prop · FU0360 · 1971-12-31 00:00:00 — SärskUda jävsregler för laxeringsprocessen finnerjag inle erforderliga, och bestämraelserna ora jäv i 85 § TF bör alltså ulgå.Detta gäller även paragrafens andra stycke där del föreskrivs att vid jäv för landskamrerareni hans ställe inträder den tjänsteman hos som länsstyrelsenförordnar därtill. Regler om ordförande finns i 7 § lagen om skatterätt ochlänsrätt. Där sägs bl. a. att besläramelser om vikarie för ordförande skallmeddelas av Kungl. Prövningsnämndenfår enligt 86 § TF vid prövning av besvär inle bestämraa laxering till högremen väl till lägre belopp än part har yrkat. Denna paragraf bör ersättas av 29§ förvaltningsprocesslagen där det sora huvudregel föreskrivs all rättensavgörande inle får gå utöver vad sora har yrkats i raålet. Avsteg från dennaregel får bara förekoraraa i enskild parts intresse. del föreliggersärskilda skäl, får rälten således även ulan yrkande besluta till del bättreför enskild, när det kan ske ulan men för motstående enskilt intresse. Jag villframhåUa att regeln i 29 § givelvis inle innebär alt part vid talan hosskatterätt är bunden vid sina yrkanden i deklarationen. Till frågan ora raraenför domstolsprövningen har jag anledning återkomraa. Bestäraraelserora prövningsnärands protokoll finns i 83 och 90 §§ TF. Förvaltningsprocesslageninnehåller i 17 § vissa grundläggande föreskrifter om protokoll, och del harförutsatts atl dessa skall byggas på i administrativ ordning. Förvaltningsprocesslageninnehåller inte någon motsvarighet lill bestäraraelsen i 83 § TF att prövningsnäranden,ora den skaltskyldige gör framställning därora, skall förordna atl uppteckningav uppgifter som vid förhandling lämnas angående dennes förhållanden inte fårvara tillgänglig för någon i vidare mån än som gäller i fråga orasjälvdeklaration. Att en sådan besläramelse inte lorde behövas beträffandeprotokoll hos skatterätt har närmare utvecklats av föredragande departeraentschefeni motiveringen lUl 17 § förvaltningsprocesslagen. Genomgången av bestäraraelserna i TF om prövningsnämndernas verksamhet visar alt dessa kan ulgå och all de inlebehöver ersättas av särskilda förfaranderegler i TF för skalterättemasvidkommande. I den mån särskilda föreskrifter om förfarandet hos skatterättbehövs utöver de allmänna reglerna i förvaltningsprocesslagen, bör de raeddelasi adrainistrativ ordning. Jag förordar således all 7794 §§ TF utgår liksorarubriken före 77 §. Bestäraraelsen i 93 § föreslås, sora jag tidigare sagl, bliinförd sora ny 59 a § raed oförändrat innehåll. Enligt gällande lydelse reglerar paragrafen i första styckelden rätt atl anföra besvär över prövningsnämnds beslut som lillkoramer taxeringsintendenl,skatlskyldig saml komraun. I den föreslagna förvaltningsprocesslagen (prop.1971: 30) skulle motsvarigheten vara all finna i 33 §, av vilken framgår atttalan mot skatterätts beslut föres hos kammarrätt genom besvär. Sådan talan fårföras av den som beslutet angår, om det gått emot. Enligt rain mening kan de föreslagna bestämraelserna i förvaltningsprocesslagenväl ersätta vad sora nu regleras i 95 § första stycket TF. Uttrycket "den sorabeslutet angår" kan för skalleprocessens vidkoraraande i princip inte åsyftaannan än den skaltskyldige, taxeringsintendenten samt den kommun som harintresse av skatt. Några missförstånd på den punklen behöver därförknappast befaras. De olika besvärssilualioner sora 95 § första stycket TFanger är tämligen självklara och läcks enligt min mening av den förutsättningsom uppställts i 33 § av den föreslagna förvaltningsprocesslagen för rätten attanföra besvär, näraligen atl beslutet gått den sora beslutet angår eraot. I etlavseende är dock den angivna förutsättningen inle helt förenlig raed besvärsrällenenligt 95 § TF. Jag syftar här på den rätt atl anföra besvär lill denskallskyldiges förmån som enligt paragrafens sista stycke tillkommer taxeringsintendenlulan hinder av vad som i övrigl stadgas i paragrafen. Med hänsyn till dendubbla roll som taxeringsintendenten spelar genom att han kan företräda bådedet allmännas och den skallskyldiges intressen kan del ifrågasättas när beslutav skatterätt eller kammarrätt skall anses ha gått eraot. SärskUt stäUerdet sig svårt all ulan vidare anse alt ell beslut lill den skattskyldigesnackdel också gått eraot taxeringsintendenten, sora på gmnd av sin tjänst iförsta hand har all bevaka del allmännas intressen. Därför behövs enligt min raeningalltjämt en motsvarighet till beslämraelsen i 95 § sista stycket TF av innebördatl taxeringsinlendenlen ulan hinder av den föreslagna bestämmelsen i 33 § förvaltningsprocesslagenäger samraa behörighet att anföra besvär lill skatlskyldigs förraån, sora tiUkoraraerdenne. Jag har tidigare vid behandlingen av bestäraraelserna i 74 § TF föreslagitall frågan ora taxeringsintendenlens talerält i förevarande avseende 1971: 60 98 börregleras i 106 § TF, och jag ålerkoraraer därför senare till denna fråga. Andrastycket av 95 § TF anger gränserna för talerätten vid besvär lill karamarrättenöver beslut sora prövningsnäranden raeddelat sora andra instans. Bestämmelsenger uttryck åt den s. k. instansordningsprincipen, som innebär alt yrkandena i besvärsinslanseni princip inte får gå utöver de yrkanden som parlen framställt i lägre instans.I enlighet härraed föreskriver bestäramelsen i fråga all besvären endasl fårinnefatta fullföljande helt eller delvis av yrkande som klaganden framställthos prövningsnämnden. Har denna ändrat laxeringsnärands beslut ulan all yrkandedärom framställts av klaganden får besvären tUl kammarrätten inte innefattalängre gående yrkande än laxeringens bestäraraande i enlighet med laxeringsnärandensbeslut. 1971: 30 föreslagna förvaltningsprocesslagen ger uttryck åt den närandainstansordningsprincipen genom en allraän regel i 29 §, enligt vilken rättensavgörande ej får gå utöver vad sora yrkats i målet. Enligt föredragandedepartementschefens uttalanden i propositionen innebär regeln attbesvärsinstansen är bunden inte bara av de yrkanden som har fraraslällls därutan även av yrkandena i underliggande instanser. Sålångt skUjer sig alltså ramen för yrkandena och för rättens prövning enligtden föreslagna förvaltningsprocesslagen inle från vad sora nu gäller för laxeringsprocessenenligt TF:s besläramelser. Utöverden allmänna regeln föreslås eraeUertid i den näranda 29 § förvaltningsprocesslagenelt tillägg, varigenora rätlen skulle ges möjlighet alt i vissa fall gåutanför parternas yrkanden. Enligt detla lUlägg skulle nämligen rätten, om detföreligger särskilda skäl, kunna även utan yrkande få besluta tiU del bättreför enskild, när det kan ske utan men för motstående enskilt intresse. Någonbestämmelse av motsvarande slag finns inte i TF såvitt angår processen i karamarrättenoch regeringsrätten. Då den föreslagna regeln är avsedd alt kunna tillämpas avde dömande instanserna även i skalteprocessen kan del vara lämpligt atl ikorthet beröra vad föredragande departementschefen anfört härom i prop. Denneerinrar där bl. a. ora de garantier för den enskUdes rättssäkerhet somförvaltningsdomstolsprocessen är avsedd att ge och om att införandet av förvaltningsprocesslageninte bör försämra den enskildes möjligheter alt få sin rätt tillvaratagen. Somhuvudregel bör gälla atl förvaltningsdomstols avgörande inle får gå utöver vadsom yrkats i målet. Med framhållande av atl avsteg från den regeln bör kunna förekoraraabara i enskild parts intresse anför departeraentschefen atl det alltså inte börkoraraa i fråga all doraslolen på eget initiativ gör ändring tUl nackdel förenskild part (reformalio in pejus). Däremot talar, enligt vad som framgår avdepartementschefens uttalanden, den nyssnäranda synpunk- Prop.1971: 60 99 tenatt förvaltningsdomstolens uppgift är alt vara en garanti för den enskUdesrättsskydd tvärtom för all öppna viss möjlighet för doraslolen att utanyrkande göra ändring till fördel för enskild part (reformalio in raelius). a. att förekoraslen av raöjligheten till reformatio in raeliusnaturUglvis inle får uppfattas sora elt åliggande för rätten all ex officioöverpröva raålet i alla delar. Rälten skall t. ex. i taxeringsraål inle behövaförvissa sig om att någon felräkning inle har skett till den skallskyldigesnackdel. Endasl uppenbara eller uppenbarade fel bör normalt rättas raed stödav regeln om reformatio in . Över huvud taget bör reformatio in raeliusses som en extraordinär åtgärd som bara raotiveras av särskilda skäl och somgivelvis inle kan komma i fråga om den skulle gå ul över raotslående enskildaintressen. Det kan antas all raöjUghelen får störst betydelse i skalleraål.Enligt departeraentschefen innebär del förhållandel all rätten ulan yrkande kanbesluta lill del bättre för enskild part självfallet också atl rälten under sararaaförutsättningar blir befogad atl besluta i överensslämraelse med ett yrkandesom går utöver det till vilket den lägre instansen har haft all la ställning.Vidare bör rättens möjlighet atl besluta till det bättre inle vara beroende avatt enskild part slår sora yrkande part i målet. Även i mål, sora har koramitunder rättens prövning på talan av allraän part, bör rätten kunna besluta tilldet bättre för den enskilde i förhållande lill vad sora gäller enligt del överklagadebeslutet. Departeraentschefen frarahåller atl del får antas atl det framförallt blir länsrätter och skatterätter sora får anledning all utnyttja en raöjlighetlill reforraatio in raelius. Även hos kammarrätt lorde del finnasbehov av att tillärapa en sådan regel, bl. a. raed tanke på alt kararaarrälleni elt flertal typer av raål är första doraslols-inslans. För regeringsrättensdel är naturligtvis behovet härav ringa med hänsyn till doraslolens ställningsom prejudikatinslans. Departeraentschefen viU emeUertid inle hålla föruteslutet atl del i något enstaka fall kan framstå sora riraligt atl även denhögsta instansen har en raöjlighet lill reforraatio in . Föregen del vill jag i delta samraanhang framhålla att raot en på angivna sättutvidgad rara för skattedomslolarnas prövningsrätt lalar i viss raån den rällall anföra besvär i extraordinär ordning som finns enligt bestäraraelserna i 99och 100 §§ TF. Dessa bestäraraelser ger skatlskyldig möjlighet all även efterden ordinarie besvärslidens utgång föra lalan angående vissa väsentliga fel somkommit atl vidlåda hans laxeringar, däri inbegripet sådani som alt laxeringenblivit oriktig på gmnd av felräkning, misskrivning eller annat uppenbartförbiseende. Emellertid kan man enligt min mening tänka sig fall då denskattskyldige själv inte uppläckt alt hans taxering blivit för hög t. ex.genom felräkning, misskrivning eller annat uppenbart förbiseende. Vidare kanandra felaktigheter länkas förekoraraa sora inle direkt kan hänföras till nunäranda slag av Prop.1971: 60 100 förbiseendenoch som inle heller ulan vidare kan placeras in bland de övriga grunder föranförande av extraordinära besvär sora anges i 100 § TF. Jag delar därför denuppfattning som föredragande departeraentschefen uttalat i prop. 1971: 30 orabehovet av en viss raöjlighet för skatledoraslolarna atl även ulan yrkandekunna ändra lill skallskyldigs förraån. Jag vill dock understryka all raöjlighetenendasl får utnyttjas när särskilda skäl föreligger. Vad som skall anses utgörasärskUda skäl kan inte anges generellt. Del får ankomraa på skatledoraslolarnaall avgöra della med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Dennu berörda möjligheten alt verkstäUa vissa rättelser komraer alltså, orayrkandena i prop. 1971: 30 bifalles, all bestäraraas av förvaltningsprocesslagenmedan de skattskyldigas möjligheter atl själva yrka rättelse i extraordinär vägliksom hittUls komraer all vara reglerade i TF. 1 prop.1971: 30 behandlar föredragande departementschefen i nära anslulning lill dennu berörda frågan om domstolarnas prövning inom ramen för yrkandena i raålet enannan fråga av intresse i detta sammanhang. Del gäller frågan huruvidadomstolen bör vara bunden även av de grunder sora parterna har åberopat i raålet.Hil hör även spörsmålet om del skall vara tillåtet för part alt ändra sin lalangenom all åberopa annan grund. Inoraskalteprocessen lorde sedan gammalt gälla all, i avsaknad av uttryckligt förbudmot atl under pågående process ändra grunden för sin lalan, parlema endastvarit bundna av de beloppsraässiga yrkandena på så sätt all de ansetts intekunna i högre instans yrka större nedsättning eller höjning av taxeringarna änvad dc yrkat i den lägre instansen. 1971: 30 har i den föreslagna förvaltningsprocesslagen inte tagits raednågra regler härora utöver en regel i 37 § om principiellt förbud att i mål hosregeringsrätten, för vilka prövningstillstånd behövs, åberopa nyaomständigheter. Departementschefen frarahåller härvid bl. a. atl hithörandefrågor inte kan lösas generellt för alla typer av mål i förvallningsdoraslolulan atl raan i stället får länka sig en reglering oraråde för oraråde. Härförbehövs dock enligt departeraentschefen närmare utredning och han förklarar sigdärför avslå från all i detta samraanhang föreslå några regler i ämnet. Delberörda problemet är otvivelaktigt av principiell betydelse även för skatleprocessen.Då frågan bör lösas i ell större saramanhang stannar även jag för att inte nuföreslå några ändrade regler i detla avseende. Jagvill ytterligare endasl frarahålla, all den oraständighelen alt en part såsoranu stundom sker anför nya grunder för sin talan i skatlemål givetvis inte ioch för sig innefattar sådana synnerliga skäl 1971: 60 101 soraenligt 36 § förvaltningsprocesslagen kan föranleda prövningstillstånd. Medhänsyn till vad jag här anfört beträffande rätlen all anföra besvär överskatterätts beslut enligt de nya regler sora föreslås bli intagna i förvaltningsprocesslagenföreslår jag atl 95 § utgår. Enligtparagrafens första stycke gäller all besvär lill karamarrätten skall ingeseller insändas till kansliet hos den prövningsnärand sora raeddelat detöverklagade beslutet. Det tUläggs eraeUertid all den omständigheten attbesvären ingells eller insänts direkt lill kammarrätten inle får utgöra hinderför raålels prövning. Kammarrätten har all i sådant fall översändahandlingarna till prövningsnämndens kansli. Fråganora lill vilken rayndighel besvärshandlingar skall inges är en av de frågor somlagils upp liU behandling i prop. 1971: 30. Föredragande departementschefenhar för både förvaltningslagens och förvalt-ningsprocesslagens vidkoraraandeintagit ståndpunkten all besvärshandlingarna i princip bör inges till besvärsinslansenoch inle lill beslutsinstansen. I överensstämmelse härraed föreslås en besläramelsei 7 § förvaltningsprocesslagen, enligt vilken besvärshandling lillställes den doraslolsora har alt pröva besvären. Härtill fogas en föreskrift av innehåll all, orabesvärshandling före besvärslidens utgång har kommit in lill den dorastol ellerförvaltningsmyndighet sora har raeddelat det överklagade beslutet, besvärenändå skall las upp till prövning. Dennuvarande ordningen för ingivande av besvär till kammarrätten skUjer sig alltsåfrån vad sora föreslås gälla för förvallningsprocessen. Skäl kan givetvisanföras raot att raan på denna punkt går ifrån ett inarbetat system sora fållsin reglering i taxeringsförordningen och som de skattskyldiga och rayndigheternavant sig vid. TUl dessa skäl hör inle rainst de praktiska synpunkter som kananläggas i detla samraanhang. Här kan nämnas sådant som all besvärsskriftenregelmässigt skall kompletteras raed de deklarationer och övriga handlingar somvarit tUlgängliga för beslutsinstansen, dvs. Vidare skallyttrande infordras från klagandens motpart. Allt della är omständigheter sorai och för sig kan tala för alt raan bibehåller den nuvarande ordningenbeträffande kararaarrättsbesvären. Emellertidger taxeringsprocessen sådan den utformats i TF inte uttryck åt en enhetligprincip när del gäller besvärshandlingars ingivande. Regeln ora deras ingivandetill beslutsinstansen gäller endasl beträffande besvär till kammarrätten. 1fråga om besvär över taxeringsnämnds beslut gäller att de skall inges tUlkansliet hos den prövningsnämnd som har atl pröva besvären. I fråga om lalanmot kammarrättens utslag gäl- Prop.1971: 60 102 ler all den skall föras hos Kungl. Maj: genom besvär soraskall vara inkorana till finansdeparteraentet. Den för förvaltningsprocesslagenföreslagna principen atl besvär skall inges lill besvärsinslansen tillämpasalltså redan beträffande besvär lill prövningsnärand. Detsararaa kan sägasgälla också beträffande skaltebesvär sora skall prövas av regeringsrätten,även om besvärshandlingarna inle inges direkt till domstolen. Då alltså taxeringsprocessen i vissa delar redan följerden princip som man avser all stanna för i förvaltningsprocesslagen och det ärangelägel att så långt möjligt få ett för hela förvaltningsområdet enhetligtförfarande kan jag förorda atl man också beträffande kammarrätts-besvärtillämpar regeln om besvärshandlingarnas ingivande till besvärsinslansen.Härigenom skulle kararaarrällens raöjlighet att på etl tidigare stadium i kammarrätlsprocessenutöva en processledande verksamhet förbättras avsevärt. Vidare bortfallerbestyret med de i 97 § angivna besvärsförleckningarna. Genom den förut nämnda regel som föreslagits i 7 § förvaltningsprocesslagenom besvärsinstansens rätt och skyldighet atl pröva besvär sora inom föreskriventid inkorarait till beslutsinstansen, dvs. i detta fall skatterätten,tillgodoses intresset av atl en klagande inte förlorar sin besvärsrätt enbartpå grund av all han inkommit med besvärshandlingen till fel instans. I enlighet med det anförda bör alltså enligt min raeningnuvarande bestäraraelser i 96 § första stycket TF kunna utgå. Sora framgår av föredragande departementschefensuttalanden i prop. 1971: 30 kommer det atl stå myndigheterna fritt att närmareutforma de praktiska rutinerna vid besvärsärendenas beredning, förutsatt alt inleuttryckliga föreskrifter i ämnet meddelas i särskild författning. Till defrågor som behöver närmare regleras hör sådant som till vilken kammarrättbesvärshandlingar skall insändas, särskilt i sädana fall då kompetensfrågankan vara oklar som exempelvis i mellankommunala mål. En omläggning avbesvärsförfarandet på så sätt atl besvär över skatterätts beslut i principskall inges till kammarrätt kan tänkas aktualisera även andra organisatoriskafrågor. 1 andra styckel av 96 § TF anges de besvärslider som f. n.gäller vid anförande av besvär till kammarrätten. Härora föreskrivs således attbesvär anförda av skattskyldig skall vara inkomna från det hanerhållit del av del överklagade beslutet. Beträffande besvär som anförs av taxeringsintendenleller kommun räknas av från den dag dåprövningsnämndens protokoll justerades. Den besvärstid som enligt prop. 1971: 30 föreslås i 7 § förvaltningsprocesslagenär betydligt kortare än nyssnämnda Ivåmånaderstid. Prop.1971: 60 103 ligt förslaget skall näraligen för besvär lill såväl kararaarrällsora regeringsrätt generellt gälla en besvärstid av från den dag dåklaganden fick del av beslutet. Sararaa besvärstid gäller redan enligt lagen orabesvärstid vid lalan mol förvallande myndighets beslut (1954: 355) och föreslåsenligt prop. 1971: 30 gälla enligt förvaltningslagen. Intresset av enhetlighet i förvaltningsprocessen genomregler som är gemensamma för olika delar av förvaltningsområdet lalar ctarktför att den föreslagna treveckorstiden också bör gälla sora besvärstid förbesvär till kammarrätt och regeringsrätt. Den besvärstid av som gäller, harmotiverats av hänsyn både till de skattskyldiga och tiU dessas motparter, dvs.taxerings-intendenter och kommuner. 1 fråga om de skattskyldiga har åberopatsbl. a. deras behov av erforderlig tid för att kunna få hjälp medbesvärs-skriftens upprättande och i fråga om taxeringsinlendent har erinrats omsvårigheterna att ta ställning till det stora antal frågor omfullföljd som kan vara aktuella (se prop. 1943: 345 s. 137141 och1956: 150 s. 312 samt SOU 1955: 51 s. 199). Även om intresset av enhetliga regler för förvallningsprocessentalar för en förkortning av besvärsliden för talan i överinstanserna, kan manemellertid enligt min mening inte genoraföra en sådan betydande förkortning avbesvärstiden utan alt närraare undersöka vilka praktiska konsekvenser denskulle få. Man kan näraligen enligt min mening inle helt bortse från detidigare åberopade skälen för den nuvarande tvåmånaderstiden. Dessa tordealltjämt äga viss giltighet. Genom alt, såsom jag förordat, för skatterätten slopa denlidsgräns, sora nu finns i 89 § TF, enligt vilken mål rörande visst års laxeringskall vara avgjorda året näst efter laxeringsåret, får manen bättre spridning i tiden av skatlerätlemas beslut. Emellertid måste man äveni fortsättningen räkna raed atl ett storl antal beslut av skatterätt meddelasunder sådan lid atl de tillställs parterna strax före eller under semestern. Saramasituation föreUgger om beslut tillställs skatlskyldig i samband raed någon avde större helgerna under årel. För många skattskyldiga skulle det under sådanaomständigheter kunna bli mycket svårt atl inom en så kort lidsfrist som treveckor ta ställning till om och i vilket eller vilka avseenden han villöverklaga elt beslut som gått honom emot. Man får i delta sararaanhang inle glöramaatl del är raycket vanligt atl den skaltskyldige inte själv i tillräcklig gradbehärskar den probleraatik sora del är fråga ora i ett skallemål och alt hanalltså ofta behöver anlita sakkunnig hjälp. Atl generellt hänvisa deskallskyldiga till möjligheten all före tidsfristens utgång inge forraellabesvär, som senare kan utvecklas, förefaller raig vara en principiellt sett raindreläraplig utväg. Man kan inle ulan vidare räkna raed altalla de skattskyldiga sora föredrar atl själva föra sin lalan i taxeringsraålulan hjälp är raedvelna om denna raöjlighet. Det torde inle vara uteslutet atlen skallskyldig, när han i vart fall under raera ogynnsamma omständigheter måste la ställning till frågan om ett överklagande inom en snäv tidsfrist,hellre avstår från ett sådani överklagande, trots atl han i själva verket hargoda skäl härför. Även om processuella tidsfrister i och för sig är nödvändigafår de enligt min menmg givetvis inle göras så korta all de kan leda lillrättsförluster för de enskUda. Ocksåför de skattskyldigas motparter, främst taxeringsinlendenlerna, kan det befarasatt en så väsentiig förkortning av tiden för anförande av besvär tiUöverinstanserna som det är fråga ora skuUe våUa vissa svårigheter. Även omdessa svårigheter delvis kan lösas med organisatoriska åtgärder kan man inte komraaifrån all det är ett storl antal beslut sora taxeringsinlendenlerna haralt la ställning till, huruvida de skall överklagas, låt vara att antalet kanvariera i olika län. Ofta koraraer många beslut, kanske flera hundra, på engång eller raed korta raellanrum. Sedan del konstaterats om beslutet gått taxeringsintendentenemot, skall han avgöra ora och i vilken orafallning han har anledning överklagabeslutet. Denna bedömning kan inle utan vidare verkställas av underordnadpersonal. Utvägenatl anföra forraella reservalionsbesvär kan inte heller här generellt rekoraraenderas.Jag kan i della sararaanhang t. ex. erinra ora all enligt vad sora fraragår av JO:sämbetsberätlelse för JO funnit anledning till kritik mot den alltförbetydande förekomsten av reservationsbesvär just från taxeringsintendentemassida. Ävenriksdagens bevillningsutskott har uppmärksammat frågan i anledning av motionermed yrkande ora förkortning av taxeringsintendents besvärstid eller i vartfall förbud mol reservalionsbesvär från denne. Utskottet underströkangelägenheten av all grunderna för dennes besvärslalan redovisades i besvärsskriften(BeU 1956: 56). Enligtmin mening föreligger således otvivelaktigt ett starkt intresse av alt såväl deskattskyldiga som deras motparter, främst laxeringsin-tendenlerna, är lUlförsäkradeen inle alltför kort besvärstid. Jag vUli detla saramanhang särskUl understryka att skaltemålen i en helt annanomfattning än andra slags mål berör allmänheten och i särskilt stor utsträckningförs av den skallskyldige själv ulan hjälp av annan.