prop · FU0351 · 1971-12-31 00:00:00 — Kollegiet tror dock inte att expropriationslagen någonsin kommittill sådan användning, i vart fall inte när det gällt kronomark.Kompetensområdet för 5 § renbeteslagen har alltså i tillämpningen i huvudsakkommit alt begränsas till markdispositioner som markägare, i regel kronan, önskargöra på sin egen mark. Kollegiet förordar alt denna ordning behålles. Desakkunnigas ståndpunkt synes inte helt entydig. erinrarom atl den föreslagna bestämmelsen om undantagande leder till alt gruvägare,trots att inmutning beviljats honom och utmål utlagts enligt gruvlagen, måstebegära Kungl. Maj :ts lillslånd alt förfoga över mark som krävs förgruvdriften, om marken är belägen inom renskötselområdel. Kollegiet harförutsatt, att tillstånd vanligen kommer att beviljas och alt bestämmelsen,såvitt avser gruvdrift, får sin väsentliga betydelse som underlag förbedömningen av ersättning lill samerna för skada och intrång. I annat fall kanosäkerhet om möjligheterna atl få mark på renskötselområde undantagen verkahämmande på benägenheten att söka efter nya fyndigheter. Vidare är det av viktatl utvinning av redan upptäckta men ännu ej bearbetade fyndigheler inleomöjliggörs. Gruvdriften bör bedömas vara av sådan betydelse för det allmännaatl undanlagande av erforderlig mark regelmässigt kan påräknas. anför liknande synpunkter. , som främstuppehåller sig vid frågan om behovet av mark för gruvdrift, anför alt desakkunniga synes mena att begäran om undanlagande för gruvdrift i princip börske först sedan inmulningsräll beviljats samt att, om provbrylningen ej innebärväsentligt men för renskötseln, sådan begäran kan uppskjutas till dess utmålblivit utlagt och gruvdriften skall sällas igång på allvar. Dessa desakkunnigas uttalanden synes kunna läsas så att undantagande regelmässigtskall ske vid planerad gruvdrift inom områ- Kungl.Maj:ts proposition nr 5L 65 dendär renskötsel är tillåten. En sådan tolkning synes i vissa fall kunna medföraen inskränkning i gruvlagens bestämmelser om rälten att bearbetamineralfyndigheler. 5 § renbeteslagen har, såvitt bolaget vet, inte getts ensådan innebörd. Del framgår inle klart av de sakkunnigas kommentarer om enändring är avsedd i detta hänseende. Innebörden av förslagel synes oklar och börnärmare klarläggas och eventuellt övervägas inom den nu arbetandegruvrättsutredningen. Även aktiebolagframhåller atl undanlagande enligt 5 § renbeteslagen, bolaget veterligt,aldrig har aktualiserats för gruvändamål. De sakkunniga synes emellertid utgåfrån att undantagande normalt skulle behövas då det gällt gruvdrift. Därvidskulle alltså fråga om gruvdrift prövas av minst tre instanser, nämligenbergmästaren (gruvlagen), Kungl. Maj:t (5 § rennäringslagen) ochexpropriationsdomstol (ersättning enligt 5 § rennäringslagen utöver denersättning som utgått enligt gruvlagen). För del skulle därtillkomma behandling av ansökan om dispens från inmulningsförbudet. Bolagetunderstryker att det är synnerligen viktigt att i lagtexten eller på annat sättklarlägga i vilka fall undantagande måste begäras, så att inle denna vanskligafråga överlämnas till den enskildes bedömande. Bolaget anser att det från bådeprincipiella och praktiska synpunkter måste ifrågasättas om inle samernas liksomandras intressen i samband med gruvdrift kan tillräckligt beaktas inom ramenför gruvlagen. Skulle det anses att undantagande jämlikt 5 § i vissa speciellafall skall krävas, bör dock ersättningsfrågorna regleras inom ramen för delnOrmala förfarandet enligt gruvlagen. Det skulle vara otillfredsställande omvissa ersättningar skulle utgå enligt gruvlagen och andra bestämmas av expropriationsdomstol.Bolaget fäster även uppmärksamheten på det vanliga fallet, alt gruvdriftenskall förenas med elt anrikningsverk. För anläggande av anrikningsverk fordrasf. n. prövning av vattendomstol, som även lar ställning till markbehov ochersättningsfrågor; I ett sådani fall kommer företaget att prövas av ännu flerainstanser. Desakkunnigas förslag att expropriationslagens ersättningsregler och dess reglerom domstolsprövning skall göras tillämpliga i fall av undantagande av mark frånrenskötsel tillstyrks av de flesta remissinstanserna. Vissa jämkningar ireglerna föreslås emellertid från vissa håll. Några remissinstanser förordaratt Kungl. Maj :t liksom f. n. får pröva även ersättningsfrågorna. Kammarkollegiet påpekaralt en tillämpning av expropriationslagens ersättningsbestämmelser frånhandläggningssynpunkt kan innebära en omgång i jämförelse med nuvarandeordning. Ä andra sidan talar rättssäkerhetssynpunkterna för attersättningsfrågorna skall kunna underställas doiri-stols prövning. Kollegiettillstyrker med vissa modifikationer alt ersättningsfrågorna prövas och avgörsav expropriationsdomstol. Reglerna om fastställande av ersättning bör i likhetmed som sker i fråga om ersättning en- 3 1971.1 saml. Maj:ts proposition nr 1971 ligtnaturvårdslagen utgå från alt frivillig uppgörelse i första hand bör eftersträvas.Den ersättningsskyldige bör således om möjligt redan i förväg ha träffatöverenskommelse med vederbörande renby och myndighet om åtgärder tillförebyggande av olägenheter och om ersättning. Kan parterna inte enas börersättningsfrågan tas upp vid expropriationsdomstol, sedan Kungl. Maj :tmeddelat beslut om undantagande. Gäller det bagatellartade fall ifrågasätterkollegiet om inte ersättningsfrågan bör avgöras i samband med beslut omundantagandet, även för det fall atl parterna inte kommit överens omersättningen. Det är inle rimligt alt en markägare skall åsamkas rättegångskostnadersom kanske vida överstiger den gottgörelse som skall lämnas. Därför bör Kungl.Maj :t eller underordnad myndighet om bagatell-ärenden skulle komma atldelegeras kunna i samband med undanlagandel besluta om storleken av denersättning som skall utgå, om undantagandet är av mindre betydelse frånrenskölselsynpunkl. Domänverketanser atl mycket talar för den föreslagna ordningen för fastställande avskade- och intrångsersättning. Handläggningen kommer emellertid alt ta längrelid och styrelsen förutsätter atl expropriationslagens bestämmelser skalltillämpas endasl på områden av betydelse. För mindre områden bör hittillsgällande ordning tillämpas. Kirunastad anför i fråga om förfarandet i ersättningsfrågor att det väl inle kanbestridas atl vissa skäl kan anföras för den föreslagna ändringen. Emellertidär del här fråga om sådana intressen som i många avseenden är väsensskilda frånde ersättningsspörsmål som avses i expropriationslagen. Förfarandet iersättningsfrågorna genom domstolsprövning kominer vidare atl bli tungrott,tidsödande och kostsamt. I motiveringen för ändringen har inte ens berörts depraktiska lillämpningsfrågorna vid en domstolsprövning. Expropriaten är svåralt definiera och utredningen ger ringa eller ingen vägledning härom. Vidareuppkommer fråga, huruvida lappfonden som sådan skall vara part iersättningsmålet eller inte. Skall lappbyn såsom juridisk person vara parteller skall parlsförhållandet utsträckas till varje medlem i renbyn såsomsakägare eller dessa jämte renbyn? Enligt 31 § expropriationslagen skallersättning beslämmas särskilt för varje sakägare, vilket skulle betyda att detankommer på domstolen atl göra en fördelning inom berörd renby. Detta borderimligen också betyda att varje delägare i byn är part i målet. Svårigheternaoch olägenheterna med en sådan ordning bör framstå såsom uppenbara.Expropriationslagens bestämmelser om ersättning har därjämte en genomgåendeanknytning till fastighelsbegreppet och även här synes svårigheter kunnauppkomma vid tillämpningen av bestämmelserna då det gäller frågor om intrång irenskölseln. Rätten till renskötsel är ju normall inte knuten till fastighet iexpropriationslagens bemärkelse. Därför bör nuvarande bestämmelser gälla tilldess de angivna frågorna har utretts närmare. Även i Norrbottenslän avstyr- Kungl.Maj:ts proposition nr står 1971 67 kerförslaget om alt ersättningsprövningen skall överflyttas från Kungl. Maj :ltill expropriationsdomstol. Mot den föreslagnabestämmelsen om skydd mot ändrad markanvändning anförs kritik från några håll. SSR anför att eftersomsamerna har en medäganderätl till marken kan de sakkunnigas förslag tillbestämmelser angående skydd mot ändrad markanvändning godtas endast om de fåren sådan utformning, att de inte hindrar rättegångar sorn samerna önskar föraom rätten till mark även nedanför odlingsgränsen. Samerna bör vidare inte varaskyldiga tåla ens mindre ändringar, som inte medför avsevärd skada. SSR vändersig också mol elt uttalande av de sakkunniga alt införandet av moderna metoderi skogsavverkningen inle kan anses innebära väsentlig skada för renskölseln ochhävdar alt hyggesbränning och kalhyggen orsakat renskölseln stora skador ochatl skogsgödslingen är en mycket stor fara för renlaven. och någonskogsvårdsslyrelse ifrågasätter om inle del i de sakkunnigas motiv angivnauttalandet att förbudet mot ändrad markanvändning inte är avsett hindraomläggning av skogsbruksmetoder borde las in i lagtexten. Kammarkollegiet anseralt förbudet mot ändrad markanvändning, som enligt de sakkunnigas förslagbegränsas geografiskt lill trakter där renskötsel är tillålen , börgälla inom hela renskötselområdet. Ensamt avgörande bör vara om genom vissåtgärd avsevärd skada är att befara för renskölseln. Enligt iVästerbottens län bör förbudet mot ändrad markanvändning inle gälla för marksom tagits i anspråk med vågrätt enligt lagen om allmänna vägar. De sakkunnigas förslag ifråga om nyltjanderältsupplåtelser lämnas ulan erinran av flera remissinstansermedan många andra ansluter sig lill reser vantens uppfattning att ävenbestämmelserna om nytljanderätlsupplåtelser bör utformas så att en frånsamhällssynpunkt optimal användning av ren-belesmarkerna fortlöpandeunderlättas. SSR kritiserar de sakkunnigas förslag och hävdar i första handatt upplåtelserätlen bör tillkomma samebyn. Som skäl anförs bl. a. att innanden första renbeleslagen tillkom (1886) var det myckel vanligt att samernasjälva upplät nyttjanderätt. De fråntogs denna rätt enbart av det skälet att deinle ansågs kunna betros med uppgiflen alt verkställa upplåtelser och förvaltainflytande medel till gemen samt gagn. Om samernas förslahandsyrkande inlebifalls, yrkar samerna alt 56 § renbeleslagen behålls helt oförändrad. Varjeändring innebär näm ligen elt försök atl genom lagstiftning påverka derättegångar som pågår an gående samernas rättigheter. 7.Rationalisering, stödåtgärder m. m. Stödetål rennäringen beslår av bidrag till olika slag av investeringar och tilldriftkostnader. I nedanstående diagram redovisas storleken av dessa medel.Därjämte redovisas i diagrammet kostnaderna för dels rådgivning och forskningm. m., dels den statliga administrationen. 11--10--9-8--7--6--5-1-4-3-2- y ffl i i 1962/63 1963/64 1964/65 1965/66 1966/67 1967/68 Kostnader förrådgivning och forskning m. m.I I Bidrag till investeringar och driftkostnader 1968/69 Budgetär Kostnader för denstatliga administrationen Förbestridande av kostnaderna för den statliga administrationen har budgetmedelanvisats. För de övriga utgifterna har medel disponerats enligt följande. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 69 Budgetår Milj. kr. 1962/63 1963/64 1964/65 1965/66 1966/67 1967/68 1968/69 Statenslappfond» . . 0,76 Summa milj. kr. 1,66 2,73 3,32 4,26 7,17 9,09 6,92 Rådgivningeni frågor som rör rennäringens ekonomi, driftsformer och organisationsutvecklingplanläggs och leds centralt av lantbruksslyrelsen. Arbetet har ihuvudsak inriktats på atl främja näringens rationalisering genom att spridakunskap om de erfarenheter som inom och utom landet vunnits genom forskning ochi praktisk verksamhet. Styrelsen har därvid bl. a. anordnat kurser för renägareoch för lappväsendets befattningshavare samt gett ut skrifter och meddelandenrörande renskötselfrågor. Rådgivningenbekostas till huvudsaklig del från anslaget Rådgivningsverksamhet förrennäringens främjande. Detla anslag uppgår för /71 till 100 000kr. Härutöver har medel utgått ur statens lappfond för vissa speciella ändamål. Detstöd som utgått direkt till rennäringen och dess utövare avser bidrag tillolika slag av investeringar och driftkostnader. En stor del av slödel tillinvesteringar går till renstängsel samt lill renvaklarstugor, arbetshagar ochanläggningar för slakt. Stödet till driftkostnader avser i huvudsak underhållav anläggningar men utgår också till bevakning av jakt och fiske m. m. samltillskottsutfodring av renarna. Medlen till bidrag lill investeringar har ihuvudsak utgått via (AMS-medel). Även ur lappfondenlämnas bidrag till investeringar men framför allt till driftkostnader. Bidragtill investeringar lämnas också av s. k. 4:13-medel och 4: 14-medel, dvs. medelsom avsatts enligt 4 kap. 13 resp. 14 § vattenlagen. Av budgetmedel trotsatl AMS-medel i realiteten är budgetmedel betecknas de i della sammanhang ejsom sådana utgår inte bidrag till investeringar eller driftkostnader. Eltundanlag utgör dock de bidrag som /67 lämnades förlillskotlsulfodring. Utöver ovannämnda bidrag kan från lappfonden lämnas vissalån. Bidragutgår också till bl. a. SSR, svenska sektionen av nordiska samerådet, avel avrenvallhundar, speciella utredningar m. m. Bidragen lill SSR används lillavlöningar eller arvoden ål förbundets kanslipersonal samt lill förbundelsallmänna verksamhet, dess årliga landsmöten'och inköp av inventarier m. m.Medlen har i regel utgått ur statens lappfond. Inkl. s.k. 4: 13-medel ' S.k. 4: 14-medel Maj:ts proposition nr 1971 Desakkunniga framhåller alt målsättningen för rationaliseringsverksam-helen börvara densamma som inom jordbruket. Målet bör alltså vara att inom ramen förtillgängliga betesresurser skapa så effektiva renskötselföretag som möjligt.Rationaliseringsverksamheten bör i första hand ankomma på renägarna själva. Detallmänna bör således inle tvinga på näringsutövarna driftsformer, som frånallmän synpunkt visserligen kan framstå som önskvärda, men som de själva intevill ha. De näringsutövare som vill utnyttja en statlig stödform måste dockgodta de villkor och föreskrifter som staten fastställt för delta slöd. De sakkunniga anser altstödet även i fortsättningen lill väsentlig del bör utgå från statens lappfond,som föreslås bli benämnd statens rennäringsfond. Detla bör dock inte föranledaall planeringen av del med fondmedel finansierade rationaliseringsarbetetutförs av andra befattningshavare eller efter andra principer än planeringen avde rent statliga stödåtgärderna. Del sagda bör även gälla medel som tillförsrennäringen genom beslut av arbetsmarknadsorgan resp. genom bidrag från 4: 13-och 4: 14-medel. Alla beslut om medelsanvändningen för rennäringens främjandebör så långt möjligt koncentreras till samma instanser lantbruksslyrelsen pådel centrala planet och vederbörande lantbruksnämnder på det regionala. Deallmänna förutsätlningarna för stödet åt jordbruket bör enligt de sakkunniga istort sett vinna tillämpning även på stödet till rennäringen. Även förrennäringen bör alltså gälla att stöd lämnas endast åt investeringar som ärönskvärda från allmän synpunkt och som är samhällsekonomiskt motiverade. Vidbedömningen av om det samhällsekonomiska kravet är uppfyllt bör dock beaktas,att del är en fråga om en näring inom de delar av landet där slöd lill särskildrationalisering inom jordbruket kan lämnas. Hänsyn bör därför tas även tillnäringspolitiska, befolkningspolitiska och sociala skäl. Storl avseende börfästas vid sistnämnda skäl, eftersom det här gäller de glesast bebodda delarnaav landet och den renskötande befolkningen i viss utsträckning utgör enekonomiskt och socialt eftersläpande grupp i samhället. Detför jordbruksstödet uppställda kravet på lönsamhet ur förelagsekonomisksynvinkel bör i princip tillämpas också inom rennäringen. Sociala ochnäringspolitiska skäl kan emellertid motivera all lönsamhetskravet mildrasövergångsvis. Detla krav synes enligt de sakkunnigas mening därför förrennäringens del böra definieras så atl stöd skall kunna lämnas åt företag, sombedrivs med nöjaktig lönsamhet eller som bedöms få sin lönsamhet förbättradgenom de organisations- eller driftsomläggningar som planeras i samband medden rationaliseringsåtgärd, för vilken stöd ifrågasattes. I fråga om densärskilda investeringsåtgärden bör förutsättas alt kostnaden för densammabedöms vara rimlig i förhållande till nyttan därav från allmän och enskildsynpunkt. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 71 Vidprövning av slödansökningen skall givetvis beaktas inle bara de naturligaförutsättningarna för den aktuella renskötseln utan även sökandens personligaförutsättningar saml den organisationsform som gäller för hans näringsutövning. Delvanligaste skälet till bristande lönsamhet torde vara all driftsenheterna äralltför små och uppdelningen på renägare för stor. Någon verklig och beståendeförbättring i dessa hänseenden kan enligt de sakkunnigas mening knappastförväntas med mindre den lokala rennäringsorganisalionen fungerar på ett fullttillfredsställande sätt. Vid behandling av ansökningar om rationaliseringsstödbör därför tillses att vederbörande renbys förvallning är lämpligtorganiserad. Den aktuella ralionaliseringsåtgärden bör också sättas in i sittsammanhang med hela byns renskötsel så all dennas gynnsamma utveckling intehämmas utan om möjligt främjas genom åtgärden. Liksomfallet är med jordbruksstödet bör rationaliseringsslöd avseende rennäringenkunna utgå såväl till enskilda som lill juridiska personer, d. v. s. lillrenbyar. Vissa stödformer bör t. o. m. helt förbehållas byarna, nämligen då demed slödel avsedda åtgärderna kan påverka hela den inom byn bedrivnarenskölseln och därför förutsätter en gemensamhetsförvaltning. Detla gällerexempelvis bidrag till och kreditgaranti för fasta driftsanläggningar, såsomvägar, stängsel och arbetshagar. Andra stödformer är tänkta uteslutande elleråtminstone huvudsakligen för individuella näringsutövare. Vidbedömningen av stödbehovet bör hänsyn tas lill sökandens resp. medlemmarnasekonomiska ställning. I princip bör stöd ej ulgå om den aktuella åtgärden kanantas bli genomförd utan stöd. Det bör dock inte komma i fråga att avslå enansökan om kreditgaranti endast därför alt byn har tillgång till vissafondmedel, eftersom dessa kan behövas för annat ändamål såsom utjämning avrörelseresultatet mellan olika räkenskapsår. Vadangår kravet på yrkesutbildning m. m. har de sakkunniga inle funnit anledningatt frångå vad som gäller beträffande jordbruksstödet. Vederbörandeprövningsorgan bör förvissa sig om all den enskilde sökanden resp. driflsledningeninom renbyn har nödvändig yrkesskicklighet och även i övrigt besitter depersonliga förutsättningarna för en framgångsrik renskötsel. All sådanaförutsättningar kan vara för handen också ulan särskild teoretisk utbildningfinner de sakkunniga vara uppenbart. Enligtde sakkunnigas mening bör kreditgarantier liksom på jordbrukets område vara denhuvudsakliga stödformen. Amorteringstiderna föreslås bli. högst när frågaär om lån för fasta driflsanläggningar och högst vid flertalet övrigalån. Beträffande vissa lån (s. k. redskapslån) anses liden dock böra sättastill högst utom vid investering i byggnad för garage-ring av fordon. Isistnämnda fall bör tiden kunna utsträckas lill . Amorteringsfrihet ochanstånd med räntebetalning bör kunna medges enligt liknande grunder som de inomjordbruket gällande. Amorteringsfrihet bör kunna lämnas under högst vidlån för fasta driflsanläggningar och Maj:ts proposition nr 1971 underhögst vid övriga lån. Anstånd med räntebetalning föreslås kunna medgesintill . Somkomplettering av kreditgarantimöjligheterna bör även inom rennäringenmöjlighet finnas att i vissa fall lämna bidrag till investeringskostnader.Särskilt efter det atl nya regler för rennäringenslokala organisation trätt i kraft kan behovet av bidrag förutses bli tämligenstort. För att stimulera till investeringar som bedöms vara angelägna frånallmän synpunkt bör bidrag kunna lämnas till kostnaderna. Med hänsyn till destarka lokaliseringspolitiska och sociala skälen för en snabb och djupgåendestrukturrationalisering inom rennäringen bör bidragsreglerna enligt desakkunnigas mening utformas i huvudsaklig överensstämmelse med vad som gällerbeträffande särskild rationalisering på jordbrukels område. Sålunda bör bidragkunna utgå med högst av de totala investeringskostnaderna. n. gäller för jordbruksstödet bör bestämmelserna om stödet till rennäringeninnehålla ell generellt bemjmdigande för Kungl. Maj :l alt, om särskildaomständigheter föreligger och efter prövning i varje särskilt fall, beviljakreditgaranti eller bidrag, även om därigenom jämkning sker i de normaltgällande villkoren för stÖdgivningen. Härigenom öppnas möjlighet att också inomrennäringen bevilja ekonomiskt slöd t. ex. då fråga är om att använda ny och ejhelt utprovad teknik i samband med investeringar för rationaliseringsändamål.Jämkningsmöjligheten kan vidare antas bli av särskild betydelse under enövergångslid till dess renbyarna blivit ordentligt konsolideradeorganisatoriskt och ekonomiskt. För att åstadkomma mjukast möjliga övergång börenligt de sakkunniga bl. a. bidragsprocenten i angelägna fall kunna höjas inleoväsenligt utöver den regelmässigt maximala. Inomrennäringen motsvaras det kreditbehov, som tillgodoses genom jordförvärvslånoch driftslån på jordbrukets område, av det lånebehov som kan uppkomma isamband med nyetablering såsom renägare, vid ökning av renhjordens storlekeller vid en mera omfattande ändring av renhjordens inre sammansättning. Desakkunniga anser atl statlig lånegaranti bör införas för lån avsedda altunderlätta övertagande av renar och renskötselinventarier från renägare som ärvilliga atl avveckla sina renskötselföretag. Garanti för sådana lån, s. k.rendriftslån, bör även kunna ulgå för all främja en från allmän synpunktönskvärd utökning av enskilda näringsutövares reninnehav samt för atlunderlätta övergång lill en lämpligare sammansättning av renhjordar. För lånenbör gälla de allmänna grunderna för rationaliseringsstöd och amorteringstid.Någon särskild gräns för lånets storlek anser de sakkunniga inte varaerforderlig. Krav på särskild säkerhet för lånesumman eller del därav bör inteuppställas. Däremot bör kostnaderna för övertagande vara skäliga med hänsynlill avkastning och gällande marknadsvärde. Vidare måste det renskötselförelagsom tillskapas i samband med reninköpen få en lämplig storlek ochsammansättning och även i övrigt ha Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 73 förutsättningaralt bestå som etl lönsamt företag, vilket ger sin innehavare fullsysselsättning. Liksom gäller vid särskildrationalisering på jordbrukels område bör det för rennäringens del finnasmöjlighet atl i vissa fall lämna bidrag lill inköp av livdjur. Sådant bidrag,rendriftsbidrag, bör i första hand stå lill förfogande för att vid behovstimulera till anskaffning av nya ayelstjurar. Också i andra fall kanemellertid en överlåtelse av renar innebära så stora fördelar iralionaliseringshänseende alt åtgärden bör främjas genom bidrag.Ren-driftsbidragen föreslås bli maximerade till av dels den del av inköpsprisetför renarna, som motsvarar skillnaden mellan renarnas uppskattade värde somlivdjur och deras slaktvärde, dels särskilda transportkostnader i samband medköpet. För rennäringens delmotsvaras jordbrukets s. k. inre rationalisering huvudsakligen av nyanläggningoch förbättring av de olika fasta anläggningar, som krävs för att möjliggörasamfärdseln i de aktuella fjäll- och skogstrakterna samt för atl underlättaarbetet med renarnas bevakning, märkning, skiljning, slakt m. m. De stödformersom bör kunna komma i fråga, när det gäller arbeten i renbys egen regi, ärenligt de sakkunniga desamma som vid jordbrukels inre rationalisering, alltsårationaliseringslån och rationaliseringsbidrag. Av lokaliseringspolitiska ochsociala skäl anser de sakkunniga att bidrag bör lämnas avinvesteringskostnaden.