prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — För förvaltningsförfarandet saknas även generellaföreskrifter ora skyldighel för myndighet alt underrätta part eller annan somsaken angår ora vad han har att iaktta för den händelse han önskar föra talanmol ell beslut av myndigheien (besvärshänvisning). I åtskilligaspecialförfattningar har dock tagils in bestämmelser om skyldighet förrayndighet atl lämna part besvärshänvisning. Sådan skyldighel har vanligenföreskrivits i samband med att myndighet ålagts atl underrätta part ombeslutet, se t. ex. 32 § första stycket nykterhetsvårdslagen och 69 § 4 mom.taxeringsförordningen. Ofta har skyldigheten att lärana besvärshänvisninguttryckligen begränsats till fall då beslutet är överklagbart, se förutomnyssnämnda två bestämmelser t. ex. 34 § namnlagen. I samraanhanget bör vidareerinras om den för länsstyrelserna gällande bestäramelsen i 57 § tredjestyckel länsstyrelseinstruktionen. Enligt denna skall expedition av beslut,mot vilket talan får föras. Maj-.ts proposUion nr 30 år1971 innehålla besvärshänvisning i de fall då det ärföreskrivet, dä eljest anser del behövas eller då part begär det. Vad som skall anses gälla i de fall då skyldighel attlärana besvärshänvisning inte är uttryckligen föreskriven får betecknas soraoklart. I stor utsträckning torde rayndigheterna följa den princip sora harkommil till uttryck i 57 § Iredje slyckel länsstyrelseinstruktionen (jfr SOU1964: 27 s. 451). Någon allmän bestämmelse om skyldighet för myndighet attunderrätta part eller annan sora saken angår ora skiljaktig raening vidbeslutels fattande finns inte. Specialförfattningarna synes inte helleruppvisa något exerapel på en beslämmelse raed sådanl innehåll. I fråga om sättet för underrättelse om beslut och förlämnande av besvärshänvisning finns f. n. borisett från reglerna om partsskyldighet att lösa avgiftsbelagd expedition i expedilionskungörelsen intenågra allmänna författningsregler. Har i specialförfaltning föreskriviisunderrättelseskyldighet, anges dock vanligen om underrättelsen skall ske genomdelgivning enligt delgivningslagen eller på annal sätt, se t. ex. 57 § lagen omsocialhjälp, 95 § barnavårdslagen, 6 § lagen (1967:420) om flyttning av fordon ivissa fall och 19 § lagen (1968: 349) om hyresnämnder. I somliga fall meddelasbeslut efter anslag, se t. ex. 150 § första slyckel byggnadslagen(länsstyrelses beslut om fastställelse av stadsplan m.m.) och 10 och 11 §§stalsljänstemanna-sladgan (1965: 601) (beslut i fråga ora tillsättning avtjänsl). Meddelas beslul vid förhandling, förhör eller annatsararaanträde, anses delgivning därav ha skett raed den som var närvarande, närbeshttet meddelades (20 § delgivningslagen). Myndigheien skall i sådanl fallskyndsamt tillhandahålla utskrift av beslutet, om det begärs. Med hänsyn till den betydelse sora forraligdelgivning av ett beslut med den det angår har för inträdet av hans rättigheteroch skyldigheter anser arbetsgruppen någon tvekan inte behöva råda om atl enbeslämmelse i ämnet bör ingå i förvaltningslagen. Alt så blir fallet är såmycket naturligare som del inte har gått atl praxisvägen nå tillräckligenhetlighet och fasthet i detla hänseende. Enligt arbetsgruppen står det ocksåklart alt bestäramelsen bör ingå bland de särskilda beslämraelserna för vissapartsärenden. Även om huvudregeln utan Ivekan bör vara alt beslut skalldelges part, är det enligt arbetsgruppens mening också givet alt den inte kangöras undantagslös. Gruppen erinrar särskilt om svar på muntligaframställningar o. d. Parlen behöver i sådana fall vanligen »svart på vilt»bara om han vill klaga. När formlig delgivning inte behövs, skall myndighetengivelvis inte vara skyldig att ombesörja sådan. Gruppen anser inte attundantaget från beslutsdelgivning bör begränsas lill fall då delgivning äruppenbart obehövlig. I stället bör gälla atl delgivning bör äga rum, ommyndigheten finner del inte vara obehövligt. Därtill har förutsatts att, ompart begär skriftligt Kungl.Maj:ts proposUion nr 1971 497 beskedora ett beslul, själva begäran skall anses tillräcklig som belägg för atl delinte är obehövligt alt ge honom sådant besked. Någon begränsning lillslulliga beslut bör enligt arbetsgruppen inte göras. När det gäller beslutstillkännagivande för part gör sig i slort sett samma synpunkter gällande varesig beslutet är slutligt eller meddelat under förfarandet. Samma krav påunderrättelse till part ora beslutet bör därför i princip gälla. Någonbegränsning till beslut sora går part eraot blir inte heller aktuell i fråga omen regel sora skall tillgodose parts inforraation om träffade beslut. Behovetav sådan information kan vara väl så påtagligt för beslut sora ulfaller tillparts fördel som för beslut som går emot. Avgörande för båda slagen avbeslul bör vara ora parten har behov av formlig delgivning eller inte. Arbetsgruppen påpekarvidare all de tidigare beslämraelserna i lagförslagel begränsats till all gällaförhållandel mellan rayndighet och part. har t. ex. föreskrivits orakommunikation raed annan som saken rör än den som är part och partsbegreppethar getts en restriktiv innebörd. Beslutsdelgivning ex officio bör därför inteske med annan än part. Denvedertagna formen för lämnande av skriftligt besked om etl beslul ärexpediering, framhåUer arbetsgruppen vidare. Detta innebär att beslutet bringaslill partens kännedom genora alt tas in i en expedition, som överbringas lUlparten enligt de allraänna reglerna för delgivning av handling. Expediering böri enlighel härmed gälla sora huvudregel för underrättelse till part ora besluti ärendet. I allmänhet kan det inte beträffande beslul i förvaltningsrättsUgapartsärenden länkas fall, där del är onödigt att återge beslutet fullständigtoch där elt förkorlat återgivande är tillräckligt. Gmppen anser det också böraföreskrivas att expeditionen skall återge den eller de skiljaktiga meningarsora anraälts och antecknats vid avgörandet. Eftersomnågra bestäraraelser ora rauntlig förhandling inte föreslås, anserarbetsgruppen det vara obehövligt med en föreskrift om beslutsdelgivning genoramuntligt avkunnande. Avnu redovisade skäl har i 17 § första slyckel första punklen arbetsgruppenslagförslag lagils in en regel om alt beslul om det inte är obehövligt skall bringas till parts kännedom genom delgivning av en expedition, somfullständigt återger beslulel jämte skiljaktig mening, om sådan antecknats.Eftersom regeln är begränsad till delgivning med part och det med delföreslagna partsbegreppet inte koraraer atl finnas någon part inorrabeslutsärenden, blir regeln enligt arbetsgruppen i praktiken lillärapligbara på individuella beslut, om det inte är fråga om ell »blandat norm- ochindividueUl beslul» såsom kan vara fallet i fridlysningsärenden. Inom denspecialreglerade kommunalförvaltningen ulfärdas regelmässigt beslutsexpeditioneri form av prolokollsutdrag och dessa tillställs vanligtvis parterna genorapostförsändelser. Regeln ora beslutsdelgivning behöver därför inte vålla någrasärskilda problem för kommunalförvaltningen. Maj-.ts proposition nr 30år 1971 Arbetsgruppen föreslår vidare en regel om attbeslutsexpedilion skall innehålla besvärshänvisning, om beslutet går part emotoch han får klaga över det genom besvär (17 § första siycket andra punkten). Ifråga om regelns innebörd framhåller gruppen bl. a. atl myndighet inte böråläggas att generellt meddela besked av innebörd att talan inte får föras molett beslul. För atl skyldighet atl lämna besvärshänvisning skall föreligga bördärför krävas atl beslutet kan överklagas genom besvär. Besvärshänvisning börinordnas som elt led i utfärdandet av beslutsexpeditionen genom all detföreskrivs alt expeditionen inte bara skall återge beslutet utan också innehållabesvärshänvisning. Denna lösning har bl. a. den fördelen atl den ansluter signära till den ordning med formulär för beslutsexpeditioner med färdigtrycktabesvärshänvisningar som tillämpas i stor omfattning bos många myndigheter. Arbetsgruppen framhåller atl det med den föreslagnaordningen kan inträffa alt en part inte får någon beslutsexpedilion, fastänhan behöver en sådan, eller får en beslutsexpedilion, som inte innehåller någonbesvärshänvisning, fastän han har behov därav. För sådana fall har förutsattsden tillämpningen av regeln alt parts begäran om beslutsexpedilion måste ansesådagalägga ett behov av en sådan. Efiersom del då kan ansesobehövligt atl ge honom en expedition, inträder skyldighet för myndigheten attvillfara partens begäran. Men annan intressent som beslutet angår och som fåroch vill anföra besvär över beslutet, erhåller heller inte enligt denföreslagna huvudregeln någon beslutsexpedilion med besvärshänvisning. För atlnågon lucka inte skall uppstå i rättsskyddet för honom, bör regeln kompletterasmed en föreskrift om att den skall äga molsvarande tillämpning, när annan somfår överklaga beslutet begär en expedition (17 § andra slyckel). Så gott som alla remissinstanser ställersig i huvudsak positiva lill de föreslagna reglerna om delgivning av beslut medbesvärshänvisning. anser emellertidförhållandena vara så olika beträffande skilda lyper av ärenden och beslul attdet bör överlåtas åt specialförfattningarna eller praxis på olikaförvaltningsområden att ange både när och hur ett beslut skall delges särat omdet skall förses med besvärshänvisning. finner delta varasärskill påkaUat i de ärenden som handläggs av verket. Besvärshänvisningmeddelas i verkets ärenden av praktiska skäl endasl vid avslagsbeslul ochbeslut om bifall trots invändning. Det i 17 § första siycket första punktenuppställda behovskriteriet anses av TCO vara för allmänt utformat.Organisationen förordar att del i laglexten klart utsägs alt myndigheten skalldelge alla beslut ex officio. Länsåklagaren i ifrågasätter orainte undantagen bör begränsas tUl fall då det är »uppenbart obehövligt» attdelgivning sker. RÅ och statens avtahverk anser alt beslul iIjänstetillsättningsärenden bör undantas från paragrafens tillämpning. RÅ sägersig dock inte ha någol att Maj.ts proposUion nr 1971 499 erinra mot att myndigheterna åläggs att som service ät desökande underrätta parterna om beslutet utan formell delgivning. Postverketerinrar ora att slutligt beslut i tjänsletillsättningsärende delges verkelsanslällda genom anslag och cirkulär eller tjänslemeddelande till varjetjänsteställe. förklarar sig ulgå från att delta förfarande kantillämpas även i fortsättningen. Liknande påpekanden görs avuniversitetskanslersåmbetet och skol-överstgrehen under hänvisning till vad somföreskrivs i universitets-, skol-och statsljänslemannasladgorna omtillkännagivande av beslul genom anslag. Stadsjuristeni anser all krelsen av expeditionsberälligade bör begränsas. Endastden till vilken beslulel ställs bör ex officio delges myndighetens beslut.Enligt hans mening är det tillräckligt att övriga intressenter medpartssiällning får en expedition på beställning. Regeringsrättensledamöter avslyrker den föreslagna föreskriften all expedition beträffandebeslut också skall innehålla skiljaktig mening. Enligt deras mening har partnormalt inte något befogat krav på en sådan information utan anfordran.Däremot är del ofta värdefullt för en underinslans alt få besked om skiljaktigameningar i överinstansen. JO finner däremot föreskriften välmotiverad ochifrågasätter om den inte bör införas även i fråga om domstolsväsendet. förklarar sig förutsätta altuttrycklig bestämmelse införs i förvaltningslagen eller annan lag ora atlexpeditionen skall delges ombudet, när part anlitat sådant. Liknande påpekandengörs av bl. a. lånsstyrelsen i och . Vadgäller föreskriften om besvärshänvisning uttalar luftfartsverket att detvidhåller sitt tidigare förslag (SOU 1968:27 s. 208) att myndighet skall varaskyldig alt lämna klagobesked endast i fall då man har anledning förmoda attparlen hyser en önskan atl anföra besvär. anserdet vara oklart öra även t. ex. beslut rörande tjänsletillsättning skallåtföljas av besvärshänvisning. Om så är fallet, kan det enligt förbundetsmening formellt sett bli tämligen omständligt, inte minst i alla de fall dåbeslutanderätten är delegerad lill förtroendeman eller tjänsteman. Stadsjuristeni påpekar alt det inte sällan förekommer, att part under ärendetsbehandling modifierar sina ställningstaganden så att dessa slutligen iverkligheten sammanfaller raed beslutet. Sålunda är del vanligt att i t. ex.ärenden om byggnadslov kontakter las under ärendets gång, varigenom yrkandenautan att formligt tas tillbaka likväl ändras. Det lorde vara onödigt att lämnasådana parter besvärshänvisning, oavsett att expedition måste ulfärdas.Stadsjuristen föreslår alt kretsen av dem som är berättigade lillbesvärshänvisning reduceras genom samma rekvisit som uppställts för attinskränka kretsen av expeditionsberälligade. Besvärshänvisning bör alltså kunnautelämnas, om den är obehövlig. framhåller, atl avsevärdamängder av beslul hos de allmänna försäkringskassorna ulfärdas »vid disk» ochalt förfarandel i sådana fall närmasl torde vara att 500 Kungl Maj.ts proposUion nr 1971 betraktasom muntlig handläggning. Beslutet utmynnar då i en form av muntUg delgivning.Verket säger sig förutsätta att besvärshänvisning inte skall behöva lämnas vidsådan muntlig delgivning annat än om sökanden begär det. iSödermanlands län anmärker alt besvärshänvisning av praktiska skäl inte kankoraraa i fråga i en slor grupp av ärenden, nämligen utbetalningsärenden däravvikelse skett från ingiven räkning eller rekvisition. Enligt hittillstillämpad praxis har avvikelsen antecknats på utbetalnings- eller girokort ochbesvärshänvisning lämnats först på mottagarens begäran. Regeringsrättensledamöter påpekar att orden »genom besvär» i 17 § försia slyckel andra punktenbör ulgå, efiersom del inom förvaltningsrätten inte finns något annat ordinärträttsmedel för överklagande av myndighels beslut än besvär. Lantmäteristyrelsenföreslår att föreskrifter om vad en besvärshänvisning bör innehålla meddelas iadrainistrativ ordning. EnligtSvea hovrätts uppfattning kan regeln i 17 § andra stycket om delgivning medannan än part få en besvärsstimulerande verkan, trots alt begäran frånvederbörande ställts upp sora förutsättning. Departementschefen.Atl myndighet bringar sina avgöranden till parters och andra intressenterskännedora är av betydelse i flera avseenden. För den enskilde är del givetvisfrämst av vikt all få reda på utgången i ett ärende som rör honom. Genom atlbeslutet ges lill känna för den del riktar sig till bringas i allmänhet ocksåbesvärsliden alt löpa. Härtill koraraer att åtskilliga beslut, fraraför alltförpliktande sådana, ofta inte kan verkställas förrän den som direkt berörs avbeslutet fått del av detta. Någraenhetliga bestäraraelser ora rayndighets skyldighel atl underrätta part ochannan som saken angår om innehållet i myndighetens beslul finns f. n. inte. del gäller enligt expedilionskungörelsen som ett minimumall expedition som innefallar beslul och ulfärdas för part skall hållastillgänglig hos myndigheten . I servicecirkuläret harvidare rekommenderats att myndighet i viss utsträckning skall se till att såvälavgiflsbelagda som icke avgiflsbelagda expeditioner tillställs part eller annanraed posten. Inora den specialreglerade kommunalförvaltningen utfärdasregelmässigt beslulsexpedilioner i form av prolokollsutdrag, som lUlslälls partmed posten. Härutöver finns för både statliga och komraunala myndigheter iåtskilliga fall uttryckliga föreskrifter i specialförfattningarna sora åläggermyndighet att genom delgivning eller på annat sätl bringa beslut lill partersoch andra intressenters kännedom. Arbetsgruppenhar föreslagit atl i förvaltningslagen skall tas in en bestämmelse, somklargör alt rayndighet när det behövs skall bringa beslut till parts kännedomgenom delgivning av en fullständig expedition rörande beslutet. Så gott somalla remissinstanser har ställt sig positiva till all en sådan bestämmelse lasmed i lagen. Också jag anser det naturligt att frågan Kungl.Maj:ts proposUion nr 1971 501 ommyndighets underrättelseplikt belräffande sina beslut nu blir föremål för enallmän reglering. En föreskrift i ämnet bör därför inflyta i lagen.Föreskriften bör som arbetsgruppen föreslagit ingå bland lagens särskildabestämmelser. Regeln om myndighelsskyldighet att underrätta part om sina beslul bör enligt min mening i någraavseenden utformas annorlunda än vad arbetsgruppen föreslagit. Till en börjanvill jag frarahålla alt jag inte anser regeln böra omfatta andra beslut änsådana varigenom myndighet avgör ärende. Att uttryckligen föreskrivaunderrättelseplikt beträffande beslut under förfarandet anser jag knappaslvara nödvändigl. Begränsas underrättelseskyldigheten lill slulliga beslul, börå andra sidan behovskriteriet skärpas något. Det bör sålunda slås fast altunderrättelse ora .slutiigl beslut får underlåtas bara om del är uppenbartobehövligt. Den berörda skyldigheten bör gå ut på att part skall få del avinnehållet i beslutet. Del lorde inte vara lämpligt att uttrycka detta så, attdet alltid krävs en formlig expedition rörande beslutet för att myndighetenskall ha fullgjort vad på den ankommer. Jag vill i sammanhanget erinra om atthuvudregeln om besvärstidens beräkning i 12 § andra siycket i det nu framlagdalagförslaget inte såsora arbetsgruppen förordat innehåller något krav skall räknas från det klaganden fick del av en fuUständigexpedition rörande beslulel. Utgångspunkten för besvärstidens beräkning är istället liksora f. n. den dag då klaganden fick del av beslutet. Denna lidpunktfår i det enskilda fallet fastställas med ledning av bl. a. vilka åtgärdermyndigheien vidtagit för att bringa beslutet till klagandens kännedora. Detlakan exerapelvis ha sketl rauntligen vid sammanträde då denne var närvarande(jfr 20 § delgivningslagen). Med hänsyn lill vad nu anförts finner jag det inteböra uttryckligen anges i lagen på vad sätt underrättelsen skaU ske. Det får iprincip ankoraraa på myndigheterna att avgöra vad som i olika fall kan varalämpligast härvidlag. Vad gäller den statliga förvaltningen finns anledningpåpeka att underrättelseskyldigheten enligt förvaltningslagen inte innebärnågon ändring i de regler om skyldighet atl lösa ut expedition och omtillhandahållande av expedition som är upptagna i expeditionskungörelsen. 1 defall skyldighet har föreskriviis att lösa ut avgiftsbelagd expedition, kan detofta vara lärapligt att fullgöra underrättelseplikten enligt förvaltningslagengenora att originalexpeditionen tillställs part raot postförskott. Motbakgrund av det nu anförda föreslår jag alt huvudregeln ora myndighetsunderrättelseskyldighet ges det innehållet atl sökande, klagande eller annanpart skall underrättas ora innehållet i beslul varigenora rayndighet avgörärende, ora det inte är uppenbart obehövligt (18 § första stycket försia punkten).TUl huvudregeln bör i huvudsaklig överensslämmelse med vad arbetsgruppenföreslagit fogas en regel om myndighets skyldighet att lämna besvärshänvisning.Är det uppenbart att beslutet går part emot, bör han sålunda även underrättasom vad han har atl iaktta vid klagan över Maj.ts proposition nr 30 år1971 beslutet (18 § försia siycket andra punkten). Av regelnsformulering framgår alt den inte äger tillämpning i fråga om beslul underförfarandet. I likhet med arbetsgruppen anser jag vidare atl utöverbesvärshänvisning också bör lämnas upplysning om skiljaktig mening, somantecknats i protokoll eller annan handling. Upplysningen kan läranas såvälskriftligen sora rauntligen. Underrättas part skriftligen om beslul, mot vilkettalan får föras genom besvär, synes dock i allmänhet vara mest praktiskt altupplysning om skiljaktig mening också lämnas skriftligen, t. ex. genom ettprotokollsutdrag. I 18 § försia siycket tredje punkten har efter mönster avbeslämmelsen i 15 § andra siycket tagils upp en regel om alt underrättelse ominnehållet i beslut m. m. får ske genom delgivning. Av delgivningslagens reglerföljer i vilken utsträckning underrättelse får överbringas tillställföreträdare eller ombud för part. Det ligger i sakens natur att delgivninginte bör användas i andra fall än då del krävs all beslutet bevisligen kommeradressaten till banda eller då det eljest fraraslår som ändamålsenligt atttillämpa någon av de delgivningsformer som delgivningslagen erbjuder, t. ex.kungörelsedelgivning. Föreskriften i 18 § andra stycket om skyldighet att påbegäran underrätta även annan som saken angår än part om myndighets beslutmotsvarar med några formella justeringar 17 § andra siycket arbetsgruppenslagförslag. Med anledning av påpekanden i vissa remissyttrandenbeträffande beslul i tjänstetillsättningsärenden vill jag erinra ora allförvaltningslagens regler gäller endast om det inte i lag eller annanförfattning raeddelats bestämmelse som avviker från lagen (1 § andra stycket).De regler om tillkännagivande av beslut om tjänsletillsättning sora meddelatsi särskUda författningar tar sålunda över bestämmelsen i 18 § försia styckelförsia punklen förvaltningslagen om underrättelseskyldighet beträffandemyndighels beslut. Däremot sätts föreskriften i 18 § försia siycket andrapunkten om besvärshänvisning och skiljaktig raening inte ur spel genora denyss åsyftade särbestämmelserna om tillkännagivande av beslut omtjänstetillsättning. I paragrafen ges regler om rättelse av beslut, som tillföljd av skrivfel, räknefel eller annat sådant förbiseende innehåller uppenbaroriktighel. Paragrafen motsvarar 18 § arbetsgruppens lagförslag. Om domstols avgörande till följd avskrivfel, missräkning eller annat sådant förbiseende innehåller uppenbaroriktighel, skall domstolen meddela beslul om rättelse, sedan parterna fålltillfälle att yttra sig, se 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § RB. Rättelsen skallenUgt nämnda lagrum antecknas på den handling hos domstolen som återgeravgörandet (originalhandlingen) och ora raöjligt också på utskrift av domeneller beslutet. KungLMaj:ts proposition nr 1971 503 Därvidskall anges dagen för anteckningen. Beslämraelserna är avsedda all göra delraöjligt för doraslol atl på ell enkelt sätl rätta sådana uppenbara fel i domeller beslut som uppkommit genom skrivfel, räknefel eller jämförbart misstag.Utanför reglernas tillämpningsområde lorde t. ex. falla sådana situationer dåfel uppkommit i ett avgörande genom alt domstolen förbisett en författningsbestämmelseeller visserligen observerat denna men tillärapal den på elt felaktigt sätleller genora all dorastolen förbisett något i process-materialet som är ägnatalt leda till annan bedömning av saken. Förförvaltningsförfarandets del finns inte någon allmän författningsbe-slämraelsesom klargör i vad mån myndighet har rätt att konigera uppenbar oriktighel iett beslul, när felet uppstått på grund av skrivfel e. d. Den princip somkommit lill ullryck i de berörda bestämmelserna i torde dock i viss mån ägaanalogisk tillämpning också inom förvaltningsförfarandet. I vissaspecialförfattningar har vidare influtit bestämraelser i ämnet, se t. ex. 72 a§ taxeringsförordningen och 22 § förordningen om förfarandet vid visskonsumtionsbeskallning. Enligt sistnämnda två bestämmelser är förutsättningarnaför rättelse något mer vidsträckta än enligt RB :s regler. Avprincipiellt annan natur än rättelse på grund av skrivfel e. d. är denbefogenhet till självrättelse som i vissa författningar tillerkänts förvaltningsmyndighetoch som förutsätter omprövning i sak av ett fattat beslut, se t. ex. 22 §första stycket lagen (1942: 429) ora hyresreglering m. m. och 84 § uppbördsförordningen(1953:272). En sådan självrältelsebefogenhel anses också i viss utsträckninglillkorama förvaltningsrayndighet ulan stöd av författning, se t. ex. RÄ 1966ref. Arbetsgruppen.Arbetsgruppen framhåller lill en början atl avsaknaden av vägledande allmännaregler om myndighels rätt alt själv rätta fel sora smugit sig in i elt beslutulgör en så kännbar brist, alt den bör botas genom en bestämmelse iförvaltningslagen. Gruppen påpekar vidare alt ett beslut kan ha fåll enfelaktig innebörd på olika sätt. Fel eller luckor i utredningsmaterialet kanha föranlett oriktiga anlaganden och slutsatser.