prop · FU0394 · 1971-12-31 00:00:00 — För framliden lorde mankunna räkna med att sjukvårdande behandlingar i ökad omfattning kommer alllämnas vid vårdcentraler eller motsvarande vårdenheter. Eftersom sjukvärdandebehandlingar, frånsett sådana som meddelas av distriktssköterska, kommer lillstånd efler hänvisning av läkare och i allmänhet i den ordning huvudmannenbestämt, blir valel av vårdgivare enligl vad utredningen anför mera sällan enfråga för den försäkrade alt avgöra. Sjukförsäkringsutredningenanser all rälten tiU ersättning för resekostnader bör ha i princip samma omfattningvid sjukvårdande behandlingar som vid läkarvård. innebär, med hänsyn liUde förslag som framläggs om läkarvårdsresor och som jag kommer allredovisa i del följande, enligt utredningen all resekostnadsersällning bör beräknaspå belopp som högst motsvarar kostnaden för resa lill det närmaste allmännasjukhus (vårdceniral) inom sjukvårdsområdet, där sådan behandling meddelas,alternativt för resa liU dislriktsmoltagning. sori vissa större städer bör ersättning utgå på motsvarande sätt som vid läkarvårdsresori dessa städer, dvs. utan begränsning av resans längd. Beträffandegenomförandet av den här förordade utvidgningen av rälten till ersättning förresekostnader vill jag erinra om att Kungl. Maj:l har faststäUt omfattningen avrätten lill ersättning för vårdutgifter i nu avsedda faU på gmnd avbemyndigande i 2 kap. 6 § AFL. I AFL bör därför genom en utvidgning av dellabemyndigande anförtros åt Kungl. Maj:t alt meddela föreskrifter om räll tUlersättning för resekostnad i samband med sådan vård. Bemyndigandet bör vidareutvidgas till att omfatta föreskrifter om resekostnadsersällning vid anlitandeav den kostnadsfria sjukvård som meddelas av distriktssköterska eller dislriklsbarnmorska. Utredningensförslag synes mig i sina huvudlinjer väl ägnat alt läggas tiU grund för sådanaföreskrifter av Kungl. Med anledning av vad som framförts frånLegitimerade sjukgymnasters riksförbund viU jag framhålla atl den som anlitaren privatpraktiserande sjukgymnast med här förordade regler får ersättning förresekostnaden upp tiU vad som motsvarar ersättningen för del fall han hade anlitaten offent-ligansläUd sjukgymnast. En sådan lösning överensstämmer med de allmännaprinciper som legal lill grand för sjukförsäkringens utformning. Ifråga om reseersättning vid konvalescenlvård uppkommer vissa gränsdragningsproblem.Konvalescentvård lorde i flertalet faU aktualiseras som en övergångsformmellan mera kvaUficerad sluten vård och öppen vård. I sådana faU lorde denregelmässigt lämnas i omedelbar anslutning lill den slutna vården. Ihuvudsaklig överensstämmelse med vad utredningen från sina utgångspunkterkommit till - och som inle givit anledning tiU erinran från remissinstanserna -anser jag att patientens resa från sjukhuset tUl konvalescenthemmet börbetraktas som en överflytlningsresa, vilken det enligl gängse principer åvUarvederbörande sjukvårdshuvudman att ombesörja. I dessa faU kommer således sjukförsäkringenatt svara för kostnaden för dels intagningsresan till sjukhuset, dels återresanfrån konvalescenlhemmel, däremot inle för över-flyttningsresan sjukhus-konvalescenlhem. Sjukförsäkringsulredningenpåpekar all en resas karaktär av överflytlningsresa inle bör påverkas av altdet blir ett kortare avbrott i resan, under vilket den försäkrade t. ex.vistas i sin bostad. Utredningen menar all, när tidsavbrottet blir av så kortvaraktighet att vården vid de bägge vårdinrättningarna kan betraktas somsammanhängande för sjukdomen i fråga, utskrivning-intagning bör ses som enöverflyttning och resan mellan vårdinrättningarna alltså bekostas avsjukvårdshuvudmannen. Blir tidsuppehållet så långt atl vården inte kan ansesvara sammanhängande bör i konsekvens härmed den allmänna försäkringen svaraför resekostnaderna. Utredningen utgår ifrån all etl uppehåll mellan vårdtillfällenapå högst inle skall anses innebära avbrott i vården. Jag ansluter mig lillutredningens synpunkter. Enförsäkrad, som söker vård hos annan läkare än tjänsteläkare inom del distriktdär han vistas måste, föralom i vissa fall av trängande vårdbehov, kunna stödjasig på läkarremiss för att få ersättning för den högre resekostnaden. Jagbortser här från de särskilda slorstadsreglerna. Ersättningen är även iremissfallen begränsad lill det belopp som skulle ha utgått, om vården söktsvid närmasie aUmänna sjukhus där värden kunnat meddelas. Del fömtsatts vidare iregel atl den försäkrade sökt läkarvård vid sjukhus eller viss därmed jämställdvårdinrättning. Remissen måste enligt riksförsäkringsverketstillämpningsanvisningar vara utfärdad av läkare utanför den inrättning därvården lämnas. Utredningenhar kunnat konstatera atl remissreglerna medför betydande nackdelar i olikahänseenden. Del kan enUgl utredningens mening hävdas alt andra faktorer än reseersätlningsreglernasinnehåll fäller utslaget vid den försäkrades val av läkare. Försäkringskassornakonfronteras i stor utsträckning med ersättningskrav i fall där de försäkradetrots remissregeln sökl vård vid sjukhus. Utredningen kommer tillslutsatsen atl inriktningen av sjukvårdsefterfrågan i första hand styrs ochäven bör styras genom sjukvårdspolitiska åtgärder. Sjukförsäkringens regler omreseersättning bör göras följsamma därvidlag. Utredningen förordar eflerövervägande av olika lösningar en uppmjukning av remissreglerna. Ersättningberäknad på en resekostnad som högst motsvarar kostnaden för resa lill del närmasiesjukhuset inom sjukvårdsområdet där läkarvård meddelas bör således alltid kunnautgå. Även om kostnaden blir högre än för resa liU delta sjukhus eUer till tjänsleläkaren,föratsätter utredningen vidare att ersättning skall, kunna utgå förläkarvårdsresa lill vårdcentral eller motsvarande för öppen vård avseddsjukvårdsinrättning, såvida den försäkrade vistas, inom dess upptagningsområde. Jagfinner, i likhet med vad remissinstanserna i aUmänhet kommit till, alt denuppmjukning av remissregleraa som. utredningen föreslagit är väl avvägd. Enlångtgående integration av den öppna vårdem vid och utom sjukhusen eftersträvasf. n. i sjukvårdsplaneringen och denna strävan har i hög grad beaktats vidutformningen av det nya ersättnings-syslem som införts för läkarvård i offentiigregi. Med denna utgångspunkt är del följdriktigt all del särskildaremisskravet som gällt i re-sekoslnadshänseende mjukas upp; Eltpar remissinstanser anser alt man bör gå längre än utredningen gjorl.Norrbottens läns landstings förvaltningsutskott förordar således ett generelltavskaffande av remisskravet inom sjukvårdsområdet. länslandstings förvaltningsutskott anser all något remisskrav inle skall gälla i defall någon söker vård vid centraUasarett i en specialitet som inle finnsföreträdd vid normallasaFett. Dessaönskemål synes i sak bli tillgodosedda i betydande utsträck- ningom utredningens övriga förslag i fråga om remissreglema genomförs. Vid resaför läkarvård vid sjukhus med speciellt kvalificerad vård - kärnsjukhus(centrallasarett) eUer regionsjukhus - bör enligt ut redningen remisskravet upprätthållas i de fall sjukhuset inle är när maste allmänna sjukhus. I motsats tiU vad som gäller bör emeller tid även en remiss, utfärdad av läkare vid det sjukhus där vården med delas, godtas. Likaså skall en remiss som är utfärdad av annan vård givare än läkare godtas, om sjukvårdshuvudmannens bemyndigande att utfärda remissen föreligger. Remiss bör slutiigen enligl utredningen gäl la utan någon särskild tidsbegränsning i resekostnadshänseende. Deföreslagna nya reglerna har stor betydelse särskilt i fråga om återbesöken,där nuvarande bestämmelser har vållat svårigheter i tillämpningen. Jag finnerförslaget välgrandat och förordar all del genomförs genom ändring i 2 § sjukreseförordningen.Den förordade utvidgningen av remissbegreppet innebär bl. a. att remiss kanutfärdas av den läkare, hos vilken besöket sker, eUer av annan läkare vid sammasjukvårds-inrättiung. Denne läkare får alltså bedöma om besök vid den sjukvårdsinrättningenär motiverat. När det gäller tolkningen av begreppet närmaste allmänna sjukhusi de bestämmelser jag föreslår vill jag nämna att en försäkrad kan ha närmare lillallmänt sjukhus, som ligger ulan-för det sjukvårdsområde där han är bosatteller eljest vistas, än liU närmaste allmänna sjukhus inom sjukvårdsområdet. Isådant fall måste, i enlighet med rådande praxis, vidersättningsbestämmelsernas tillämpning godtagas även alt den försäkrade sökervård vid del närmasie sjukhuset inom sjukvårdsområdet. Somjag berört redan i föregående avsnitt, begränsas reseersättningen vid besökhos privatpraktiserande läkare enligl gällande bestämmelser - bortsettfrån vad som följer av de särskilda schablonreglerna för storstäderna - i regel till det belopp som skulle ha utgått om den försäk rade hade sökt tjänsteläkare. Sjukförsäkringsutredningenföreslår all reseersättning vid besök hos privatpraktiserande läkare alllidskall kunna beräknas på belopp som högst motsvarar resekostnaden vid besök på närmasiesjukhus. Vidare föreslår utredningen alt försäkrad som hänvisas tillprivatpraktiserande läkare med specialistkompetens skall få reseersättningberäknad på etl belopp som högst motsvarar kostnaden för resa till närmaste offentligavårdenhet där specialiteten är företrädd. Föregen del viU jag erinra om alt ersättningssystemet vid vård meddelad avprivatpraktiserande läkare f. n. är föremål för utredning. Del kan inte anseslämpligt atl i elt sådant läge införa ändrade regler för den resekostnadsersällningsom skall utgå i samband med vård meddelad av sådan läkare. Frågan bör därför inlelas upp i delta sammanhang. Grundernaför beräkning av resekostnadsersättning i samband med den öppna vård förreumatism som meddelas vid reumalikersjukhusen i Spenshull,och föreslås ändrade i remissyttranden av bl. a.Riksföreningen mol reumatism. Om en försäkrad las in för sluten vård på någotav de nämnda sjukhusen beräknas ersältning på den verkliga resekostnaden tiUföljd av särskild bestämmelse i 5 § tiUämp-ningskungörelsen till sjukreseförordningen.Någon motsvarighet tiU denna bestämmelse finns inle för det fall att besöketavsett öppen vård. Ersältning utgår i detla fall med belopp som motsvararreseersättningen vid besök vid närmaste allmänna sjukhus där vården kunnatmeddelas. Därmed avses enligt praxis i regel närmaste allmänna sjukhus med medicinskklinik. Enligt min mening bör, under föratsättning att remiss föreligger,resekostnaden tUl närmaste sjukhus med reumatologisk klinik kunna ersättas. Såblir också fallet med de nya regler som i det föregående förordats. gäUeroavsett om vården sökts vid sådan kUntk eUer något av reumatikersjukhusen. Ivissa fall, exempelvis när det gäller återbesök sedan sluten vård åtnjutits pånågot av reumatikersjukhusen, kan det emellertid vara befogat all återbesöksker vid reumatiker-sjukhuset trots alt allmänt sjukhus med reumatologiskklinik ligger närmare. I sådant faU bör resekostnaden kunna ersättas ulankostnadsjämförelse. Föratt möjliggöra atl reseersättning i vissa fall skall kunna ulgå enligl sistangivna grander vid öppen vård vid reumatikersjukhusen bör etl bemyndigande förKungl. Maj:t alt föreskriva avsteg från eljest gällande regler tas in i 2 § sjukreseförordningeni likhet med det bemyndigande som gäller för sluten vård enligt 4 § sista styckel.Ett sådant bemyndigande bör också avse vissa andra särskilda situationer,exempelvis då försäkrad sökt vård vid vårdinrättning som inle är att anse somvare sig sjukhus eller av sjukvårdshuvudman driven öppenvårdsinrättning. Jag syftarhär bl. a. på de faU då öppen ortopedisk vård sökts vid KronprinsessanVictorias sjukhus i . Närmare bestämmelser kan med slöd av sådantbemyndigande ges i tillämpningskungörelsen till sjuk-reseförordn mgen. Vidberäkning av ersättningen för sjukresa gäller atl ett självriskbelopp dras av- . vid läkarvårdsresor inom , , och , 4kr. I fråga om läkarvårdsresor görs avdraget på den sammanlagdaersättningen för resa liU och från läkaren, i fråga om resor för sjukhusvårddäremot görs avdraget enbart på ersältning för ulskrivningsresan. Utredningenkonstaterar alt de nuvarande självriskbeloppen har till-lämpats alltsedansjukförsäkringen genomfördes. Med hänsyn till den allmänna kostnadsutvecklingenhar delta inneburit all resor, som betraktades som icke ersällningsgiUasmåresor, numera i stor utsträckning ger upphov tUl ersättningsärenden hos försäkringskassoma. Resekostnadsärendenaär enligt vad utredningen funnit genomsnittligt sett mer tidsödande och svårbehandladeän flertalet andra ersättningsfrågor inom sjukförsäkringen. Med den trend somvisat sig på resesidan befarar utredningen atl den administrativa vinst somdel nya ersättningssystemet för läkarvård i aUmän regi medfört snart skaU gåförlorad. För all åstadkomma en meningsfull rationalisering skulle enligtutredningen en höjning av självrisken vid sjukresor till . Vid avvägningen gentemot önskemålet att hålla den försäkrades kostnadpå en acceptabel nivå finner utredningen en sådan höjning vara för kraftig ochföreslår en självrisk på . Enligt utredningens uppfattning är det därvid inlemotiverat att behåUa elt särskUt självriskbelopp för de större städerna. Utredningendiskuterar i della sammanhang också frågan om ell högkostnadsskydd iresekostnadshänseende men finner att tanken på en generell lösning måsteavvisas med hänsyn lUl de administrativa komplikationerna. För ätt inom ramenför administrativt lätthanterliga regler särskUl skydda dem som har långareseavstånd förordar utredningen emellerlid alt självrisken ges en villkorligkaraktär. Förslaget innebär all självrisk skall tillämpas endasl närresekostnaden inle uppgår tiU det fastställda självriskbeloppel. Ärresekostnaden högre, skall full ersättning betalas ut. Förslagetalt ge självrisken i fråga om resekostnadsersällning en vUlkorlig karaktär harföranlett erinringar från så gott som alla remissinstanser som särskUt haryttrat sig i della avsnitt. Del befaras all de tröskeleffekter, som uppkommervid en sådan konstruktion är ägnade att leda tUl missbruk och medföraomotiverade skillnader mellan olika försäkrade i ersällningshänseende. Delanses också sannolikt all den viUkorliga självrisken kommer all uppfattas somgodtycklig av allmänheten och ge upphov till tUlämpningssvårigheler. Defarhågor som sålunda framförls av remissinstanserna synes ha åtskUligl fog försig och talar enligt min mening emot en konslraklion med vUlkorUg självrisk.Konstruktionen löser inle heller mer än lill en del problemet om man villinföra ell särskilt högkoslnadsskydd i resehänseende. Del bör nämnas atl, somockså påpekats i etl par remissyttranden, en sådan konstmktion inle medförnågon rationaliseringsvinst jämfört med den nu gällande ordningen. Denhöjning av självriskbeloppel lill . som utredningen föreslagit och som iallmänhet lämnats utan erinran vid remissbehandlingen är i realiteten mycketmåttlig och är som utredningen anfört påkallad av administrativa skäl. Jagförordar således i detla avseende enbart all gällande självriskbelopp - 5 kr.vid läkarvårdsresor inom vissa större städer och . i övrigt - höjs till 6kr. enhetiigt för hela landet. Förslagelföranleder ändring i 2 § första och sista styckena samt 4 § tredje stycket sjukreseförordningen.På Kungl. dessutomen ändring i 3 § tiUämpningskungörelsen tUl sjukreseförordningen. VidfaslsläUandet av den försäkrades rätt tiU ersättning för resekostnad fårkostnaden beräknas högst efler del billigaste, vanligen förekommande färdsättsom med hänsyn liU den sjukes tillstånd kunnat användas.Sjukförsäkringsutredningen har funnit alt i tillämpningen endast kostnaden föranlitande av reguljärt trafikmedel som buss eller tåg godtas som ersättningsgillulan särskild prövning av frågan om den sjukes lillslånd påkallat dyrarefärdsätt. När någon använt privatbil, måste följaktligenpröva behovet av biltransporten eftersom resan med gäUande kilometerersällning25 öre i regel ställer sig dyrare än resa med reguljärt färdmedel. Behovet avbilresa styrks vanligen med läkarintyg. Kan användningen av privatbil inleanses befogad, måste ersättningen för resan räknas ul med ledning av kostnadenför anlitande av reguljärt färdmedel. Denspridning privatbilismen har fåll och det försteg framför andrakommunikationsmedel bilen har för snabb och bekväm transport motiverar enliglutredningens mening elt generellt godtagande av privatbil som billigastefärdmedel. Härigenom kommer man, framhåller utredningen, bl. a. ifrån de tidsödandekostnadsjämförelser som besvärar försäkringskassorna. Utredningen diskuterarlänkbara nackdelar av ett sådani godtagande men kommer tUl resultatet altreseersättning bör kuima utgå ulan några restriktioner. En skälighetskontroUfrån försäkringskassornas sida i fall som kan ge särskild anledning tUl tveksamhetvid bedömningen förordas dock. Föregen del vill jag framhålla att nuvarande ersättningsregler vilar på principenall den försäkrade själv avgör på vilket sätt han viU färdas tUl läkaren menall, å andra sidan, sjukförsäkringen inle betalar mer i ersättning än vad somskulle ha utgått, om resan förelagils på del sätt som släUl sig mest ekonomisktmed beaktande av den sjukes tiUstånd. Denna princip kan inle isolerat sättas åsidonär det gäUer den del av sjukresorna som företas med privatbil. Som framgåttvid remissbehandUngen föreligger bl. a. också problem vid taxiresor. Jag är därförinte beredd att helt följa utredningen. Den som använt egen bil eller taxi vid eltläkarbesök i fall, då tåg eller buss kunnat användas i stället, bör inle utanvidare kunna ställa anspråk på högre ersättning för resan än som skulle hautgått vid resa med sådant reguljärt färdmedel. En förutsättning är givetvisall de allmänna kommunikationerna är sådana all de utgör etl realistisktalternativ lill resan med bil eller taxi. Är detta inte fallet, är ell krav påfull ersättning för resekostnaden med bil eller taxi befogal. De problem som föreUggerär enligl min mening bäst ägnade alt, som varit inne på,lösas genom Utöverdet förslag som jag berört har sjukförsäkringsulredningen lagt framförslag i några frågor av mindre räckvidd. Förslagen, som närmare beskrivits iredogörelsen för betänkandets innehåll, avser i korthet dels räll förförsäkrad som blir i behov av vård vid vistelse utanför hemorten all fåersättning för merkostnader för hemresa efler vården, dels rält i vissa falltill ersättning för flyglransport som sker utom ramen för ambulans- och räddningsflygljänslen.Vidare föreslås en höjning av maximum för gottgörelse för följeslagaresförlorade arbetsförtjänst. Slutiigen föreslås att kostnadsansvaret för överflyttningsresormellan sjuksluga och störte allmänt sjukhus överförs på sjukvårdshuvudmannen ide speciella fall detta ansvar hittUls vUat på sjukförsäkringen. Förslagen hari aUmänhet inle mött erinran vid remissbehandlingen. När det gäller förslagetom rätt tiU ersättning för utgifler för flygtransport innebär gällandebestämmelser i sjukreseförordningen att försäkrads kostnader för flyglransportskaU ersättas i de fall flygtransporten inneburit användande av billigastefärdsätt med hänsyn till den försäkrades tiUstånd. Syftet med utredningensförslag i detta hänseende kan tillgodoses genom en jämkning itillämpningsanvisningarna tiU sjukresebeslämmelserna. Beträffande gottgörelseför följeslagares förlorade arbetsförtjänst anser jag alt det föreslagnamaximum bör avrundas tiU . Bestämmelserom rält tiU ersättning för merkostnad vid återresa bör införas i 2 och 4 §§ sjukreseförordningen.Övriga förslag genomförs genom ändring i tillämpningskungörelsen till sjukreseförordningen. Inågra remissyttranden har tagils upp ytterligare frågor rörandetillämpningsföreskrifterna lill sjukreseförordningen. Riksförsäkringsverketoch LO behandlar frågan om reseersättning, när flera sjuka färdals i samma bil.Gällande bestämmelser innebär att kilomelerersättningen är densamma, ,oavsett antalet åkande, och att resekostnaden slås ut på var och en av desjuka, som därefter får vidkännas var sitt självriskavdrag på ersättningen. Ilikhet med de nämnda remissinstansema är jag av den meningen atl bestämmelsemainle utgör någon stimulans liU gemensamma sjukresor med privatbU. De faU därbestämmelserna får betydelse är säkerligen sällsynta. En ändring är emellertidmotiverad. Frågan synes mig lämpligen kunna lÖsas genom all kilometerersätlningenvid färd med privatbil differentieras så all tillägg utgår, då mer än en sjuktransporterats med bUen. Liksom är faUet med övriga förslag berörande tiUämpningskungörelsentill sjukreseförordningen ankommer förslagels genomförande på Kungl. Statenshandikappråd anser alt gällande bestämmelser om ersättning för övernallningskoslnadinle medger ersättning i de fall då försäkrad besökt läkare och visserligenteoretiskt haft möjlighet att återvända hem underbehandlingsdagen men i praktiken varit tvungen att övernatta på behandUngsortendärför alt resan med hänsyn lill hans tillstånd skulle ha inneburit en aUtförstor ansträngning för honom. Rådet hemsläller om sådan ändring ibestämmelserna att övemattningskoslnaden kan ersättas i dessa fall. Jag är ensemed rådet att ersättning bör utgå för övemallningskostnad när omständigheternaär sådana som be skrivits. Gällande bestämmelser utgör emeUertid enligt minmening inte hinder härför utan saken bör om så är nödvändigt regleras i rUcs-försäkrmgsverkelsanvisningar tiU sjukresebeslämmelserna. Kostnadenför den föreslagna utvidgningen av rätten till ersättning för resekostnader tiUatt gälla vid resor för konvalescentvård, sjukvårdande behandling och vård avdistriktssköterska eUer dislriklsbarnmorska kan uppskattas tUl ca 6-7 mUj. Denna utgiftsökning för försäkringen kompenseras av den föreslagnahöjningen av självriskbeloppet för resekostnader till , vilken beräknastill ca 7 mUj. övriga förordade ändringar i sjukresereglema är aUa avden art att de inte kan väntas få några avsevärda konsekvenser i kostnadshänseende.Jag bedömer den totala effekten av de föreslagna ändringama så attutgiftsökningar och besparingseffekter i stort sett kommer att ta ut varandra. Deföreslagna ändringama i sjukresebeslämmelserna bör träda i kraft den 1 juli1971. Äldre bestämmelser synes emellertid fortfarande böra tUlämpas i fråga omresor som ägt ram före ikraftträdandet. Folkpensionoch tUläggspension i form av ålderspension utgår med vissa normalbelopp närpensionen tas ut fr. o. m. den månad vanm-der den pensionsberättigade fyller 67år. Den pensionsberättigade kan emellertid inom vissa gränser ta utålderspensionen med början före eUer efter nänmda månad, varvid det månatligapensionsbeloppet minskas eUer ökas med hänsyn till den tid varmed pensionsultageltidigarelagts respektive uppskjutits. Eltförtida uttag av ålderspension kunde tidigare inte återkallas, men i sambandmed genomförandet av den vidgade förtidspensioneringen [lag (1970: 186) om ändrmgi lagen (1962: 381) om allmän försäkring] infördes fr. o. m. den 1 juli 1970rätt för pensionslagaren all avbryta det förtida uttaget. Därvid föreskrevs altfolkpension och tilläggspension i form av ålders- eller förtidspension samtfolkpension i form av änkepension, som utgår sedan den pensionsberättigade avbralitelt förlida uttag av ålderspension, skall minskas med hänsyn tUl den tid,varunder den uttagna ålderspensionen uppburits. Problemhar i detta sammanhang uppstått i fråga om familjepensions- förmånernainom tilläggspensioneringen för de efterlevande tUl en pensionär som gjortförtida uttag av ålderspension. Problemet berör ej folkpensioneringen eftersomfamiljeförmånerna där utgår utan anknytning tiU den avlidnespensionsförhållanden. Inom tilläggspensioneringen, där en sådan anknytningföreligger, har med förhållandena inom folkpensioneringen som förebilduppställts principen atl familjeförmånernas storlek inle skall påverkas av densärskilda omständigheten alt den avlidne på sin lid tagit ul ålderspensionenföre eUer efter den normala pensionsåldern.