prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Länsstyrelseni ställer frågan varför beträffande vittne ingen hänvisning görstill beslämmelsen i 36 kap. 19 § RB ora förhör utom huvudförhandling, när detbeträffande sakkunnig hänvisas tUl 40 kap. 11 § RB, vUket lagrura i sin turhänvisar lill bl. 36 kap. 19 § RB. RLF ochSveriges lantbruksförbund ställer sig frågande till förslaget att ersättningtUl den som på enskild parts begäran hörs upplysningsvis eller sora vittneeller sakkunnig skall ulges av parten. Visserligen föreslås vidare att, närsärskilda skäl talar för det, rätten skall kunna förordna att sådan ersättningskall gäldas av allmänna medel, raen förbunden hyser farhågor för att denna raöjlighetkommer atl utnyttjas restriktivt. Departementschefen.I 24 § har arbetats sararaan 22 § och 23 § första stycketdepartementspromemorians lagförslag. Föreskrifterna har begränsats till attgälla förhör med annan än part. Efiersom part inte skall kunna höras under edeller försäkran, har frågan om hörande av part vid muntlig Maj.ts proposition nr 30 år1971 förhandling ansetts inte behöva regleras i vidare mån änsom har sketl genom de allraänna beslämraelserna ora sådan förhandling. Enligt departementspromeraorians förslag skall annan änpart kunna höras upplysningsvis eller under ed eller försäkran. Termerna vittneoch sakkunnig används bara i det senare fallet. Enligt min mening kan termernalämpligen användas som beteckning inte bara på den som hörs efter avlagd edeller däremol svarande försäkran utan också på den som i molsvarande egenskaphörs upplysningsvis. I likhet med JK och anser jag atl man inte iförvaltningsprocesslagen bör la in regler som på vissa områden, såsomlaxeringsområdet, begränsar uppgiftspliktens omfattning. Som jag harframhållit vid 19 § bör en eventuell reglering härvidlag i stäUet ske ispecialförfattningarna. Från hänvisningarna till 36 och 40 kap. RB har mönstratsut de paragrafer som avser ersättning till vittne eller sakkunnig förinställelsen till den muntliga förhandlingen. Ersättningsfrågorna regleras istäUet i 25 §. Vidare har i enlighet med vad förordat de åberopadebestämmelserna i gjorts tillämpliga också beträffande sådana förhör raedvittne eller sakkunnig som sker upplysningsvis. Effekten nås genom alt förhörmed vittne eller sakkunnig behandlas geraensarat oavsett förhörsformen. Med anledning av vad kamraarrätten och iBlekinge län har anfört har bland hänvisningarna till RB tagits med även 36kap. 23 § och 40 kap. 16 §, vilka lagrum innehåller regler om försumligtvittnes resp. försumlig sakkunnigs skadeståndsskyldighet. i har påpekat atl hänvisninggörs till 40 kap. 11 § RB som i sin tur hänvisar bl. a. lill 36 kap. 19 § RB omhörande av vittne ulora huvudförhandling men att någon direkt hänvisning intebar gjorts lill sislnämnda paragraf. Med anledning härav vill jag framhålla attregelrätt huvudförhandling inie skall förekomma vid förvaltningsdomstol. Häravföljer att det sora sägs i RB om förhör utom huvudförhandling inte hör till de»tillämpliga delar» som omfattas av hänvisningen i 40 kap. 11 § RB. Vittne eller sakkunnig sora inte hörsammar kallelse kanenligt 36 kap. 20 § resp. 40 kap. 13 § RB dömas till böler. Del som sägs omvitesföreläggande och hämtning i nämnda lagrum i RB blir också tillärapUgl.Hov-rätlen över och har satt i fråga lärapligheten av atl hämtningskall kunna ske. Även om möjligheten får antas bli sällan utnyttjad, kan detdock inte uteslutas alt den undantagsvis kan komma att behövas. Hovrätten över och har vidare liksomlänsstyrelsen i satt i fråga ora förvaltningsdomstol verkligenskall kunna häkta tredskande vittne. Del kan antas alt behovet av sådanbefogenhet är ringa för en förvaltningsdomstol. Del saknas å andra sidantillräckliga skäl att inte ge sådan domslol samma befogenheter som allmändorastol. Något vmdantag föreslås därför inte. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 573 Länsstyrelseni har ställt frågan i vilka mål hänvisningen lill 36 kap. 13 §andra stycket RB, alt ed eller försäkran i brottmål inte får avläggas av någonden tilltalade närstående, blir tillämplig. Enligt min mening bör frågan omvad sora skall förstås raed brottmål i detta sammanhang bedömas på sararaasätl som när fråga är om alt välja tillämpliga omröstningsregler (se 15 §förslagel till lag om allmänna förvaltningsdomstolar) . Dei 25 § upptagna bestäraraelserna har raotsvarighet i 24 § andra och tredjestyckena proraemorians lagförslag. Till skiUnad från näranda förslag föreslåshär alt ersättning till vittne eller sakkunnig, som inställer sig lill muntligförhandling på rätlens kallelse, skall ulgå av allmänna medel, även närförhöret har begärts av enskild part. För att molverka alt enskild part ionödan begär vittnesförhör föreslås vidare, alt sådan part skall kunna åläggasatt återgälda ersättningen till statsverket, om han saknat godtagbart skäl försin begäran. De här föreslagna reglernainnebär att ersättning till vittnen och sakkunniga för inställelse vid rätteni princip alltid utgår av allmänna raedel, vare sig vittnet eller densakkunnige inkallats på det allraännas initiativ (på rättens initiativ eller påbegäran av offentlig part) eller på begäran av enskild part. Enligtproraeraorieförslaget skulle däreraot i sistnäranda fall ersättningen i principulges av parlen. I verkligheten torde emellertid skillnaden mellan de bärföreslagna reglerna och promemorieförslaget inte vara stor. Vittnes- ochsakkunnigförhör på enskild parts begäran är inte särskilt vanliga iförvaltningsdomstol. I de fall då de förekoraraer förhåller det sig dessutoraofta så, atl rätten ändå skulle ha föranstaltat ora förhöret. Det fårförutsättas alt rätlen ora den hafl att tiUärapa promemorieförslaget isådana fall skulle ha ansett alt särskilda skäl talade för att ersättningenutgick av allmänna medel (se 24 § andra stycket andra punktendepartementspromeraorians lagförslag). Skillnaden i kostnader för det allmännamellan de här föreslagna reglerna och de i departementspromemorian föreslagnatorde därför bli obetydlig. Härtill kommer att det från principiell synpunkt ärmest tilltalande att enskild part i förvaltningsprocessen inte skall behövadra sig för att begära förhör med vittne eller sakkunnig av hänsyn tillkostnaderna. Som jag redan har påpekat finns korrektiv mot att part missbrukarsin möjlighel att få vittnes- eller sakkunnigförhör till stånd i regeln atträtlen kan ålägga parlen alt återbetala till statsverket vad som utgetts tillvittnet eller den sakkunnige, om det visar sig att parten saknade godtagbartskäl för atl påkalla förhöret. 26 §I denna paragraf ges föreskrifter om förhör vid annan rätl. Paragrafen haringen motsvarighet i departementspromeraorians lagförslag. Maj:ts proposition nr 30 år1971 I 35 kap. 10 och 11 §§ RB finnsbestämmelser om upptagande av bevis vid annan domslol än den där raålet är anhängigl.Bestämmelsema hör till dem som på grund av föreskrift i 22 §kammarrätts-stadgan gäller i tUlämpliga delar hos kammarrällen. Det kan också antecknas alt det i 29 §nykterhetsvårdslagen finns regler som ger länsstyrelse rätt att i ärendeangående tvångsintagning förordna ora förhör med någon upplysningsvis ellersora vittne vid lämplig underrätt. Länsslyrelsen skall i sådant fall görafraraställning hos undenätlen, som låter lill rätten kalla in dem som skallhöras saml underrättar sökanden i ärendet och den om vars intagning är fråga. EnUgl 38 § 3 mora. länsstyrelseinstruktionen harlänsstyrelse dessutora en allmän möjUghet all förordna om vittnesförhör vidallmän domstol. i påpekar altfrågan om i vilken utsträckning länsrätt eller länsskaiierält förbevisupptagning kan anordna förhör raed vittne vid annan sådan rätl intebehandlas i förslaget. Med hänsyn till befolkningens nuvarande stora rörlighetfår en sådan möjlighet anses vara av belydande värde. Därigenom kan enligtlänsstyrelsens raening viitnesplikten underlättas avsevärt genora att avlägsetboende vittnen besparas långa och tidskrävande resor. framhåUerockså att lagen inte behandlar den belydelsefulla frågan om förhör vid annandoraslol än den där den egentliga handläggningen av ell mål äger rura. Förkörkortsraålens del finns det dock elt behov av att den frågan regleras.Koramittén föreslår alt en bestämmelse ora förhör vid annan dorastol tas in ilagen. Ett par remissinstanser har efterlysten möjlighet för länsrätt atl låta höra vittne vid annan rätt. Det kan härerinras om att det i 35 kap. 811 §§ RB finns regler om upplagande av bevisutom huvudförhandling, bl. a. vid annan doraslol. Till sådan bevisupptagningskall parterna kallas. Den rätt, sora beslutar att bevis skall tas upp avannan rätt, skall hos denna göra fraraställning därom och därvid kort redogöraför saken samt uppge beviset ocb den omständighet som skall styrkas med beviset.Om det anses lämpligt och hinder inte möler, skall vid framställningen fogasakten i målet. Den rätt, som har anmodats att la upp bevis, skall sätta ul tidoch ställe för bevisupptagningen. Protokollet över bevisupptagningen skalltillsararaans raed de remitterade handlingarna tillställas den rätt därrättegången förs. Till en början kan framhållas all förhör med part intelämpligen bör ske vid annan rätt än den som har att avgöra målel. Finner t. ex.en länsrätt i elt körkorlsraål all körkorlsinnehavaren lärapligen bör höras vidannan länsrätt, bör raålet överflyttas i sin helhel till denna rätt. Sådanöverflyttning bör regleras i vederbörande specialförfattningsforumbeslämmelser och inte i förvaltningsprocesslagen. I denna lag bör däremot las in regler om förhör med vittneeller sakkuniug KungL Maj.-ts proposition nr 1971 575 hos annan rätl. Behov av atl kunna anlita annan rätthärför torde väsentligen kunna uppkomraa hos länsrätt eller skatterätt. I denmån regeringsrätten eller kararaarrätt har behov av all höra vittne ellersakkunnig, synes förhöret böra ske genom rättens egen försorg. Möjligheten atlanlita annan rätt för bevisupptagning har därför begränsats till att gällalänsrätt och skatterätt. Jag anser däremot inte att det behöver finnas enmöjlighel alt anlita allmän dorastol för bevisupptagningen. Innan beslul fattasora atl förhör skall hållas vid annan länsrätt eller skatterätt skall sararådske raed den rällen. De nu näranda reglerna har lagils in i ett försia slycke i26 §, I andra stycket har raeddelats en hänvisning lillbestämmelserna i 35 kap. 10ochll§§RB. Paragrafen handlar om inhibition och andra interimistiskaförordnanden och motsvarar 28 § departementspromemorians lagförslag. I 52 kap. 7 § RB föreskrivs bl. a. atlom underrätt har förordnat atl ell beslul får verkställas utan hinder av alldel inte vunnit laga kraft hovrätten kan förordna alt verkställighetinte får äga rum. Bestämmelserna i 52 kap. hör lill dera sora enligt 22 § kararaarrättsstadgani lillärapliga delar gäller hos kararaarrätlen. I promeraorian föreslås atlförvaltningsdomstol får förbjuda alt beslut, mot vilket talan förshos dorastolen, verkställs och även eljest förordna för liden intill dess målethar avgjorts. Enligt promemorian kan man knappast generellt reglera fråganhuruvida domstolen ulan alt yrkande därom har fraraställls skall få förordnaora tillfälligt omhändertagande, när sådant kan förekomma enUgt enspecialförfaltning. delta anses påkallat, bör det regleras ispecialförfaltningen. Endasl ett mindre antal remissinstanserhar kom-raenteral de föreslagna inhibitionsreglerna. Kammarrätten anmärker altavsikten med bestäraraelserna torde ha varit att föreskriva ora inhibition förtiden intill dess domstolen har avgjort målet. Enligt kamraarrättens raeningbör därför den föreslagna bestämmelsens forraulering jämkas. i påpekar atlparagrafen är så formulerad alt den inte synes omfatta underställningsmål ochinte heller ansökningsmål. Del är atl märka, framhåller , alt 32§ i förslaget till lag ora socialdorastol, som i förevarande sararaanhangåberopas i promemorian, har en lydelse som medger en vidare tiUämpning. Därtalas om raål, »som kommer in lill domstolen», alltså oavsett om del sker genomansökan, underställning eller besvär. Maj.ts proposition nr 30 år1971 I två yttranden berörs frågan om inhibition avskaltedebitering. , som anser alt debitering av skatt måsleanses vara en verkslällig-helsåtgärd, framhåller att del givetvis inte börläggas i skatterätts hand alt stoppa debiteringsförfarandel med anledning avatt taxeringsbesvär har anförts hos skallerätten. utgår frånatt detta inte heller har avsetls. EnUgl 1 § i förslagel tillämpas lagen i denmån »annat ej är föreskrivet i lag». Föreskriften i 87 § uppbördsförordningenom atl besvär över beslut enligt förordningen eller över taxering inte inverkarpå skyldigheten alt erlägga den skatt, som besvären rör, skulle då ta över 28 §i förslaget och därmed frånta förvaltningsdomstol befogenhet att bestämmainterimistiskt i skatte- och uppbördsprocess. En annan sak är enligtriksskattenämnden att nyordningen på förvaltningsrätlskipningens oraråde kanmotivera en översyn av uppbördsförordningens bestämmelser om t. ex. anståndmed betalning av skatt när taxeringen har överklagats. Lånsstyrelsen iVästerbottens län anser att bestäraraelserna i förslaget kan tillärapas avlänsrätt men inte av länsskalterätt. Med den angivna lydelsen skulle enligtlänsstyrelsens mening debitering och indrivning av skatt o. d. kunna inställasgenom förvaltningsdomstols åtgärd, vilket knappast torde vara avsikten. Sora jag har frarabållil i denspeciella motiveringen till 13 § förvaltningslagen kan det vara av storbetydelse för den sora anför besvär över elt beslut atl detta inte länder tillefterrättelse förrän saken har avgjorts slutligt. Rätten bör därför haraöjlighet att i avvaktan på målets avgörande förordna atl överklagat beslulinte skall gälla tills vidare. Det kan emellertid även länkas andra situationer därrätten bör ha raöjlighet att meddela inleriraistiska förordnanden. En sådansituation kan 1. ex. uppkomma i mål om överflyttning av barn. I Ukhet med vadsom har föreslagits i promemorian förordar jag därför att i lagen tas in enbestämmelse som gör det möjligt för rätten att meddela även andra slag avinterimistiska förordnanden än sådana som går ut på att hindra verkställighetenav överklagat beslut. I motiveringen till 13 § förvaltningslagen har jag uttalatmig för att besvärsprövande förvaltningsmyndighet i vissa fall bör förordna ominhibition även utan uttryckligt yrkande av part. Efiersom liknande fall kanförekomma i förvaltningsdomstol, bör sarama förfaringssätt tillämpas där. I ett remissyttrande har föreslagits att paragrafenutformas så att den koraraer atl omfatta inte bara besvärs- utan ävenunderställnings- och ansökningsmål. Frågan om interimistiska förordnandenskall få meddelas i mål av sistnämnda slag lämpar sig emellertid enligt minmening knappast för en generell reglering utan bör lösas i specialförfaltning. I ett par remissyttranden har diskuterats hur den här föreslagnainhibi-lionsbefogenhelen förhåller sig till de regler i ämnet som f, n, finns iuppbördsförordningen m. fl. framhållitbör del inte avgöras i laxeringsprocessen huruvida skatledebilering och Maj-.ts proposition nr 1971 577 skattekrav skall stoppas. Detta följer också avbestämmelserna i 2 § förevarande lagförslag. Paragrafen anger ramen för rättens prövning i målet ochmotsvarar 29 § departementspromemorians lagförslag. Prövningen i regeringsrätten ochkamraanätlen sker i princip inom den ram, som prövningen i föregående instansoch yrkandena i målel drar upp. Regeringsrällen och kammarrätten går därför iprincip inte utanför parts yrkande ens för all rätta uppenbara fel. Regeringsrättenkan dock med stöd av sin befogenhet att »bryta dom åter» besluta om sådanrättelse i flagranta fall. Domstolen anser sig också i undantagsfall kunnafrångå instansordningsprincipen på så sätt att den prövar nya frågor ochbeaktar omständigheter som tillkorarail efter den prövning som har skett ilägre instans. I fråga om bl. a. raönsterskyddsmål har uttalats att reformatioin pejus inte är utesluten (se prop. 1969: 168 s. 196). Enligt 95 § taxeringsförordningen får besvär lill kammarrällenöver beslul, som prövningsnämnden meddelat såsora andra instans, endast innefattafullföljande helt eller delvis av yrkande som klaganden har framställt hosprövningsnämnden. Om prövningsnäranden har ändrat taxeringsnämndens beslututan att yrkande därom har framställts av klaganden, får besvären tillkammarrätten inte innefatta längre gående yrkande än att laxeringen bestäms ienlighet med taxeringsnämndens beslul. Kamraarrätten lorde i analogi med vad sora sägs om hovrätti 50 kap. 26 § och 51 kap. 26 § RB kunna även ulan yrkande undanröja överklagatbeslut helt eller delvis, ora domvilla har förekorarait. För prövningsnärandens del är del i 86 §taxeringsförordningen föreskrivet att prövningsnärand vid prövning av besvärinte får bestämma taxering lill högre men väl till lägre belopp än part haryrkat. Reformatio in pejus får alliså inte ske raen däreraot reformatio inmelius. Promemorians lagförslag upptar i29 § en bestämmelse ora att förvaltningsdoraslol vid prövning av mål får gåutom enskild parts yrkande för att besluta till det bättre för honom, omsärskilda skäl talar för det och det kan ske utan men för motstående enskildainiressen. I promemorian erinras inledningsvis om alt den allmännainstansordningsprincipen tillämpas i vid omfattning inoraförvallningsrättskipningen. En part kan därför i allraänhet inte räkna raed atti högre instans få andra yrkanden prövade än dera som har varit under bedömandei lägre instans. Emellertid kan, framhålls det i promeraorian, principen inteupprätthållas med benhård konsekvens. Målen i förvaltningsprocessen är avskiftande nalur och strävan att åstadkomma materiellt riktiga resultatföranleder ibland en liberal lillämpning av principen. Den omständigheten atlenskild part ofta för sin talan själv medför att avsteg från principenemellanåt görs, eftersom det inte aUtid kan begäras av honom att han i allaavseenden ut- 578 KungL Maj:ts proposition nr 1971 formarsin talan korrekt från början. Även sociala skäl anses ibland motivera avstegfrån instansordningens princip. Avanförda skäl bör, framhålls det i promemorian, någon allmän regel om att partinte får utvidga eller ändra sin talan inte tas in i lagen. Inte heller börnågon specialregel införas om hur lalan i laxeringsmål skall utformas. Enannan fråga är om förvaltningsdomstol skall vara bunden av parternas yrkandeneller få gå utöver dem. Enligt promemorian behöver någon tvekan inte råda omatl dorastolen inte bör kunna gå ulöver yrkandena för att besluta till delsämre. Principen om förbud mol reformatio in pejus är grundmurad och särskildföreskrift härom behövs inte. Tar man å andra sidan fasta på alt förfarandelskall vara enkelt och billigt och alt den enskilde utan risk för rättsförlustskall kunna föra sin talan själv, bör följden bli inte bara atl den enskildeundantagsvis skall kunna utvidga och ändra sin talan i högre instans ulan ocksåatl förvaltningsdomstol, när det är påkallat för atl skapa materiell rättvisa,skall kunna gå utöver enskilds yrkanden för atl besluta till det bättre förhonom. En sådan möjlighet lär få störst praktisk betydelse hos länsrätt ochlänsskalterätt och det är betecknande, frarahålls del i promemorian, all enregel härom finns i såväl förslaget till lag om socialdomstol som förslagellill lag om skatterätt. Men möjligheten synes inte böra begränsas lill länsrättoch länsskatterätt utan också stå öppen för kararaarrätt och regeringsrätten. Remissyttrandena.Av de remissinstanser som uppehåller sig vid den föreslagna bestämmelsen är JK,riksskattenämnden, och regeringsrådet Klackenberg helteller i huvudsak positiva. stryker starkt under föreslagna beslämmelsen är väl ägnad att skapa materiell rättvisa. Iförvaltningsprocessen där den enskilde av kostnadsskäl och andra orsaker oftamåste föra sin talan utan sakkunnig hjälp är beslämmelsen nödvändig. Itvå yttranden avstyrks helt eller delvis den föreslagna bestämmelsen.Samtliga regeringsrättens ledamöter med undantag av regeringsrådet Klackenberganser att det i och för sig kan anföras skäl för en sådan friare prövningsrättsom den föreslagna bestämmelsen raedger. Bestämmelsen fyller också enbelydelsefull funktion i förvaltningsprocessens inledningsskede, och den ärsåledes välbehövlig för länsrätt och skatterätt. När det sedan gäller behovetav en motsvarande beslämmelse för de högre instansema kan enligt ledamöternasåsikt knappast några särskill tungt vägande skäl anföras. De framhåller alt denföreslagna regeln för regeringsrättens del skulle te sig direkt olämplig, inteminst med tanke på regeringsrättens framlida uppgifter. För atl låta kammarrättgå utöver parts yrkande skulle väl i och för sig kunna anföras i stort settsamma överväganden som beträffande möjligheterna att ändra grund. Gränsenskulle då dras mellan kamraarrält och regeringsrätten. Å andra sidan bör igörligaste raån förfarandel fixeras på elt tidigare stadiura, när det kan skeutan atl enskilds berättigade intressen sätts KungLMaj.-ts proposition nr 1971 579 åsido.Enligt ledamöternas raening bör därför endasl länsrätt och skatterätt habefogenhet atl gå utöver parts yrkande. Kammarrätten framhåller rent allmäntalt om speciallagstiftningen också i fortsättningen skall inrymma regler oraförbud för enskild alt vidga sin talan i högre instans, det inte torde bli lättatt få enskild part att respektera sådana regler om del vid sidan av dem skullefinnas en bestämmelse sådan som den föreslagna. I fråga om det sakUgainnehållet i paragrafen förklarar kamraarrätten all detta inte kan godias.Domstolen anser visserligen att tiden ännu inte är inne alt ta ifrånprövningsnämnderna möjligheten att gå utöver förd talan och raolsäller sigdärför inte alt motsvarande skall gälla för skatterätt. Däremot kan kammarrätteninte acceptera att överdorastolarna kararaarrätt och regeringsrätten skallbörja fungera sora närander och beslutsrayndigheler. I endel yttranden fraraställs detaljanmärkningar och föreslås omforraule-ringar. Länsstyrelseni anser sålunda alt det för skatleprocessens del inte finnsnågol bärande skäl alt göra rätlen till nedsättning av taxering beroende avenskild parts yrkande. Förslaget synes innebära, uttalar , atträttelse av raateriella felaktigheter inte kan ske om endast taxeringsintendenlhar framställt yrkande i skatteprocess. ställer sig ocksåfrågande inför villkoret att »särskilda skäl» skall föreligga för allförvaltningsdomstol skall få gå ulöver framställt yrkande. Av raoliven kanutläsas att villkoret är avsett atl möjliggöra att materiell rättvisa skipas.Någon exemplifiering av »särskilda skäl» ges inte i promeraorian. I brist härpåoch efiersom länsslyrelsen inte heller kan finna att särskilda skäl kan behövaställas upp som villkor åtminstone inte i skalteprocessen anserlänsslyrelsen att villkoret bör utgå. Länsstyrelseni lån påpekar att det i vissa av de mål som faUer inom länsrättenskompetensområde i första hand sådana som avser verkställighet av dom ellerbeslut rörande vårdnad ora barn eller överflyttning av barn i andra fall kanuppslå svårigheter att avgöra vilken av två eller flera möjliga åtgärder, soraär förraånligast för den enskilda parten. Departementschefen.En viktig fråga i de raål hos förvaltningsdoraslol sora anhängiggörs genoraframställning (ansökan eller besvär) från part gäller inom vilken ramdorastolen har att röra sig när den skall träffa sitt avgörande. Man kan härtänka sig en rad olika lösningar, där den ena ytterlighelen representeras avRB:s regler för dispositiva tvistemål. Enligt dessa regler är rätten i principbunden av de yrkanden och det processmaterial i övrigt som parterna harpresenterat. Den andra ytterligheten är en ordning där rättens uppgift går ulpå all, oberoende av vad partema har yrkat och anfört, försöka åstadkomraastörsta möjliga materiella rättvisa i det enskilda fallet. Densistnämnda ordningen bör enligt min mening i princip inte komma i fråga förförvallningsdomstolamas del. Den skulle i många lyper av mål Maj:ts proposition nr 30 är1971