prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Lagen äger inte heller tillärapning i falldå föreskrifterna i 33 kap. 3 § RB skall gälla. Med kommunalrayndighet förståsi lagen alla till styrelse eller förvaltning hörande stämmor ochrepresentationer, myndigheter, styrelser, kollegier, nämnder, råd,kommissioner, revisorer, utskott och kommittéer jämte underlydande verk ochinrättningar (1 § andra siycket). Besvärstidslagen äger tillämpning vid talan mot beslut avförvaltande myndighet. Sistnämnda uttryck återfanns före lagens tillkomst i förordningen(1866: 81 s. 1) angående ändring av gällande stadganden om tid för besvärsanförande i mål, som handläggas av förvaltande myndigheter och Maj.ts proposition nr 30 år1971 Som har nämnts tidigare gällerbesvärstidslagen endast om inte annat har föreskriviis i lag eller annanförfattning. Den delgivningslag som trätt i kraft den 1 januari 1971reglerar förfarandel när enligt föreskrift i lag eller annan författningdelgivning skall ske i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet (1 §delgivningslagen). Även delgivningslagens lillämpning är beroende av attavvikande föreskrifter inte meddelats i annan författning. Vad gäller de generella förfaranderegler som harraeddelats i administrativ ordning kan erinras om att servicecirkulärär ställt till samtliga till statsförvaltningen hörande myndigheter och 1931års cirkulär om remissers verkställande och besvarande till statensförvaltande myndigheter. Enligt 1 § arbetsgruppens lagförslag skalllagen om annat inte föreskrivits i lag eller i annan författning, somutfärdats av Kungl. Maj:t tillämpas i ärende bos statlig eller koraraunalmyndighet med de begränsningar som anges i 2, 3 och 13 §§. Genom att använda begreppetärende avskiljer arbetsgruppen sådan offentlig verksamhet sora är att hänföratill kategorin faktiskt handlande. Någon definition av ärendebegreppet ansergruppen inte böra tas in i lagen. Av dennas allmänna karaktär och av rentspråkliga grunder följer så tydligt som behövs vad som är alt uppfatta somärende. Avgränsningen i 2 § görs visserligen så, alt bara ärenden som enligtgängse språkbruk utgör förvaltningsärenden blir hänförliga under lagen, menordet förvaltningsärende behöver enligt arbetsgruppens mening för den skullinte användas i lagtexten. Redan av lagens rubrik framgår nämligen alt del ärde administrativa ärendena som lagen handlar om. Iöverensslämmelse med besvärssakkunnigas förslag anser arbetsgruppen vidare attlagens tillämpningsområde inte bör innesluta förvaltningsverksamhet hosprivaträttsliga organ eller andra offentligrättsliga organ än myndigheter. Meden sådan gränsdragning utesluts inte att förvaltningslagen genom särskildaföreskrifter på annat håll sätts i kraft också för andra ärenden, t. ex. ärendehos försäkringskassa. Arbetsgruppen diskuterar i sammanhanget om lagen börinnehålla en definition av begreppet myndighet och erinrar om attoffentlighetskoramiltén i sitl förslag till ändrad lydelse av 2 kap. 3 §tryckfrihetsförordningen (SOU 1%6: 60 s. 12 och 130) definierat myndighet såsomvarje statligt eller koraraunalt organ som har att fatta beslut självständigt.Enligt arbetsgruppens mening är det främst tillhörigheten till den statligaeller kommunala organisationen som är av intresse, när det gäller att bestämmaförvaltningslagens giltighetsområde. Väsentligast är att hålla gränsen klarmot statliga och kommunala bolag, stiftelser och andra från nämnda organisationfristående, självständiga rättssubjekt. Däremot behöver det inte klargöras oraen arbetsenhet inom viss myndighets organisation i det enskilda falleluppträder som självständig myndighet eller företräder en större enhet, t. ex,om kammar- Kungl.Maj:ts proposition nr 30 ar 1977 303 advokalfiskalenuppträder på eget ämbetes vägnar eUer på kammarkollegiets eller om enlänsskolinspektör uppträder på sitt ämbetes vägnar eller på länsskolnämndens.Arbetsgruppen anser med hänsyn härtill att en definition i överensslämmelsemed offentlighetskoraraitténs förslag kan undvaras i förvaltningslagen. Detbör räcka raed att ordet myndighet ges den förtydligande bestämningen »statligeller ». Med åsyftas då inte bara de borgerligaprimärkoraraunerna ulan också kyrko- och landslingskoramunema saralspecialkommuner ra. Med anledning av elt påpekande av kontrollstyrelsen vidremissbehandlingen av besvärssakkunnigas betänkande uttalar arbetsgruppen somsin åsikt att energiskattenämnden och de rådgivande nämnderna irusdrycksförsäljningsfrågor får anses ingå i den statliga organisationen ochdärför svårligen kan betraktas som annal än myndigheter. Sådana organ soravarudeklaralionsnämnden och reklamalionsnämnden står däremot fria från denstatliga organisationen och torde därför inte kunna betraktas sorarayndigheter. Arbetsgruppen frarahåller också all, ora en tjänsteraän i ettstatligt eller kommunalt bolag eller hos annat subjekt än en myndighetförordnas att »förrätta ämbete eller tjänsteärende» (20 kap. 12 §brottsbalken), han därmed kan få ställning sora ett självständigt statligtrespektive kommunalt organ, dvs. De hos Aktiebolaget anställda besiktningsmännen utgör exempel härpå. Arbetsgruppenanser att besvärssakkunnigas tanke att ge de allmänna reglerna omförvaltningsförfarandet särskUd rättslig tyngd och slabilitel genom vad soraskulle kunna kallas civillagsskydd (jfr SOU 1964:27 s. 130) är värd alllbeaktande. Enligt arbetsgruppens raening går det dock inte att se bort från depraktiska svårigheter som skulle vållas genom alt avvikande föreskrifter inteskulle kunna meddelas i administrativ ordning. Försiktigheten bjuder därför alldel åtminstone i det inledande skedet av en förvaltningslags tillämpning lämnasmöjlighet alt också i adminislraliv väg raeddela förfarandeföreskrifler soraavviker från lagens bestämmelser. Rätten atl meddela avvikande föreskrifter bördock vara förbehållen Kungl. och andra förvaltningsmyndigheterbör inte ha denna kompetens. Ett särskilt skäl härtill är alt Kungl. Maj:ts meninte förvaltningsmyndigheternas normgivning är underkastad riksdagskontrollgenom . Det kan förutsättas att utskottet vid singranskning av statsrådsprotokollet ägnar särskild uppmärksamhet åt atl sådanamedborgerliga rättigheter som förvaltningslagen avses skapa inte utan vägandeskäl sätts ur spel genom avvikande administrativa föreskrifter. Arbetsgruppenföreslår därför att i 1 § förvaltningslagen skall tas in en föreskrift om altlagen skall tillämpas, om annat inte föreskrivits i lag eller i annanförfattning, som utfärdats av Kungl. Eftersomförfaranderegler som kan finnas upptagna i kyrkolag eller kvarståendeprästerliga privilegier kommer atl gälla framför en lag om Maj:ts proposition nr 1971 förvaltningsförfarandet,som inte berör del materieUa innehållet i kyrkolag eller sådana privilegier,behövs enligt arbetsgruppens mening inte göras något särskilt undanlag förärenden om tillärapning av kyrkolag eller nämnda privilegier. I2 § arbetsgruppens lagförslag görs en uppräkning av vissa statliga ochkommunala myndigheter, hos vilka förvaltningslagen inte skall gälla. I lik-helmed vad som föreslagits av besvärssakkunniga undantas och allmäntkyrkomöte från lagens tillämpningsområde (punkt a). Någol undantag föreslåsdäremot inte beträffande de organ som hör lill eller lyder under dessabeslutande församlingar. Arbetsgruppen pekar härvidlag på atl besvärstidslagenråder också inom riksdagsförvallningen (KBaU 1966: 3 s. 5). Vidare erinras omatt i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställt om förslag tilllagändring angående prövning av besvär över vissa beslut inomriksdagsförvaltningen (KBaU 1966: 2 s. 12 och 39, rskr 1966: 366; jfr prop.1970:23, BaU 39, rskr 332, SFS 279). YilerUgare nämns att lag om rättalt sända in handlingar med poslen visserligen uttryckligen angetts ej gällainora riksdagsförvaltningen raen att den i avsaknad av särskilda föreskrifteri berörda ämnen för riksdagsorganen kommit alt tillämpas analogivis där.Enligt arbetsgruppens åsikt leder dessa omständigheter sammantagna tillantagande att något konstitutionellt hinder inte kan anses möta mot attförvaltningsförfarandet hos och allraänt kyrkomötes administrativaorgan regleras genom en sådan lag sora förvaltningslagen. Arbetsgruppenpåpekar vidare att besvärssakkunniga tänkte sig att den av dem föreslagna lagenom förvaltningsförfarandet skulle sältas i kraft för riksdagsförvaltningengenom en särskild reglementarisk föreskrift. Om det är sakligt motiverat attge förvaltningslagen tillämpning på riksdagsförvaltningen, torde emellertiddenna omväg vara onödig. Eftersom sådan saklig motivering måste ansesföreligga, bör därför inte göras något undantag från lagens tillämpningsområdebeträffande och allmänt kyrkomötes administrativa organ. Ifråga om lagens tillämpning hos koraraunala myndigheter erinrar arbetsgruppenom atl den förhärskande meningen bland de instanser som yttrat sig överbesvärssakkunnigas förslag varit atl lagen skall gäUa också hos dessamyndigheter. Arbetsgruppen anser det böra betonas att de kommunalamyndigheterna är de organ, med vilka den enskUde oftast kommer i kontakt, ochatl dessa i åtskilliga fall anförtrotts alt handlägga ärenden angående frågorav den allra största betydelse för . Gruppen påpekar vidare att dessarayndigheter i mindre utsträckning än t. ex. länsstyrelserna har del i denförvaltningsrättsliga tradition sora för en handläggning som tillgodoserenskilds rättssäkerhet i önskvärd omfattning. Behovet av vägledandeförfaranderegler ger sig till följd härav kanske starkast till Maj-.ts proposition nr 1971 305 känna just här. Det är därför särskilt angeläget att lagenblir tillämpUg på såväl det primär- som det sekundärkommunala planet. Arbetsgruppenanser emellertid vissa begränsningar i fråga om lagens lillämpning nödvändigatill förmån för den kommunala självstyrelsen. Där kommunallagarna harhandläggningsregler bör dessa och inte förvaltningslagens gälla. Remiss- ochjävsreglerna anförs som exempel. Även ora förvaltningslagen formellt görstillämplig på självslyrelseärendena, blir den därför reellt endast i begränsadomfattning alt tillämpa i sådana ärenden redan av nu nämnda skäl. Arbetsgruppenföreslår vidare att lagens tillämpning i komraunala självstyrelseärendenbegränsas i ytterligare två avseenden. Gruppen påpekar sålunda atl enighet harrått om att en sådan lag som den av besvärssakkunniga föreslagna inte skallgälla hos beslutande församling. Omläggningen lUl en kortförfarandelag inverkar inte på detla ställningstagande. Ett uttryckligtundantag bör därför tas in i förvaltningslagen beträffande beslutandekoraraunal församling (2 § b). Att med sådan församling skall förslås också kyrkokommunalförsamling liksom landstingsmöte behöver inte näranas särskilt. Man böremellertid' inte stanna vid det nu angivna undantaget, framhåller arbetsgruppenvidare. Som förordats i många remissyttranden över besvärssakkunnigas förslagbör hela den sektor av kommunalförvaltningen som inte regleras annorstädes äni kommunallagarna, dvs. den oreglerade kommunalförvaltningen/, undantas fråntillämpningen av de bestämmelser i förvaltningslagen som bara är avsedda attgälla i de ärenden som ar/etsgruppen kallar förvallningsrättsliga partsärenden(1421 §§), dvs. ärenden om myndighetsutövning raot enskild. Arbetsgruppenföreslår i enlighet härmed alt sistnämnda bestämmelser inte skall gälla iärenden angående sak som avgörs genom beslut, som överklagas genomkommunalbesvär (13 § andra punklen). Eftersom förvaltningslagen i princip inte är avsedd atttillämpas hos förvaltningsdomstol, när sådan domstol prövar besvär överförvaltningsmyndighets beslut, bör den enligt arbetsgruppens mening inteheller gälla hos hovrätt eller högsta domstolen, när sådan domstol prövaradministrativa besvär. Lagen bör inte heller göras tillämplig hos allmändomstol i s. k. rältsvårdsärenden och i andra domstolsärenden. Där bör somhittills RB och den särskilda lagen om handläggning av domstolsärenden ländalill efterrättelse. Arbetsgruppen föreslår därför att ett uttryckligt undanlaggörs beträffande allmänna och särskilda domstolar (2 § c). Med domstollikställer arbetsgruppen konkursdomare, inskrivningsdomare, ägodelnings-domare,vattenrättsdomare, »domaren» (dvs, häradshövding eller borgmästare) och annatdomarämbete, när det beslutar självständigt. De som domstolar och domareuppräknade dorastolarna och domarna fullgör emellertid inte bara dömandefunktioner utan också förvaltande i ärenden angående domstolsväsendetsadministration m, m. När de fungerar i den sist- Maj:ts proposition nr 30 år1971 nämnda egenskapen av förvallande myndigheter, börförvaltningslagen enligt arbetsgruppens uppfattning lända till efterrättelse ilikhet med vad som är fallet beträffande besvärstidslagen. För atl klargöraall del bara är när organen fullgör judiciella funktioner men inte underutövningen av administrativa funktioner som handläggningen skall varaundantagen från förvaltningslagen har som ytterligare beslämning av de dömandeorganen tillfogats »i judicielll mål eller ärende». Sistnämnda ullryck ärenligt arbetsgmppen ett rent formellt begrepp raed uppgift att betecknadomstols-uppgiften som sådan, I betänkandet påpekas att t. ex, disciplinärbestraffning av tjänsteman hos hovrätt inte blir en judiciell sak, eftersomdomstolen där fullgör inte en judiciell utan en administrativ funktion. Den omständighetenatt bestraffningen består i alt hovrätten »dömer» tjänstemannen lilldisciplinstraff inverkar inte på klassificeringen, som blir rent formell tillsin karaktär. Enligt arbetsgruppens mening kan någon fullt rationellgräns mellan rättegång och förvaltningsförfarande inte erhållas, om inte fråntillämpningsområdet för förvaltningslagen avskils inte bara självarättegångsmålen och ärenden, som handläggs i en ordning som är förbunden medrättegång, järate dorastolsärendena utan också ärenden i förfaranden som kanmynna ut i, uigöra följd av eller eljest anknyta till rättegång. Från förvaltningslagenstillämpningsområde bör därför undantas bl, a. utmätningsman och överexekutor (2§ d). För att klargöra att det bara är när dessa organ fuUgör de för demtypiska uppgifterna som lagen inte skall vara tillämplig anser arbetsgruppenorden »i exekutivt mål eller ärende» böra tilläggas i lagtexten. Härigenomkommer handläggningen av personalärenden, organisatoriska ärenden och andraärenden angående exekutionsväsendets administration att falla underförvaltningslagen, I 2 § e arbetsgruppens lagförslag görs vidare undantag föråklagarmyndighet i dess egenskap av förundersökningsmyndighet i brottmål ochöver huvud laget vid handläggning av ärende som avser brotts upptäckande ochbeivrande. Förundersökningssak och annan sak om brotts upptäckande ochbeivrande sammanfattas i betänkandet som mål eller ärende angående brott. handläggning tas undan från lagens tillämpning, bör enligtarbetsgruppen också polismyndighets handläggning av motsvarande saker avskiljasmed hänsyn till det intima samband som råder däremellan, I enlighet härmedanges att lagen inte skall gälla hos åklagar-eller polismyndighet i mål ellerärende angående brott. Härmed avskils också JK:s, RÅ:s och JO:s åklagarärenden.Tillsynsärenden berörs däremot inte direkt av undantaget. Med den definitionsom ges av förvallningsrättsliga partsärenden (ärenden ora rayndighetsutövningmot enskild) i 13 § arbetsgruppens lagförslag blir tillsynsärendena inte attbetrakta som sådana ärenden. Bestämmelserna i 1421 §§ blir därför intetillämpliga. Enligt arbetsgruppens mening möter inga betänkligheter mot att512 §§ gäller Kungl Maj:ts proposition nr 1971 307 också i sådana ärenden. Del synes närmast vara tillallraän fördel ora så blir fallet. JK:s, RA:soch JO:s tillsynsärenden har därför inte undantagits, I betänkandeterinras ora all del i en del remissyttranden över besvärssakkunnigas förslagäven ifrågasattes undanlag belräffande vissa andra myndigheters verksamhet, t.ex, lanlmäterirayndigheternas och taxeringsmyndigheternas. Arbetsgruppenfrarahåller på denna punkt alt lantmäterimyndigheternas verksarahetvisserligen är tämligen nära förbunden med domstolsverksamheten men knappast iså hög grad att ett generellt undantag från förvaltningslagens tillämpning ärmotiverat. Än mindre skäl föreligger för undanlagande avtaxeringsmyndigheternas verksamhei. Dessa och liknande områden bör enligtarbetsgruppen oaktat sin detaljerade förfarandereglering i princip lyda underförvaltningslagen. Specialregleringarna bör samordnas med lagens regler så altdessa blir basregler även för dessa förfaranden. Enligt arbetsgruppens mening låter det sig knappast göraalt reglera förvaltningsärendenas beredning i statsdeparlementen ochförfarandet i övrigt hos Kungl, Maj:l i statsrådet med förfarandethos de underordnade myndigheterna utan så raånga inskränkningar och förbehåll,att regleringen blir föga raeningsfuU utom vad gäller själva anhängiggörandetav framställningar och besvär, I den mån grundlagen inte ger några anvisningarom handläggningen, bör det i stället överlåtas åt praxis att utforma regler fördensamma. Det ligger i sakens natur att ledning i tillämpliga delar söks i enförvaltningslag vilken följts under ärendets handläggning i föregående instans.Mot bakgrund av vad nu anförts föreslår gruppen att såvitt nu är av intresse av lagens regler endast 5 § (ingivande av handling), 6 och 7 §§ (partsinsyn),22 § (besvärs ingivande och klagotid) och 23 § (prövning av besvär som kommitin till fel instans) skall gälla hos Kungl, Maj:t i statsrådet. En bestämmelsemed sädan innebörd är upptagen i 3 § arbetsgruppens lagförslag. I fråga oralagens tillärapning hos Kungl. Maj:t i statsrådet anför arbetsgruppenytterligare följande. lag om insändande av handling med poslen gällerockså när en handling skall ges in i ärende hos Kungl. Föreskrifterna i5 § arbetsgruppens lagförslag bör överta den uppgift som lag har. Detsora föreslås i 6 och 7 §§ lagförslaget ora partsinsyn i utredningsraaterialetär alt se som en påbyggnad på 39 § lagen (1937:249) om inskränkningar i rättenalt utbekomma allmänna handlingar (sekrelesslagen). Eftersom den lagen gällerockså i ärenden hos Kungl. Maj:t i statsrådet, bör 6 och 7 §§ gälla ocksä där.1954 års besvärstidslag är tillämplig vid besvär hos Kungl. Maj:t. Bestämmelsernai 22 och 23 §§ förvaltningslagen bör som arvtagare till besvärstidslagen gällaocksä vid besvär till Kungl. Maj:t i statsrådet. Enligt arbetsgruppens meningär det naturligast att hänföra frågorna om besluts överklagbarhet och orabesvärsräit (19 och 20 §§ gruppens lagförslag) till Maj:ts proposition nr 30 år1971 förfarandet hos den rayndighet som meddelat beslutet.Paragraferna härom skall i enlighet härraed tillämpas också vid t. ex. besväröver länsstyrelses beslut hos Kungl. Maj:t i ärende som innefattarmyndighetsutövning mot enskild (förvaltningsrättsligt partsärende). Särskiltpåpekande härom i lagtexten anser arbetsgruppen inte behövligt. Arbetsgruppenerinrar även om att någon begränsning av lagens tillämpning inte är tänktbeträffande ärende hos departementschef, när han fungerar som myndighet medsjälvständig beslutsbefogenhet, såsom i personalärenden, ärenden om utlämnandeav allmän handling och ärenden om pass. Förvaltningslagen kommer till följdhärav också att gälla när tjänsteman i statsdepartement avgördepartementsärende med stöd av en i instruktion eller på annat sätt delegeradbeslutsbefogenhet. Huvudregeln i 1 § arbetsgruppenslagförslag att lagen skall gälla i ärende hos statlig eller myndigheigodtas i allmänhet av remissinstanserna utan närmare kommentarer. I några yttranden framställs önskemål om att begreppetärende skall definieras närmare i lagen. anserinte all begreppet kan avgränsas tillfredsställande efler rent språkligagrunder, eftersom dessa inte är enhetliga. Som ärende betecknas t. ex. enligt21 § 2 mom. andra stycket landslingslagen (1954:319) alla de frågor soraförekommer vid ett landstingsmöte och enligt 9 § 2 mom. sjukvårdslagen (1962:242) varje fråga vari sjukvårdsstyrelse har fattat beslut. Även värnpUktsverketanser att det måste klarläggas vilka olika slag av ärenden som skall handläggasenligt lagen. Verket säger sig förutsätta att av enskilda vämpliktsärendenendast ärenden angående anstånd, befrielse och besvär över inskrivningsnämndsbeslut skall omfattas av lagen. Det kan enligt verkets mening knappast varamotiverat att t. ex. enskilds krigsplacering skall handläggas sora ärende.Lantmäteristyrelsen konstaterar att ärenden angående raeddelande av upplysningar,lämnande av råd eller avgivande av yttranden och förslag inte berörs avbestämmelsema i 1321 §§ arbetsgruppens lagförslag (de särskilda bestämmelsernaom myndighetsutövning mot enskild), medan de allmänna bestämmelsema i 512 §§blir tillämpliga i sådana fall. Styrelsen anser det eraellertid inte vara hellklart i vad mån dessa bestäraraelser skall vara tilllämpliga i ärenden angåendemuntliga framstäUningar ora upplysningar eller råd. Frågan kan enligtstyrelsens mening få praktisk betydelse t. ex. i fråga om jäv. CFU diskuterar om den verksamhei som bedrivs avdatakonloren vid länsslyrelsema är att anse som faktiskt handlande ellerhandläggning av ärenden. Enligt nämndens mening är datakontorensregistreringsåigärder och framställning av produkter all betrakta som faktiskthandlande med hänsyn till att kontoren inte utreder något eller fattar någraöverklagbara beslul. Nämnden påpekar alt exempelvis personnumret ärvämplikls-nummer och av slort praktiskt intresse i åtskilliga andra sammanhang Kungl.Maj.-ts proposition nr 30 är 1971 309 ocksåför den enskilde men att det är svårt alt påvisa egentliga rättsverkningar avinnehavet. Föremål för partsärende enligt folkbokförings-författningarna tordevara beslutet att anteckna personnumret men inte själva fastställelsen. Dennaomfattas inte av någon av folkbokföringsförordningens (1967: 198)besvärsparagrafer. Efiersom lagen inte gäller faktiskt handlande bör enligtSveriges lantbruksförbunds mening i förtydligande syfte anges att lagen skalllillämpas »på handläggning av och beslut i ärende hos» myndighet. Inågra remissyttranden diskuteras begreppet myndighet. Patent- och registreringsverketönskar all begreppei definieras i lagen och föreslår attoffenlUghetskoraraitténs förslag till definition av begreppet läggs till soraett andra stycke i 1 §. I anslutning till det i betänkandet gjorda ullalandetatt en tjänsteraän i elt statligt eller kommunalt bolag genom förordnande atl»förrätta ämbete eller tjänsteärende» kan få ställning som myndighei framhållerJO, all elt förordnande som medför ämbetsansvar inte med nödvändighet behövermedföra att den förordnade anses vara eller ingå i någon myndighet, efiersomämbetsman enligt 20 kap. 12 § första stycket är ett vidsträcktarebegrepp än befattningshavare hos myndighet enligt förslaget. I yttrandetpåpekas vidare all i ärenden hos JO ämbetsansvar har ansetts föreligga bl. a.för befattningshavare hos försäkringskassor, för styrelseoch preses och för personundersökare. Enligt JO:s mening torde dock ennoggrannare precisering av myndighetsbegreppei än offentlighetskommitténssvårligen kunna åstadkommas genom en legaldefinition. anser det vara önskvärt med en uttrycklig regel om att ocksåkyrko-koraraunal myndighet omfattas av lagen. Den av arbetsgruppenföreslagna beslämmelsen om förvaltningslagens förhållande lill avvikandeföreskrifter i specialförfattningar berörs bara i elt mindre antalreraissytlranden. Konsistoriet vid kritiserar altavvikelse från lagen skall kunna ske i adrainistrativ väg. En av de bärandetankarna bakom förslaget, uppfattningen om del speciella värdel av alt ilagform reglera vissa väsentliga moment i förvaltningsförfarandet, sätts enligtkonsistoriets mening härigenom åsido och lagformen får närmast ett slagsdekoraliv innebörd. Konsistoriet föreslår att möjligheten till avvikande förfarandereglerbegränsas i enlighet med besvärssakkunnigas förslag, dvs. att sådana reglerskulle gälla bara om de beslutals med , efler dennas hörande eller iöverensstämmelse med dess beslul. Samraa ståndpunkt intar SAF.