prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Desakkunniga föreslår ridare att väghållaren också i fortsättningen själv skallfå bygga utfartsväg för att minska de ölägenheter som uppstår genom ingripandeni form av förbud eller föreskrifter i fråga om enskild vägs anslutning tillallmän väg. För det fall att väghållare och fastighetsägare inte kan enas omrilken mark på fastigheten som skall få tas i anspråk för utfartsvägen,föreslår de sakkunniga att frågan skall kunna avgöras av vägsynenämnd.Föreligger behov även av mark som ingår i annan fastighet än den för vilkenutfarten är avsedd, skall väghållaren liksom nu kunna påkalla förrättning enhgtEVL och föra talan rid förrättningen. Väghållaren skall dock enligt förslagetfå en starkare ställning än nu och i fastighetsägarens ställe kunna påkalla förrättningenoch föra talan vid denna. Jagbiträder de sakkunnigas förslag i fråga om förutsättningarna för fastighetsägarensrätt att få ersättning och fordra inlösen. Detta innebär att jag inte kanansluta mig till den av några remissinstanser framförda tanken på ridgadersättningsrätt för fastighetsägare. De sakkunnigas förslag om skyldighet förfastighetsägare, som underlåtit att iaktta förbud eller föreskrift, attersätta väghållaren avsevärd kostnad för avspärrning eller ändring av utfartfinner jag vara tveksamt. De kostnader som kan beräknas uppstå för sådanaåtgärder i allmänhet mindre schaktningsarbeten eller anbringande av staketeller annan enklare avspärrningsanordning torde praktiskt taget undantagslöstvara av sådan storlek, att bestämmelsen som förutsätter att kostnaden äravsevärd knappast skulle kunna vinna tillämpning. Med hänsyn härtill finns detenligt min mening inte tillräckliga skäl att kompliceraersättningsbestämmelserna med en sådan regel. Närdet gäller frågan om väghållarens rätt att själv bygga utfartsväg för attminska olägenheter genom ingripanden mot enskild vägs anslutning Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 137 delarjag de sakkunnigas uppfattning att bestämmelsen om sådan rätt för väghållarebör bibehållas. Däremot har jag inte blivit övertygad om att möjlighet böröppnas till prövning i särskild ordning av frågan om rilken mark på fastighetensom skall få tas i anspråk för utfartsväg från fastigheten, om väghållaren ochfastighetsägaren har olika uppfattning på denna punkt. Behöver i sådant lägemark tas i anspråk också på annan fastighet, skulle det krävas dels ettförfarande för att få fastslaget vilken mark som får tas i anspråk på denfastighet för vars räkning utfartsvägen skall byggas och dels en förrättningenhgt EVL för att få fastslaget vilken mark på den andra fastigheten som skallanvändas för vägen. Denna ordning kan innebära att den först verkställdaprövningen på ett mindre lämpligt sätt binder prövningen i det senareförfarandet. I varje fall är en sådan ordning omständlig. Enligt min mening bördet vara tillräckligt att en prövning av parternas ståndpunkter kan komma tillstånd i det mål där fastighetsägaren, sedan han själv byggt utfartsvägen,begär ersättning av väghållaren. Därvid kan väghållaren åläggasersättningsskyldighet som grundar sig på kostnaderna för den avfastighetsägaren utförda vägsträckningen och därigenom gå miste om denbesparing som kunde ha uijpkommit, om väghållaren själv hade utförtvägarbetet, kanske i samband med arbete på den allmänna vägen. Omvänt riskerarfastighetsägaren, om hans ståndpunkt underkänns, att endast få ersättning somgrundar sig på kostnaderna för byggande av vägen i den av väghållarenifrågasatta sträckningen med väghållarens folk och maskiner. Jag kan medhänsyn till det anförda inte förorda förslaget om särskild prövning av tristigafrågor om ianspråktagande av mark på den fastighet för vars räkning utfartsvägskall byggas av väghållare. Enligtde sakkunnigas mening blir väghållarens rätt att påkalla förrättning enligtEVL fullt effektiv först om väghållaren får en starkare ställning än nu och gesmöjlighet att agera i fastighetsägarens ställe. På denna punkt har från flerahåll riktats remisskritik mot förslaget. Det har gjorts gällande att förslagetär obilligt mot fastighetsägaren och att farhågorna för att en förrättningenligt EVL inte skulle leda till önskat resultat är överdrivna, eftersomförrättningsmannen gör en officialprövning. Jag är inte beredd att förordanågon ändring av nu gällande ordning i fråga om behörighet för väghållaren attpåkalla förrättning enligt EVL och att föra talan rid sådan förrättning. Tilldetta ställningstagande bidrar, förutom vad som förts fram i remisskritiken,det förhållandet att reglerna i EVL är föremål för översjm. Därrid torde ocksåreglerna om rätt att påkalla förrättning komma att övervägas. Ifråga om vägnämnderna har de sakkunniga, liksom bl. a. länsförvaltningsutredningen,kommit fram till att de uppgifter som vägnämnderna nu Maj:ts proposition nr 1971 harenligt väglagstiftningen bör övertas av kommunerna och att vägnämnderna alltsåbör avskaffas. Förslaget har fått ett gynnsamt mottagande av remissinstanserna. Att de lokala intressenapå vägplaneringens område blir i tillräcklig grad tillgodosedda är givetvis avstor vikt, inte minst med hänsyn till vägarnas betydelse församhällsplaneringen i övrigt. Den lokala samhällsplaneringen ankommer i alltAäsentligt på kommunerna, vilka sålunda t. ex. är huvudmän förbebyggelseplaneringen. Det är kommunernas uppgifter inom samhällsplaneringensområde som utgjort ett huvudmotiv för den kommunindelnings-reform som pågår f.n. och som kommer att vara genomförd . Vissa kommuner,nämligen sådana som själva är väghållare, står enligt gällande bestämmelserutanför vägnämndsorganisationen och fullgör redan för sina områden de uppgiftersom annars ankommer på vägnämnd. Med hänsyn till detanförda ligger det enligt min mening närmast till hands att kommunerna inomramen för sina funktioner på samhällsplaneringens område tar till vara delokala vägintressena i de fall dessa nu företräds av vägnämnder. Jag anslutermig därför till de sakkunnigas förslag. Det bör genomföras som ett led i dennya väglagstiftningen. Närdet gäller länsvägnämnderna innebär de sakkunnigas förslag att nämnderna skallbibehållas som rådgivande organ åt och statens vägverk men attde i fortsättningen skall ha en mera allsidig sammansättning än vad de har nu.Länsvägnämnd skall bestå av tolv ledamöter som utses av Kungl. I nämndenskall, beroende på förhållandena inom länet, kunna ingå representanter förjordbruk, skogsbruk, näringsliv i övrigt, kommuner, yrkesmässig trafik, trafiki övrigt och totalförsvar. Enligt förslaget skall länsvägnämnd verka för enändamålsenlig lösning av vägfrågor som rör hela länet eller en större deldärav. En rad länsstyrelser harunder remissbehandlingen ställt sig avvisande till de sakkunnigas förslag.Därrid har hävdats att behovet av rådgivning åt länsstyrelserna skulle blitillräckligt tillgodosett genom den verksamhet som de nu till länsstyrelsernaknutna och av lekmän sammansatta planeringsråden svarar för. Det har också ianslutning till länsförvaltningsutredningens ställningstagande gjortsgällande att kravet på medborgerligt inflytande på vägplaneringsfrågor skullebli tillräckhgt beaktat genom den medborgerliga representationen i enomorganiserad länsstyrelse. skall, somnämnts i det föregående, genomföras en partiell länsförvaltningsreform.Länsstyrelsen skall få en lekmannastyrelse med landshövdingen som ordförandesamt tio andra ledamöter. Den nya får som en huvuduppgift attleda och samordna den samhällsplanering som bedrivs inom den statligalänsförvaltningen. Avsikten är att främst viktigare frågor om samhällsplaneringeller andra för länet betydelsefulla frågor skall behandlas avlekmannastyrelsen. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 139 radetorde detta innebära, att lekmän kommer att delta i beslut som länsstyrelsenhar att fatta i frågor om flerårsplaner för byggande av vägar och broar, omutförande av vägföretag utanför fleråi-splan, om fördelningsplan förstatsbidrag till byggande av väg eller gata samt om tilldelning av statsbidragvitanför fördelningsplan samt därutöver i andra för länet betydelsefulla vägfrågor.Länsstyrelsens funktioner i dessa ärenden blir i allmänhet att inom ramen församhällsplaneringen på det regionala planet göra den bedömning avvägplaneringsfrågorna som skall tjäna som underlag för de centrala avgörandensom skall träffas av statens vägverk eller Kungl. Maj :t. Genomlänsförvaltningsreformen blir det i länsinstans infogade medborgerligainflytandet starkare än det som kan utövas av länsvägnämnd, eftersom demedborgerliga representanterna i skall delta i besluten och intebara, såsom länsvägnämnden, ha en rådgivande funktion. Denna omständighet lederemellertid inte till att ytterligare lekmannasynpunkter på den regionalavägplaneringens område skulle vara obehövliga. Vägfrågorna är nämligen avsådan art att en specialinriktad lekmannarådgivning i dessa frågor får ansesvara av värde för den mera allsidiga bedömning som skall görainom ramen för sitt arbete som samordningsorgan för den regionalasamhällsplaneringen. Enligtmin mening finns det även uppgifter för ett lekmanna-organ medrådgivande funktioner i förhållande till och ivissa frågor. Dessa frågor avser den vägplanering som sker genom flerårsplaneroch fördelningsplan samt ärenden om statsbidrag till byggande av ensldldavägar, om arbetsplan för byggande av allmän väg, om förändring av enskild vägtill allmän, om indragning av allmän väg och om inrättande av särskildvinterväg. Medhänsyn till det anförda finner jag att ett rådgivande organ på länsplanet länsvägnämnd liksom f. n. bör finnas. Länsvägnämndernas verksamhet bör intevara begränsad till avgivande av infordrade yttranden. Nämnderna har nubefogenhet att ta erforderliga initiativ och att överklaga beslut som meddelatsav eller länsstyrelse. Någon ändring på dessa punkter har inteföreslagits av de sakkunniga. Att länsvägnämnd också i fortsättningen skallkunna ta initiativ i vägfrågor som berör länet i dess helhet eller en störredel därav finner jag självklart. Däremot saknas skäl att behålla länsvägnämndsbesvärsrätt. Enligtgällande bestämmelser utses två ledamöter i länsvägnämnd av ochen ledamot av . Dessutom utser varje vägnämnd en ledamot.Det förut berörda och av mig biträdda förslaget om vägnämndernas avskaffandegör ändringar i fråga om sättet för utseende av länsvägnämndernas ledamöternödvändiga. Medde uppgifter som länsvägnämnderna enligt det anförda bör ha ligger det närmasttill hands att dessa utses av . Antalet ledamöter i länsvägnämndbör dock enligt min mening begränsas så, att nämndens Maj.ts proposition nr 1971 verksamhetinte blir tungrodd. Sju ledamöter finner jag vara ett väl avvägt antal. Tillledamöter bör utses personer i länet med intresse för och insikt i väg- ochtrafikfrågor. Länsvägnämnderna har i sinnuvarande utformning ingen särskild kansliorganisation till sitt förfogande.Visserligen innebär den ordning som jag har uttalat mig för attlänsvägnämnderna får vidgade arbetsuppgifter. De tillkommande uppgifterna ärdock inte av den omfattningen att till länsvägnämnd bör knji;as ett särsldltkansli. De sakkunniga harföreslagit att lagen (1943:436) om vägnämnder och länsvägnämnder upphävs ochatt bestämmelser om länsvägnämnd förs in i väglagen. Som jag anfört i detföregående bör länsvägnämnder också få arbetsuppgifter i ärenden som interegleras i väglagen utan i författningar om statsbidrag till kommunala ellerenskilda vägar. Allmänna bestämmelser om länsvägnämnd har därför inte sinplats i den nya väglagen utan i en särskild författning. Om godkännerde riktlinjer för länsväg-nämndsorganisationen som jag angett i det föregående,ankommer det på Kungl. Maj :t att meddela erforderliga föreskrifter. Desakkunnigas förslag i denna del innebär att vägmål i fortsättningen skallhandläggas av en och samma domstol. Den domstol som har att prövaexpropriationsmål skall enhgt förslaget handlägga också vägmål. prövas målom ersättning enhgt 19, 21, 31 b eller 33 a § AVL av ägodelningsrätt ochfrågor om lösen enligt AVL först av ägodelningsrätt och därefter, om lösenskall ske, av expropriationsdomstol. Remissinstanserna är överlag positiva tillde sakkunnigas förslag. Förslaget bygger på grundtanken att vägmål i sak har sånära anknytning till expropriationsmål, att de bör handläggas av den domstolsom har att pröva sådana mål och som har särskilda kvahfikationer föruppgiften. Förslaget ligger också i linje med den förut berörda avvecklingen avägodelningsrätterna i samband med FBL:s ikraftträdande . Som nämnts i det föregåendehar, sedan de sakkunniga lagt fram sitt förslag, i svensk rätt införts en heltny domstolstyp, fastighetsdomstolarna. Dessa domstolar, som i princip skall halän som domkrets, har en sammansättning som gör dem lämpade inte bara förfastighetsbildningsmål, som de fr. o. m. skall handlägga,utan också for expropriationsmål. När statsmakterna fattade beslut omfastighetsdomstolarna förutsattes det därför, att expropriationsmålen skulleföras till fastighetsdomstolarna. 1971:106 föreslås också attexpropriationsdomstolarna avskaffas fr. o. ni. och attexpropriationsmål och vissa andra mål med anknytning till fast egendom försöver till fastighetsdomstolarna. Dessa är f. ö. redan forum för mål om enskildaanspråk enligt miljöskyddslagen. Desynpunkter som enligt de sakkunniga talade för en överflyttning av Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 141 vägmålentill expropriationsdomstol kan i dagens läge, när en överflyttning avexpropriationsmålen till fastighetsdomstol kan förutses ske den 1 januari1972, anföras också till förmån för att fastighetsdomstolarna i fortsättningenskall handlägga vägmål. kan beräknas varautbyggd när den nya lagstiftningen om allmänna vägar är avsedd att träda ikraft, nämligen , Jag förordar därför att vägmålen förs tillfastighetsdomstol. Beträffande förfarandet i vägmål anser jag i likhet med desakkunniga, att en anpassning till förfarandet i expropriationsmål är önskvärd.Till detaljfrågor i detta avseende återkommer jag i det följande. Desakkunnigas förslag att vägsynenämnderna skall bibehållas men att derasverksamhetsområde skall vara län och inte som vägnämndsområden eller irissa fall kommuner har inte föranlett någon erinran under remissbehandlingen.Förslaget medför att de fördelar i form av god lokalkännedom hosvägsynenämndens ledamöter och i fråga om resekostnaderna särskilt i denordligaste länen som är förenade med den nuvarande till mindre områdenknutna vägsynenämndsorganisationen går förlorade. Att intresset av störreenhetlighet i bedömningen får fälla utslaget till förmån för ett länsorganfinner jag dock riktigt. Men om man anser sig kunna ge avkall påvägsynenämndernas lokala förankring, ligger det enligt min mening nära tillhands att ifrågasätta om inte andra organ på länsplanet skulle kunna övertavägsynenämndernas funktion. Länsstyrelsernahar enligt gällande bestämmelser befogenheter som ligger nära vägsynenämndernas.LänsstjTclse kan sålunda förordna om upplåtelse av nyttjanderätt till mark förtillfällig väg. Länsstyrelse har också att pröva frågor om dispens från förbudatt intill väg ha vissa anordningar. I princip föreslår de sakkunniga ingenändring på dessa punkter. De sakkunniga föreslår vidare att länsstyrelse skallfå befogenhet att meddela dispens från ett nytillskapat förbud mot fastaljuskällor på och intill väg och att ingripa mot befintliga fasta ljuskällor.Sakligt sett bör länsstyrelse, likaväl som den kan handlägga frågor omupplåtelse av mark för tillfällig väg, kunna pröva frågor om upplåtelse av markför uppsättande av snöskärm eller om upplåtelse av rätt till takt för drift avväg, frågor som enligt gällande rätt och enligt de sakkunnigas förslag skallhandläggas av vägsynenämnd. Detsamma gäller frågor om åtgärder mot befintligaanordningar intill väg. har att handlägga dispensfrågorbeträffande sådana anordningar. En enhetlig bedömning av frågor om dispens föranordningar och frågor om åtgärder mot anordningar av samma slag skullesäkerligen främjas, om samthga dessa frågor prövades av . Såsomframgår av det föregående förordar jag att fastighetsdomstol skall pröva sådanafrågor om ersättning enhgt väglagen som ankommer Maj:ts proposition nr 1971 Det ligger då nära till hands att låta fastighetsdomstolöverta också de ersättningsfrågor som handlagts av vägsynenämnd. Ensådan ordning innebär onekligen en splittring av handläggningen i ärenden somavser både tvångsingripande och ersättning. Att märka är emellertid att enligtgällande rätt de sakkunniga föreslår ingen ändring härvidlag frågor omtvångsingripande och om ersättning handläggs av skilda myndigheter när detgäller mark för tillfällig väg. Länsstyrelse förordnar i sådana fall omupplåtelse av nyttjanderätt och vägsynenämnd bestämmer ersättningen. I fråga omfasta ljusanordningar skall enligt de sakkunnigas förslag länsstyrelse fåbesluta om ingripande men domstol pröva ersättningsfrågan. En reform som innebär attvägsynenämndernas uppgifter delas upp på länsstyrelser och fastighetsdomstolarskulle medföra en ordning som ansluter sig till den av de sakkunnigabeträffande fasta ljusanordningar föreslagna och som ger större enhetlighet ifråga om kompetensfördelningen i närbesläktade ärenden. Handläggning aversättningsfrågor hos fastighetsdomstol skulle vidare medföra en förstärkningav den enskildes rättsskydd. I ett förfarande inför vägsynenämnd, som är enadministrativ myndighet, har väghållarens motpart enligt gällande ordning ochenligt de sakkunnigas förslag inte rätt till ersättning för sina kostnader iärendet. Detta är, såsom också påpekat, ett förhållandesom inte är tillfredsställande. Prövas däremot ersättningsfrågan av domstol,kan ersättning utgå för rättegångskostnader. Jag har kommit till denuppfattningen att vägsynenämnderna, som i praktiken anlitats endast i ringautsträckning, inte såsom de sakkunniga har föreslagit bör ombildas tilllänsorgan med uppgifter vid sidan av länsstyrelsernas ochfastighetsdomstolarnas utan att de bör avvecklas. Jag förordar attvägsynenämndernas funktioner övertas av länsstyrelserna ochfastighetsdomstolarna. Desakkunniga har särskilt uppmärksammat frågor om indragning avväg. Den omfattande ombyggnadoch utbyggnad av landets vägnät som f. n. pågår och som är en följd av denökande motorfordonstrafiken medför att det i vissa fall blir aktuellt att drain äldre vägsträckor från allmänt underhåll. I de fall då den gamla vägen kansägas fylla ett allmänt behov som förbindelseled mellan olikabebyggelsekoncentrationer bör, som också framhållits i förarbetena till AVL,indragning av vägen inte komma i fråga. Ofta är emellertid förhållandena sådanaatt delar av den gamla vägen visserligen kan anses fylla ettallmänt behov men däremot erfordras som enskild utfart från befintligbebyggelse till den nya allmänna vägen. I dessa fall torde det bli aktuellt attdra in den gamla vägen från Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 143 De problem som härvid uppstår för berörda fastighetsägare har fleragånger varit föremål för uppmärksamhet. Jag delar de sakkunnigasuppfattning att samplanering mellan det allmänna och det enskilda vägnätet börförekomma i ökad omfattning och att före vägs indragning kontakt skall tas medberörda sakägare i frågor som står i samband med deras eventuella övertagandeav vägdelen i fråga. Samma uppfattning har tredje lagutskottet uttalat i ettav riksdag godtaget utlåtande (1970: 3LU 72, rskr 1970: 359). Jagämnar föreslå Kungl. Maj:t att i VK ta upp föreskrifter som säkerställer attbehövligt samråd sker. Vidare bör i VK föras in en föreskrift av innebörd atttidpunkten för indragning av väg skall bestämmas så, att skäligt rådrum förväghållningens ordnande efter indragningen bereds den som avser att övertaväghållningen. Desakkunniga har berört frågan huruvida väghållare för allmän väg bör ges rättatt påkalla förrättning enligt EVL i syfte att påskynda vägfrågans lösningefter indragning av den allmänna vägen men de har inte lagt fram något förslagpå denna punkt. nämnda fråga liksom frågan huruvida väghållaren bör åläggasskyldighet att stå för kostnaderna för den förrättning som behövs för attordna vägfrågan efter indragningen anser jag inte böra prövas årsvägutredning, som har till uppgift att verkställa en översyn av lagstiftningenom enskilda vägar, slutfört sitt arbete. Desakkunniga har uttalat sig positivt om möjligheten för väghållaren att utföraoch bekosta byggandet av nya enskilda anslutningsvägar. Ett fall som desakkunniga åberopar är att, sedan en väg lagts om i ny sträckning, anknytningenmellan bebyggelsen vid den gamla vägen och omvärlden kan tillgodoses genombyggande av nya utfartsvägar, så att den äldre vägslingan kan dras in. Denbesparing som kan göras genom att den äldre vägslingan dras in kan vara störreän de utlägg som byggande av de enskilda utfartsvägarna medför. Ävenkostnaderna för statsbidrag för anläggande av enskilda vägar får tas med ibilden liksom fördelarna för den berörda bygden att och utanadministrativ omgång få utfartsfrågan ordnad på bästa sätt medan en vägbyggnadsorganisationfinns på platsen. Jag ansluter mig till de sakkunnigas uppfattning att någonskyldighet för väghållaren att bygga anslutningsvägar inte bör införas ochförordar den av de sakkunniga anvisade lösningen som innebär att Kungl. Maj :tföreslår att i samband med beriljande av anslag till byggande avallmänna vägar förklara att hinder inte möter mot att anslaget används ocksåför att bygga enskilda anslutningsvägar, om delta är fördelaktigare frånekonomisk synpunkt. Enligtde sakkunnigas uppfattning kan en allmän väg som är nödvändig annatän för försvarsändamål inte dras in eftersom den dock är behövlig för detallmänna. De sakkunniga erinrar om att i sådana fall kan medgeinskränkning i de driftåtgärder som väghållaren eljest är skyldig att vidta.Mera kostnadskrävande anläggningar som broar bör Maj:ts proposition nr 1971 enligtde sakkunniga behållas av försvarstekniska skäl endast när det är fråga om ettvitalt intresse för försvaret. Jag ansluter mig till vad de sakkunniga haranfört. vill jag, med anledning av en rad remissuttalanden, strykaunder att varje verksamhetsgren i princip bör bära sina egna kostnader.Kostnadsfördelningsfrågan bör dock tas upp i ett annat sammanhang. Desakkunniga föreslår att bestämmelserna i om arbetslag för vinterväghållning skall utgå såsom obehövliga. Jag biträder förslaget, som hargodtagits av remissinstanserna. Desakkunniga föreslår att i väglagstiftningen skall föras in ett nytt planinstitutför område utan fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan, nämligenplan för lokalisering av serviceanordningar. Med serviceanordningar avses bl.a. bensinstationer. Förslaget har mött stark kritik rid remissbehandlingen. Enligt min mening är detviktigt att effektiva åtgärder kan vidtas för att reglera tillkomsten avserviceanordningar utmed de allmänna vägarna. De sakkunniga har tagit fasta påfrågans trafiksäkerhetsaspekt. Även andra synpunkter bör emellertid anläggas påfrågan. Serviceanordningar bildar ofta kärnan till bebyggelsekoncentrationersom också från allmänna samhällsplaneringssynpunkter kan vara mindre lämpliga.Ansvaret för bebyggelseutvecklingen ligger på kommunerna. Planinstituten ibyggnadslagstiftningen och de föreslagna reglerna i VägL om utfartsregleringoch om förbud att uppföra byggnad intill väg ger möjligheter att styrautbyggandet av serrice-anläggningar. Med hänsyn härtill och dåbygglagutredningens arbete inte bör föregripas är jag inte beredd att anslutamig till de sakkunnigas förslag att i väglagstiftningen föra in ett nyttplaninstitut. 15.2Närmare om förslaget till VägL Lageninleds med ett avsnitt som innehåller allmänna bestämmelser. I 1 § anges vadsom menas med allmän väg och när väg upphör att vara allmän. Bestämmelser omvad som hör till väg och om väganordningar har tagits upp i 2 §. I ennytillkommen bestämmelse, upptagen i 3 §, ges en definition av begreppetvägområde. Bestämmelser om väghållning, byggande av väg, underhåll av väg m.m., som i AVL också förekommer under förevarande rubrik, har i VägL placeratsi särskilda avsnitt. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 145