande tillinteckningsborgenärernas. rådet framhöll att det förslag som det remitteradeförslaget innehöll i här avsedda hänseenden var att anse som ett provisorium iavvaktan på lagstiftning om löneskydd vid konkurs. Då besfämmelser härom kundevara ägnade att påverka inteckningshavarnas ställning förutsatte lagrådet atthithörande spörsmål särskilt beaktades i det fortsatta lagstiftningsarbetet iämnet. Till grund för lönegarantilagen ligger en inominrikesdepartementet upprättad, dagtecknad promemoria (Ds In 1970:3). I promemorian föreslogs att staten fr. o. m. skulle ikonkurser garantera sådana löne- och pensionsfordringar, som utgår medförmånsrätt enligt 17 kap. 4 § HB. I fråga om utbetalat garantibelopp skullestaten inträda i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären. I promemoriangjordes inte något uttalande om förhållandet mellan löneprivilegiet ochfastighetsinteckningar. Nämnda förhållande behandlades emellertid i flera av deöver promemorian inhämtade remissyttrandena. Man ansåg att det därmedsammanhängande problemet borde kunna omprövas som en följd av lönegarantin. Deuttalanden som gjordes kan sammanfattas enligt följande (prop. 1970: 201 s.25). framhåller att konflikten mdlanlöneprivilegiet och fastighetsinteckningarna länge har uppmärksammats i vårtland i diskussionen kring fastighetskreditens rättsliga frågor. Föreningenfinner uppenbart att nämnda konflikt kommer i ett helt nytt läge om löne- ochpensionsfordringar enligt de föreslagna bestämmelserna blir skyddade avstatsgaranti vid arbetsgivarens konkurs. Löneprivilegiet är grundat uteslutandepå sociala skäl. Dessa skäl bortfaller med införandet av en statsgaranti för deberörda fordringarna. Möjligen kan invändas att statsgarantin dock tankes blimaximerad till ett bestämt belopp och alt löne- och pensionsfordringar såvittgäller överskjutande belopp alltjämt vid behov bör ha företrädesrätt framförfastighetsinteckningarna. För en sådan ordning kan dock näppeUgen åberopasnågra tUlräckligt starka sociala skäl. erinrar om attdepartementschefen i prop. 1970: 142 efter att ha redogjort för den tillämnadestatsgarantins begränsning uttalar att med denna begränsning "kommerknappast några socialt välmotiverade anspråk på löneskydd att falla utanförlönegarantin". Under hänvisning härtUl hemstäUer bankföreningen att, omde föreslagna bestämmelserna rörande statsgaranti för löne- och pensionsfordringarsamt därmed jämställda fordringar genomförs, förmånsrätten för sådanafordringar upphävs såvitt den ger företrädesrätt tiU betalning framförpenninginteckningar i fast egendom och tomträtt. SAF och industriförbundet görmotsvarande hemställan under hänvisning till bankföreningens yttrande. Även hovrätten över och samt lagberedningenhar uppfattningen att det skydd som ges genom lönegarantin innebär en så storfördel, att fastighetsinteckningarna kan gå före lönefordringarna iförmånsrätt. Genom beslut remitterades förslagettill lag om statlig lönegaranti vid konkurs till lagrådet för yttrande. Detremitterade förslaget överensstämde i huvudsak med promemorieförslaget. 2t 1971.1 saml. skev'äsentligaste avvikelsen var att betalning enligt garantin föreslogs skolautgå inte endast för löne- och pensionsfordringar med förmånsrätt enligt 17kap. 4 § HB utan även för pensionsfordringar med förmånsrätt enligt 17 kap. 6a § HB. I lagrådsremissen påpekade föredragande statsrådet, chefen förinrikesdepartementet (prop. 1970: 201 s. 62), att det vid remissbehandlingen avdepartementspromemorian hade uttalats oro för att en ny förmånsrättsordningskulle komma att innebära vissa väsentliga försämringar för löneborgenärernaoch att detta i sin tur skulle påverka lönegarantins omfattning. Med anledninghärav erinrade föredraganden om att i det för framlagda förslagettill förmånsrättslag inte företogs någon väsentlig ändring av löneborgenärernasförmänsrätt och att de ändringar som föreslogs var till löneborgenäremasfördel. Såvitt avsäg förhällandet mellan löneborge-näremas och inteckningsborgenäremaskrav framhölls att de sistnämnda liksom hittiUs, om det var nödvändigt, skullevika för de förstnämnda. I detta avseende innebar dock enligt föredraganden detframlagda förslaget till förmänsrättslag inget definitivt ställningstagande. I utlåtande den 3 november1970 förklarade sig lagrådet utgå från att frågan om löneborgenärernasförmånsrätt i förhållande till inteckningsborgenärernas skulle upptagas tillfortsatt prövning. Lagrådet framhöll därefter (prop. 1970: 201 s. 108) att detfanns anledning befara att införandet av lönegarantin kunde medföra en vissökning av lönefordringarna i konkurser. En sådan utveckling skulle förstärkade skäl som åberopats för att ändra förmånsrättsordningen. Lagrådet som sadesig sakna tillräckligt underlag för att bedöma hur en sådan ändring närmareborde utformas ansåg att lagstiftningsfrågan borde bringas till avgörandeinnan den nya förmånsrättslagen träder i kraft . Närlagstiftningsärendet på nytt anmäldes hos Kungl. Maj:t,förklarade föredragande departementschefen att vad lagrådet anfört beträffandeförhällandet mellan förmänsrätten för lönefordringar ochfastighetsinteckningar inte föranledde något uttalande från hans sida (prop.1970: 201 s. 111). Iriksdagen väcktes i anledning av propositionen med förslag till löne-garantUagmotioner (1970: T. 1377 och 1970: II: 1600) med hemstäUan, attlagförslaget skulle kompletteras med en bestämmelse angående förhällandetmellan löneprivilegiet och fastighetsintecknmgar. Kompletteringen skulle inneb'äraatt förmånsrätt som tiUkommer innehavare av fastighetsinteckning (ochtomträttsinteckning) skulle gå före förmänsriätt som tillkommer staten på grandav utbetalat garantibelopp. Iförsta lagutskottets utlåtande över propositionen och motionerna framhölls (ILU1970: 79 s. 30) att några delade meningar inte torde råda om att det är enbetydande olägenhet att fastighetsinteckningar t. o. m. inteckningar medbästa rätt kan bli nödlidande på gmnd av attlöne- och pensionsfordringar enligt 17 kap. 4 § HB har bättre förmänsrätt. Ifortsättningen uttalade utskottet följande. Såbetydande som realkrediten är i vårt land den fasta egendomen beräknas år1967 ha varit intecknad för ca . bör den i största möjligautsträckning åtnjuta rättsordningens skydd. Som ovan framhållits talaremellertid starka sociala skäl för att också arbetstagarnas lönefordringarinfrias när arbetsgivaren är på obestånd. Genom förslaget till lönegarantiöppnar sig en möjlighet att lösa konflikten mellan löneborgenärerna och inteckningshavarna.Att i propositionen nr 142 nuvarande ordning bibehålls i förhållandet mellandessa bör enligt departementschefen inte ses som något definitivtställningstagande. Eftersom frågan således kommer att upptas till fortsattprövning, synes det inte föreligga tillräckliga skäl att i lagen om statiiglönegaranti övergångsvis göra avsteg frän nu gällande förmånsrättsordning. Detbör understrykas att den omständigheten att staten inträder i löneborgenärernasrätt i fräga om utbetalade garantibelopp inte försämrarintecknings-fordringamas förmånsrättsställning. Utskottet vill vidare framhållaatt det inte föreligger tillräckligt underlag för en bedömning om eUer i vilkenutsträckning lönegarantin kan komma att medföra en ökning av lönefordringama ikonkurs. Utskottetansåg på gmnd av det anförda att någon åtgärd i anledning av motionernainte var påkallad. Riksdagenantog förslagen tUl förmånsrättslag och lag om statlig lönegaranti vid konkursutan någon ändring (rskr 1970: 450 och 451). Ipromemorian uttalas att tillkomsten av lönegarantm i princip medför att hittUlsvarandekonkurrens mellan löneborgenärer och inteckningshavare ersätts av motsvarandekonkurrens mellan staten och inteckningshavare. I viss utsträckning kvarståremellertid konkurrensen mellan löneborgenärer och inteckningshavare. Dettaberor på maximeringen av lönegarantin. I den mån en arbetstagare har mer attfordra hos arbetsgivaren än han kan få ut genom garantin, kan han alltså, likavälsom staten, komma att tränga ut inteckningshavare vid exekutiv försäljning avfast egendom under konkurs. I det inbördes förhållandet mellan staten och enarbetstagare, som har kvar någon del av sin fordran, har staten förmånsrättframför arbetstagaren (10 § andra punkten lönegarantUagen och prop. 1970: 201 s.88). Attlönegarantin har begränsats snävare än förmånsrätten för lönefordringar hör iförsta hand ihop med att de sociala skäl som motiverar lönegarantin inte haransetts tala för att lönefordringar bör tryggas tUl obegränsade belopp (prop.1970: 201 s. 29 och 64). I sammanhanget bör framhållas att maximibeloppet förlönegarantin har bestämts så generöst, att det saimolikt blir mindre vanligtatt arbetstagare i konkurs kan göra gällande innestående fordringar till högrebelopp. kanaktualiseras torde närmast gälla tjänstemän med lång uppsägningstid. I promemorian framhållsatt man under sådana förhållanden bör stäUa frågan om inte löneprivilegiet bör beloppsbegränsasi samma omfattning som lönegarantin. Om de sociala skälen inte sträcker sig 1'ängreän till en viss gräns beträffande det ena rättsinstitutet, bör samma synsättkanske också gäUa beträffande det andra. Emellertid föreligger en avgörandeskillnad mdlan löneprivUegiet och lönegarantin. I fråga om löneprivilegiet harman att beakta att det ytterst gäller att i en konkurssituation fördelatillgängliga medel mellan konkurrerande borgenärer. Även om de sociala skälensom ligger till grund för förmånsrätten uttunnas i den mån inneståendelönefordringar överstiger vad som maximalt får utbetalas enligt garantin, kande kanske alltjämt väga tillräckligt tungt vid konkurrens med andra borgen'årer. Pä grund av det anfördatorde man, åtminstone tills vidare, böra avstå från att bdoppsbegränsalöneprivilegiet. I övervägandena kring frågan om förhållandet mellan löneprivUegietoch fastighetsinteckningarna bör man i stället beakta att lönefordringar kaninnehas av både staten och arbetstagaren själv. Dessutom kan lönefordringarinnehas av annan förvärvare än staten. Sålunda gäller att när gamlalönefordringar bevakas i konkurs, bevakningen oftast görs av någon somövertagit de anställdas fordringar och förmånsrätten (prop. 1970:142 s. 40). Inom byggnadsbranschen torde det exempelvis vara vanligt attbyggherren, om byggmästaren kommer på obestånd, betalar byggnadsarbetarnaslöner för att undvika blockad och få byggnationen fullföljd. Det kanvisserligen vara tveksamt vilken inverkan lönegarantin får på sådana härförvärv av lönefordringar (jfr prop. 1970: 201 s. 27 och 63). Med allsannolikhet kommer emellertid sådana fall att förekomma även i fortsättningenäven om antalet reduceras. Vidare gäller att försäkringsinrättningar iblandbevakar fordringar på obetalda försäkringsavgifter varvid fordringarna vanligen pensionsavgifter ses som övertagna lönefordringar med samma förmånsr'ättsom dessa. I promemorian behandlashärefter frågan om förhållandet till fastighetsinteckningarna kan ges endifferentierad utformning allteftersom arbetstagaren själv är innehavare avlönefordringen eller denna innehas av staten eller någon annan förvärvare. Entänkbar variant är exempelvis den förut under 4 omnämnda, att förmånsrätt somtillkommer innehavare av fastighetsinteckning skall gå före förmånsrätt somtillkommer staten på grand av utbetalat garantibdopp. En regelutformning iöverensstämmelse härmed torde böra utgå från det faktiska innehavet vidtidpunkten för den exekutiva försäljningen, närmast frän förhållandena närborgenärsförteckningen upprättas (jfr 107 § UL och 25 § lagen, 1971: 494, omexekutiv försäljning av fast egendom). Den nu antydda lösningen tersig'emellertid föga tUltalande. I någon mån kan det sålundabli beroende på tillfälligheter, om staten vid den nyssnämnda tidpunkten harbetalt garantibelopp eller inte. Bortsett härifrån och avgörande är dock , om man nu vill förbättra fastighetsinteckningen som säkerhet, bör tasteget fullt ut och slå fast att inteckningen aldrig kan trängas undan avlönefordran. I sammanhanget kan vidare framhållas att den nu diskuteradelösningen är rättstekniskt svår att genomföra. Staten bör sålunda intesamtidigt gå före arbetstagaren, om denne har kvar någon del av sin fordran,och stå tillbaka för inteckningshavare, som i sin tur kan trängas ut avarbetstagaren. Ipromemorian uttalas att det torde finnas endast ett svar på frågan omförhållandet mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar. I motsats tiUnuvarande ordning bör generellt gälla, att fastighetsinteckningar aldrig skallbehöva vika för löne- eller pensionsfordringar. Man kan dä fråga sig vad enomkastning av det inbördes förhållandet får för konsekvenser för innehavare av löne-och pensionsfordringar. Detpåpekas att tUl skada för inteckningshavare har uttagitsinemot . Huruvida några av dessa lönefordringarhar överstigit vad som maximalt kan utbetalas enligt lönegarantin ärvisserligen inte känt. Man torde emellertid kunna utgå från att det angivnabeloppet i allt väsentligt avser lönefordringar som ligger inom ramen förmaximibeloppet och som därför skulle ha omfattats av lönegarantin. TiUjämförelse nämns att gjorda beräkningar tyder på att den totala förlusten förarbetstagare på lönefordringar i konkurser som började uppgår tiUomkring 5 milj. kr. och att motsvarande förlust konkurser är någramilj. större (prop. 1970: 201 s. 42). Ävenom de angivna siffrorna på grand av olika förhållanden måste användas med storförsiktighet, råder inte något tvivel om att de ekonomiska förluster somstaten kan vidkännas, om fastighetsinteckningarna får gå före löneprivilegiet,är ytterst begränsade i förhållande till de totala utgifterna förlönegarantin. Inte heller för arbetsgivarna, som ju i sista hand svarar förfinansieringen av lönegarantin, kan en omkastning av företrädet spela någonekonomisk roll. Det kan nämnas att avgiftsuttaget för utbetalningar under detförsta skedet av lönegarantisystemets tillämpning har beräknats efter ettmedelsbehov på minst 15 milj. kr. 1970: 201 s. 113). Ipromemorian erinras sedan om tidigare påpekande att de fall i vilkaarbetstagare i konkurs kan ha innestående lönefordringar till sammanlagt högrebelopp än tre basbelopp närmast torde gälla tjänstemän med lång uppsägningstid.Om ett inom utarbetat förslag till lag om anställningsskyddför vissa arbetstagare (1971: 1) genomförs, kommer inte endast tjänstemänutan även arbetare att kunna ha innestående lönefordringar till betydande bdoppi konkurser. Det nämnda förslaget innefattar också en höjning av maximi- gränsenenligt lönegarantUagen till fyra basbelopp. En sådan höjning medför att de falli vUka arbetstagare trots lönegarantin kommer att ha kvar en del av sinalönefordringar bör bli än mer sällsynta. Ifrågavarande arbetstagare torde f. ö.ofta ha en starkare ekonomisk ställning än genomsnittet. Det bör med hänsynhärtill inte möta några betänkligheter att låta inteckningsborgenärer gå föreäven arbetstagarna själva, n'är dessa har kvar någon del av sinalönefordringar. Beträffandeandra förvärvare av lönefordringar än staten anförs i promemorian följande.Det torde inte kunna komma i fråga att av h'änsyn till byggherrar och liknandeuppköpare av lönefordringar avstå från att kasta om det inbördes förhållandetmellan löneprivilegiet och fastig-hetsuiteckningarna. En spekulant pålönefordringar måste alltid beakta risken för att fordringarna inte blirinfriade. Spekulanten har därvid att utgå från den lagstiftning som gäller. Ihans överv'äganden torde en omkastning av förhållandet mellan löneprivilegietoch fastighetsinteckningarna vara av underordnad betydelse. I fråga om förs'dkringsinrätt-ningartorde visserligen gälla, om bevakningen avser exempelvis pensionsavgifter, attden utdelning som inrättningen fär i konkursen i enstaka fall kan vara avbetydelse för storleken pä den pensionsrätt som arbetstagaren skall anses haintjänat hos konkursgäldenären/arbetsgiva-ren. Denna omsfändighet bör dock intehindra den h'år aktuella reformen. 6Remissyttrandena över departementspromemorian m. m. Förslagethar tillstyrkts eller lämnats utan erinran av i stort sett allaremissinstanser. Från arbetstagarorganisationerna samt från försäkringshållhar emellertid vissa invändningar gjorts mot förslaget. Detillstyrkande remissinstanserna åberopar till stöd för sin inställning skäl somi huvudsak stämmer överens inbördes. Bankinpektionen framhåller exempelvis attvad som tidigare lagt hinder i vägen mot att ge fastighetsinteckningar prioritetföre löne- och pensionsfordringar har varit sociala skäl.