prop · FU0351 · 1971-12-31 00:00:00 — Fördet första föreslås atl en skadelidande, som enligt upplåtelsekontrakt ellereljest är skyldig alt själv svara för skada genom renar, inte skall varaberättigad till gottgörelse i annat fall än om skadan orsakats uppsåtligen.Föreskriften avses bli tillämplig även på privaträtts-liga avtal om rätt tillrenbete utan skyldighet att svara för uppkommande skador. I vad mån ett dyliktavtal är bindande för annan än den som ingått det, exempelvis för ny ägare avden berörda fastigheten, får bedömas enligt vanliga avtalsrättsliga regler. Delandra undantaget avser skador som orsakals av alt renar kommit in på väg,järnväg eller flygfält. De sakkunniga framhåller att enligt gällandeansvarighetslagar lagarna angående ansvarighet för skada iföljd av järnvägs drift, angående ansvarighet för skada iföljd av automobiltrafik och angående ansva- Maj:ts proposition nr 1971 righelför skada i följd av luftfart åvilar förslahandsansvaret för sådana skador iallmänhet järnvägens innehavare, bilens ägare eller förare resp. luftfartygetsägare. På grund av särskilda regressbestämmelser (11 §järnvägsansvarighetslagen) kan emellertid utgiven ersättning i regel sökas återav den som vållat skadan. Något hinder för att regresstalan förs mot enrenskötare som genoin vårdslöshet vid renarnas bevakning vållat att renarinkommit exempelvis på en landsväg och där orsakat en trafikolycka synes enligtde sakkunniga inle föreligga. De sakkunniga anser att del skulle leda lillmycket allvarliga konsekvenser för rennäringen, om man i praktiken skulletillämpa ett så vidsträckt ansvar för renägarna som angivits. Så tordeinle heller ha skett, sannolikt beroende på atl det ansetts utsiktslöst atl avrenägarna erhålla någon mera betydande skadeersättning. Om reglerna omansvarigheten för de av renar orsakade ersättningsgilla skadorna ändras så altutkrävande av skadestånd underlättas, är del möjligt atlregressbestäminelserna för ifrågavarande skador skulle bli utnyttjade i enhelt annan omfattning än nu är fallet. Med hänsyn till den föreslagnautvidgningen av del strikta ersättningsansvaret för renarna anser de sakkunnigadet vara påkallat alt till särskilt övervägande uppta frågan omersättningsskyldigheten för sådana trafikskador som orsakas av renar. Enligt desakkunniga är det sakligt sett föga befogat alt på rennäringen lägga någotansvar för dylika skador. I den mån renar bidrar lill deras uppkomst beror delpå alt renar kan utgöra elt trafikhinder men inle på att de genom aktivthandlande kan skada trafikanterna eller trafikanordningarna. Någon möjlighetall i varje särskilt fall förhindra att renar kommer in på vägar och andratrafikleder har renägarna inte. Renen är ej något hemdjur som ständigt slårunder uppsikt. Alt såsom skett beträffande hundar (se NJA 1947: 594) åläggaägarna ansvaret för all renarna aldrig kommer i vägen för trafiken är därförinle gärna möjligt. I själva verket är det endasl trafikanterna själva som kanförhindra all renarnas uppträdande i trafiken leder till skador. Det är därförenligt de sakkunniga från trafiksäkerhelssynpunkt lämpligast all låta detekonomiska ansvaret för trafikolyckor, där renar är inblandade, stanna påtrafikanterna. Härtill kommer att del knappast är skäligt all rennäringenbelastas med ett ekonomiskt ansvar för skador som är en följd av den allmännasamhällsutvecklingen, detla särskilt som möjligheterna all genom försäkringarmildra de ekonomiska konsekvenserna av skadorna är betydligt större för trafikanternaän för renägarna. De sakkunniga förordar därför en uttrycklig föreskrift omall eljest gällande ersättningsskyldighet för skador genoin renar inle skallomfatta sådana skador som orsakals av alt renar inkommit på väg, järnväg ellerflygfält. Endast om sådan skada orsakats uppsåtligen av någon för renarnaansvarig anser de sakkunniga alt ersättningsskyldighet bör föreligga. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 205 Deremissinstanser som har yttrat sig i denna del ställer sig i flera avseendenkritiska till de sakkunnigas förslag. SSR anför all desakkunniga överdrivit betydelsen av den skada som renar kan åstadkomma. Någrasifferuppgifter angående utdömda ersättningar för renskada lämnas inte. Isjälva verket torde det årliga beloppet av utdömda renskador vara ringa.Samerna påyrkar, alt vanliga culparegler, dvs. skadeståndsansvar endast viduppsåt eller vållande, blir tillämpliga på renskada. Hovrätten för ÖvreNorrland anför följande. I fråga om ersättning för skada genom renar har desakkunniga, såvitt gäller skador ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen,med vissa jämkningar behållit den nu gällande huvudregeln om strikt ansvar förgrödeskador på odlad mark juniaugusti. Mot denna bestämmelse görs ingenerinran. För skador på odlad jord än juniaugusti inskränksemellertid skadeslåndsskyldighelen lill fall av uppsåtlig skadegörelse. Såsomde sakkunniga anför torde den gröda som avses i förevarande sammanhang iallmänhet vara bärgad och införd i lada före augusti månads utgång. Denpraktiska betydelsen av en bestämmelse som reglerar ersättningsskyldigheten förtiden septembermaj är därför inte stor. I de fall då höbärgningen inte är avslutadföre och någon vårdslöshet i fråga om hemförandet eller skyddetav grödan inte kan läggas dess ägare till last, synes det emellertid stötandeatl markägaren inte skall kunna få ersättning för en av renar orsakad skada pågrödan, när den för renarna ansvarige ådagalagt vårdslöshet eller till och medgrov vårdslöshet vid bevakningen av djuren. Hovrätten anser därför all den nugällande regeln i 27 § 1 andra, stycket första punkten renbeteslagen, enligtvilken skada skall ersättas inle bara vid uppsåtligt utan även vid vårdslöst handlandefrån den för renarna ansvariges sida, bör behållas. Den i 27 § 1 andra styckelandra punklen renbeteslagen angivna specialregeln för fall av vållande frånmarkägarens sida synes vidare böra upphävas, varvid betydelsen av sådantvållande kommer att få avgöras enligt allmänna regler om skadelidandesmedverkan till skadan. I sakens natur ligger med hänsyn lill å enasidan de svårigheter all övervaka renarna som den extensiva renskötselmetodeninnebär och å andra sidan markägarens möjligheter atl skydda sin gröda senare regelmässigt kommer att få svara för hela skadan. Vad däreftergäller skadeståndsskyldigheten inom övriga delar av renskötselområdeltillstyrks den föreslagna huvudregeln för grödeskador på odlad jord undertiden majseptember. Beträffande sådana skador under annan lid änmajseptember vill hovrätten emellertid förorda i överensstämmelse med vadsom skett för motsvarande fall ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen attnu gällande regler i 28 § 1 andra stycket och 2 andra stycket renbeleslagenbehålls, dock att specialregeln för fall av vållande från markägarens sidaupphävs. Maj:ts proposition nr 1971 Enligten uttrycklig regel omfattar de sakkunnigas förslag om ersättningsskyldighetinte skador som orsakats av att renar inkommit på väg, järnväg eller flygfält.Nu angivna skador skall i stället enligt förslaget ersättas endast om deuppsåtligen orsakats av någon för renarna ansvarig. Renbeleslagens regler omskador genom renar avser endasl skador som djuren orsakar på andras ägor. Förandra skadesilualioner får man falla tillbaka på allmänna rättsgrundsatserinom skadeslåndsrätlen, vilket torde innebära alt skadeståndsansvar inteinträder med mindre den som hafl djuren i sin vård brustit i skälig tillsyn.Uppenbart är att de speciella förhållandena inom rennäringen och renvårdenmedför stora svårigheter atl hålla kontroll över renarna och gör del omöjligtatl i varje särskilt fall förhindra, alt renar kommer in på vägar och andratrafikleder. Alt såsom de sakkunniga begränsa ansvaret för de av renarorsakade Irafikskadorna lill fall av dolus hos den för renarna ansvarige tordedock föra för långt. En sådan regel skulle säkerligen understundom leda tilldirekt stötande resultat. Bestämmelsen är inte heller ägnad alt främja denkontroll över renarna särskilt vid flyttningar av djuren efler vägarna sominom rimliga gränser måste krävas till förhindrande av trafikolyckor. Påanförda skäl avstyrker hovrätten förslaget all begränsa ansvaret förtrafikskada genom renar lill fall av uppsåt och förordar alt avgörandet i dessafrågor liksom lämnas ål rättstillämpningen. Jagtillstyrker de sakkunnigas förslag alt den nu gällande bestämmelsen om striktansvar för grödeskador genom renar på odlad jord ovanför odlingsgränsen och pårenbetesfjällen i den nya lagstiftningen vidgas till alt omfatta alla delar avrenskötselområdel där renskötsel är tillålen . Den allmännaregeln om djurägares ansvar är visserligen att ägaren inte bliransvarig med mindre han visat sig försumlig i tillsynen över djuret. Del gårlikväl inle att bortse från de särskilda förhållanden som råder inomrenskötseln. Efler1920-lalet tillämpas inom renskötseln s. k. exlensiv drift. Den kännetecknasav atl renarna hålls i stora hjordar som inte övervakaskontinuerligt. Som de sakkunniga framhållit bör denna driftsmetod som urrennäringens synpunkt är rationell inte få användas på bekostnad avutomstående, för skadegörelse genom renar utsatta personer. Det är därför avohka skäl mindre lämpligt alt rätten lill ersältning görs beroende av altvållande i form av försumlighet vid renarnas bevakning kan läggas någon tilllast. Medhänsyn härtill är del enligt min mening lämpligl alt även i fortsättningengenom regler om strikt ansvar för renägarna eller rättare sagl för samebyarna,som enligt förslaget skall ombesörja renskötseln, hålla markägare inomrenskötselområdel skadeslösa för skador på odlad jord. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 207 jordhänför jag då i likhet med de sakkunniga åker, äng eller trädgård. Jag kanockså godla de sakkunnigas förslag all såvitt avser odlad jord ovanförodlingsgränsen och på renbelesfjällen begränsa regeln om strikt ansvar tillvegetationsperioden juniaugusti och såvitt avser odlad mark inom andra delarav renskötselområdel där renskötsel är tillåten årel runt till vegetationsperiodenmajseptember. De skäl som talar för en bestämmelse om strikt ansvar för skadagenom renar på odlad jord inom område där renskölseln då är tillåten gör sigenligt min mening med än större styrka gällande inom område där renskötselinle är tillålen. Delta gäller inte bara i fråga om skada på odlad jord utanäven på annan slags mark t. ex. skogsmark. Längre än till skada på mark böremellertid enligt min mening inte reglerna om strikt ansvar sträcka sig. Jaganser alltså att reglerna om strikt ansvar för skada genom renar bör begränsastill sådana skador som renar normalt brukar orsaka, dvs. markskador genom beteeller nedtrampning. Jag förordar sålunda alt reglerna görs tillämpliga på skadasom renarna orsakar 1. på åker, äng eller trädgård juniaugustiovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen eller majseptemberinom annat område där renskötsel får bedrivas året runt, 2. på mark, vare sig odladeller ouppodlad, utanför renskötselområdet eller 3. på mark inomrenskötselområdel under lid då renskötsel inle får bedrivas där. Förandra skadesilualioner bör man som hovrätten anfört i sill remissyttrandefalla tillbaka på allmänna rättsgrundsatser inom skadeslåndsrätlen, vilket bl.a. innebär atl skadeståndsansvar inte inträder med mindre den som haft djuren isin vård brustit i skälig tillsyn. Allmänna skadeståndsrätlsliga grundsatserbör alltså tillämpas bl. a. på Irafikskador som vållats av renar. Någonuttrycklig regel härom behövs inle enligt min mening i den föreslagnarennäringslagen. Där har tagils in endast de särskilda reglerna om striktansvar. 91§ har utformats enligt vad jag nu har anfört. I 91 § sägs också alt skada somavses där skall ersättas av sameby inom vars byområde skadan har uppkommiteller som vid liden för skadans uppkomst hafl renar i trakten. Det står alltsåden skadelidande fritt att välja vilken av dessa byar han vill kräva påskadestånd. Regeln är delvis motiverad av atl vissa delar av renskötselområdelinle har lagts ut för viss by. Regeln är också motiverad av den risk förrättsförlust för en skadelidande som svårigheten att utreda renarnastillhörighet kan medföra. Harflera byar vid liden för skadans uppkomst hafl renar i trakten eller ärbetesområdet gemensamt för flera byar följer av bestämmelsen att denskadelidande har rätt att söka endera av dem. Att den skadelidande har räll atlsöka någon av byarna för hela skadan följer också av regeln. Vilkenby som slutligen skall svara för skadan blir en fråga mellan byarna. Är tvåeller flera byar ersältningsskyldiga och kan del inte utredas alt renar från någon av byarna orsakat skadan, skall ansvarigheten enligt Maj:ts proposition nr 1971 91§ andra styckel fördelas lika mellan byarna inbördes. Om renar från by somutgett ersältning för skada inte alls medverkat lill skadan eller i varje fallinte ensamma orsakat denna, bör självfallet finnas möjlighet till regresstalangentemot den by vars renar orsakat skada eller som medverkat till denna. Fördet fall renar från flera byar medverkat till skadan bör ersättningsskyldighetengivelvis fördelas mellan dem så rättvist som möjligt. Kan skadorna ejsärskiljas, kan det som de sakkunniga föreslagit vara lämpligt med en regel omatl ansvarigheten fördelas i förhållande till antalet renar som utan bevakningfanns i trakten vid liden för skadans uppkomst. Bestämmelser härom finns i 91 §tredje och fjärde styckena. I 92 § har lagils in bestämmelser om regressrättför sameby gentemot den som vållat skadan. Paragrafenersätter 36 § 1 sjätte styckel och 2 renbeleslagen. Bestämmelsen innebär altrenägarens rält till ersättning upphör i och med alt ersättningen tillfallersamebyn. Paragrafen,som motsvarar 37 och 38 §§ renbeteslagen och 8 kap. 4 § i de sakkunnigasförslag, innehåller föreskrifter lill skydd mot all renarna ofredas av hundar. Paragraferna,som innehåller ansvarsbestämmelser, omfattar ell väsentligt mindre antal gärningarän som är kriminaliserade i 59 § renbeteslagen. Ianslulning till 95 § 2 kan anmärkas atl renen representerar etl högt värde förrenägaren, i normalfallet . S. k. lockrenar och ledarre-nar värderasofta åtskilligt högre. Givetvis gäller bestämmelser omförmögenhetsbrott brott varigenom någon angriper den förmögenhet som renarnarepresenterar. I paragrafen har därför inte tagits in någon motsvarighet tillde bestämmelser om straff för dödande eller skadande av renar som de sakkunnigaföreslagit. Däremot kan det vara motiverat all i lagrummet la in enmotsvarighet lill bestämmelsen om straff för vissa fall av ofredande av renar. 95§ 47 har flyttats över från 14 § renmärkeslagen utan annan saklig ändring änsom betingas av de föreslagna ändrade reglerna om kalvmärkning. I96 § stadgas straff för medlem i sameby som tar virke med åsidosättande avbestämmelserna i 1720 §, där rätlen lill skogsfång i princip är begränsadlill husbehov, eller bryter mot föreskrift som meddelats med slöd av 22 § ellerlämnar oriktig uppgift vid renräkning eller upprättande av renlängd.Renlängden bestämmer som tidigare framgått en renskötande medlems inflytandepå byns renskötsel och hans andel i byns eventuella rörelse- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 209 överskott.Sådana gärningar lorde ofta komma atl innefatta brott som är alt bedöma enligtbrottsbalken och då bör denna balk tillämpas. Med hänsyn härtill har angivilsall straff som är stadgal i paragrafen inle skall ådömas, om gärningen ärbelagd med straff enligt . Dennaparagraf motsvarar 63 § renbeleslagen, som förpliktar same, som har renhjordunder sin vård, all hopsamla renhjorden eller skilja ul ren från hjorden, omdet påfordras av vissa myndigheter för verkställande av "utmätning ellerrannsakning efter stulna renar eller av annan laga orsak", vid äventyr allhandräckningen anskaffas på hans bekostnad, om han Ireds-kas. Iförslagel har skyldigheten all biträda myndigheterna flyttats över på samebynsstyrelse, som ju avses få ansvaret för renskötseln i byn. I övrigl har denuvarande reglerna behållits väsentligen oförändrade i sak. Paragrafen,som innehåller bestämmelser om överklagande av samebys beslut, motsvarar 8 kap.10 § i de sakkunnigas förslag. Enviktig fråga i samband med regleringen av den lokala renskölselor-ganisationenär på vad sätt rättsskydd skall beredas dem som tillskyndas skada genom åtgärdeller underlåtenhet av samebyn och dess organ. Härvid kommer i fråga såväl bynsegna medlemmar som utomstående. Vad först angårrättsskyddet för utomstående, lill vilka givelvis räknas även andra samebyaroch deras medlemmar, lorde i princip inga speciella regler böra införas medavseende på samebyarna, ulan samhällets normala talemöjligheter får anses varalill fyllest. Om inte annan framkomstväg t. ex. polisanmälan, när en visshandling eller underlåtenhet innefattar brottslig gärning står lill buds,innebär del sagda all talan om fullgörelse eller förbud får väckas mot samebynvid allmän domstol. I lagen om ekonomiskaföreningar (69 §) är frågan om rättsskyddet för föreningsmedlem löst så, allenvar föreningsmedlem har rätt att väcka talan mot föreningen vid allmändomstol, om han anser atl etl på föreningsstämma fattat beslut inle tillkommiti behörig ordning eller atl del eljest strider mol nämnda lag eller föreningensstadgar. I vissa fall, nämligen om lalan grundas på alt beslutet inletillkommit i behörig ordning eller atl det eljest kränker allenast medlemsrätt, måste talan väckas från beslutels dag. I annat fall blirbeslutet gällande. Om ett beslut strider mot regler, som inle k.an åsidosättasens med alla medlemmars samtycke. Maj:ts proposition nr 1971 ärdet däremot ogiltigt, en "nullitet", oavsett om klandertalan väckesinom eller inte. Den talan som åsyftas i 69 § lagen om ekonomiska föreningarär talan mot beslut av föreningsstämma, inle mot styrelsebeslut. Styrelsensbeslut kan inte överklagas hos domstol. Däremot kan det ändras av föreningensjälv, exempelvis genom alt föreningsstämman upphäver beslutet ellertillsätter ny styrelse, som beslutar på annat sätt. Dei lagen om ekonomiska föreningar meddelade reglerna om talerätl motföreningsbeslut är utformade efter mönster av motsvarande bestämmelser i 1944års aktiebolagslag (138 §) och lorde vara typiska för sammanslutningar avprivaträttslig natur. Utmärkande för dem är att klagoinslansen (domstolen)inle får ingå i prövning av beslutets lämplighet utan endasl har atl bedömadess laglighel. Ifråga om flotlningsföreningar innehåller lagen om flottning i allmän floltled förutom bestämmelser om klandertalan vid domstol (61 §) ett särskiltstadgande (62 §) om befogenhet för flottande alt hos sökarättelse i vissa av föreningen eller för dess räkning fattade beslut, somförmenas oskäligt betunga floltningen eller vara oförenliga med flottledensintresse eller lända till uppenbart men för de flottande. Härigenom har såledesål såsom klagoinstans överlämnats alt bedöma även lämpligheten avvissa föreningsbeslut. Enliknande vidsträckt klagorätt har införts i lagen om fiskevårdsområden. Enligt30 § denna lag får delägare anföra besvär hos mot beslut somfattas vid sammanträde med delägarna eller mot elt av styrelsen fatlatultaxeringsbeslut. Som besvärsgrund kan åberopas inte bara alt beslutetstrider mot lag eller författning eller mot stadgarna ulan även alt det kränkerklagandens enskilda rätt. Desakkunniga anser all medlemmarna i de föreslagna samebyarna bör tillerkännasbesvärsrätt inle bara på formella ulan även på materiella grunder. Sättet påvilket en sameby handhar skötsel av medlemmarnas renar och fördelarskötselkostnaderna ingriper direkt i renägarnas privata ekonomi och kommerockså alt bli bestämmande för deras möjligheter atl fort-sälta och utvecklasina företag. har man alt räkna med risken för motsättningar mellanolika medlemskategorier, mellan medlemmar med och ulan renar, mellan renägaremed många och renägare med få renar, mellan skilda familjer och andrarenskölargrupper. För medlemmarna i en sameby liksom för medlemmarna i enfloltningsförening eller delägarna i elt fiskevårdsområde saknas i praktikenden möjlighet att undandra sig följderna av ett majoritetsmissbruk somullrädesrälten innebär för medlemmarna i en ekonomisk förening. utträde ursamebyn innebär nämligen alt den utträdande om han inle lyckas vinna inträdei en annan sameby blir avskuren från möjligheten atl utöva sin renskölselrälloch de därmed förenade birättigheterna. Enligt de sakkunniga är det med hänsynhärtill nödvändigt all lämna sådana medlemmar i en sameby som inle Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 211 påbystämma kan vinna gehör för sina åsikter befogenhet atl hos opartisk myndighetfå lill stånd en saklig prövning av majoritetens ställningslagande. Talerättenbör därför utformas efter förebild av 30 § lagen om fiskevårds-områden. Detinnebär atl beslut av samebys stämma eller av syssloman som förordnals altombesörja renskölseln liksom styrelsens eller sysslomans beslut om infordrandeav förskott bör kunna överklagas av medlem, som menar all beslutet intetillkommit i behörig ordning eller att det eljest strider mot lag ellerförfattning eller mol samebyns stadgar eller kränker hans enskilda rält. Medden sist nämnda besvärsgrunden avses bl. a. all elt beslut skall kunna ändras,om del exempelvis genom alt otillbörligt gynna någon eller några avmedlemmarna på de övrigas bekostnad åsidosätter klagandens rättighet attåtnjuta lika behandling med övriga medlemmar vid utnyttjandet av de medrenskötselrätlen förenade befogenheterna. Som skäl för all även vissa avstyrelsen eller av syssloman fattade beslut skall kunna överklagas kan enligtde sakkunniga åberopas atl etl ultaxeringsbeslut innebär en direkt ekonomiskförpliktelse för delägarna och därför bör kunna överklagas. Vad härefter angår fråganom lämplig prövningsinstans framhåller de sakkunniga alt det från principiellsynpunkt otvivelaktigt vore fördelaktigast om alla överklaganden avsamebyarnas avgöranden kunde upptas av allmän domstol. Härigenom skulle på enviktig punkt uppnås överensstämmelse med vad som gäller beträffande talan molbeslut av en ekonomisk förening. Mol de principiella fördelarna av endomstolsprövning måste emellertid enligt de sakkunniga vägas de därmedförenade praktiska ölägenheterna. Dessa hänför sig främst lill de betydandekostnader som är förenade med domstolsprocesser. En annan omständighetsom lalar mol domstolsprövning i della fall är den påfrestning för detfortsatta samarbetet inom byn och i renskötselarbetet som en domstolsprocessmåste innebära. Särskilt bör uppmärksammas risken för alt tillfälligameningsmotsättningar fördjupas i samband med en muntlig rättegång, därbeskyllningar och molbeskyllningar ofta kan förekomma. I jämförelse härmedtorde det i regel skriftliga administrativa besvärsförfarandet innebära ganskasmå risker för sammanhållningen inom byn. Dessaoch andra skäl talar enligt de sakkunnigas mening för alt utgörbesvärsinstans i förhållande lill de lokala rennäringsorganisationerna.Bestämmelserna härom bör därför i detla hänseende utformas efter förebild av 30§ lagen om fiskevårdsområden. Liksom i delta lagrum bör besvärstiden sältastill , varvid tiden skall räknas från beslutets dag utom när frågaär om besvär mot beslut av styrelsen eller av syssloman, i vilka fall den börräknas från det klaganden fick del av beslutet. Maj:ts proposition nr 1971 Desakkunnigas förslag i dessa delar godtas av remissinstanserna. Vattenöverdomstolenanser sig dock böra uttala viss tveksamhet huruvida de skäl som de sakkunnigaanfört mot alt låta bymedlem föra lalan mot samebyarnas avgöranden hos allmändomstol kan anses bärande. Jag tillstyrker desakkunnigas förslag i dessa avseenden. Bestämmelserna i 98 § har utformats ienlighet med de sakkunnigas förslag. I paragrafens tredje stycke föreskrivs attbeslut varigenom bystämmas beslut ändrats eller upphävts gäller även för medlemsom ej fört talan. Denna regel har motsvarighet i annan lagstiftning. Paragrafernasom motsvarar 8 kap. 1115 §§ i de sakkunnigas förslag rör lalan mot myndighetsbeslut enligt den nu föreslagna lagen. I99 § första stycket föreskrivs all lalan mot beslut av lantbruksnämnd föresgenom besvär hos lantbruksslyrelsen.