prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Jag vill för min del ansluta mig till domstolskommitténs förslag idenna del och föreslå ätt körnmitténs formulering används på förvaltningsrättskipningensområde. 1 princip bör i detföreslagna instanssyslemel inte förekomma några dispensgrunder utöverprejudikaldispens. Några få begränsade undantag bör dock tillåtas från dennaprincip. Jag syftar här på sådana fall då det överklagade avgörandet ärbehäftat med så grovt fel all regeringsrätten enligt 19 § RF skulle kunnabevilja resning i målet eller eljest upphäva avgörandet sedan detta vunnit lagakraft. Det skulle uppenbarligen vara opraktiskt om regeringsrätten här skullekunna ändra avgörandet först efler en ansökan om resning. medresningsfallen närbesläktat fall är när det överklagade avgörandet tillkommitpå grund av grovt förbiseende eller grovt misslag. Också här bör man kunnatillåta atl regeringsrätten går in i sakprövning, även om det inte gäller någonprejudikalfråga. Det kan inte helt uteslutas att det kan förekomma andraundantagssitualioner där skälen för all tillåta sakprövning i regeringsrättenkan anses lika starka som i de nu nämnda. Del synes därför lämpligast atlutforma en lagregel i ämnet så, alt några av de här åsyftadeundanlagssituationema räknas upp som exempel på fall, då prövningstillståndfår beviljas vid sidan av prejudikatfallen, och att undanlagskaraklärenmarkeras ytterligare genora en föreskrift att det i dessa fall skall krävassynnerliga skäl för prövningstUlstånd. Däremotanser jag det uteslutet atl öppna möjlighet till någon form avändring.sdispens. Med en sådan ordning skulle de bärande principerna iinstanssystemet inte kunna förverkligas. Måltillströmningen till regeringsrättenskulle bli av en helt annan omfattning än den man behöver räkna med ommöjligheterna till prövningstillstånd är praktiskt tagel begränsade lillprejudikalfallen. Därmed skulle de slutgiltiga avgörandena i målen fördröjas,som svårigheterna skulle öka för regeringsrätten att fullgöra sinprejudikatbildande uppgift. I ett syslem med ändringsdispens skulle vidareregeringsrättens arbetsbörda ökas genom alt dispensprövningen måste bli betydligtmer omfattande jämfört med en ordning där prövningen i huvudsak gäller endaslförekomsten av prejudikalfrågor. Detär visserligen möjUgt att dämpa de effekter ett system med ändringsdispens harpå mållillströraning och lidsåtgång för dispensprövningen genom att kompletterasystemet med regler om summa revisibilis. Sådana regler träffar emellertid barade mål som rör ekonomiska värden. Dessutom har de den principiella nackdelenatt de förbehåller möjligheten alt få sakprövning i den högsta instansen åtparter, sora för processer ora högre belopp. Skulle man genom regler om summarevisibilis åstadkomma den behövliga avlastningen i regeringsrättensarbetsbörda, finge man sannolikt sätta beloppsgränserna mycket högt. Det kantilläggas atl, som förut nämnts, domstolskommiltén i sitt senasie betänkandehar föreslagit alt reglerna om summa revisibilis skall slopas i fråga omfullföljd av talan till högsta domstolen. Maj:ts proposition nr 1971 Deinvändningar som kan riktas mot ett syslem med ändringsdispens kan delvis ocksåanföras mot de dispensgrunder som förvaltningsdomslolskommittén har föreslagitskola gälla utöver prejudikat- och intressedispens. Om prövningstillstånd skallkunna beviljas när målets svårbedömlighet, dess allmänna vikt eUeromständigheterna i övrigi utgör synnerliga skäl för det, kan det befaras inte uppnår den åsyftade dämpningen av klago-frekvensen. Med sådanadispensgrunder är del också risk för att dispens-prövningen måsle bli i detnärmaste lika omfattande som med regler om ändringsdispens.Vidare torde det i regel inte kunna undvikas att de mål, därprövningstillstånd meddelas, måste föredras på nyll för avgörandet i sak. Delfinns därför anledning att ifrågasätta om kommitténs förslag skulle ge särskiltstora vinster och arbete för regeringsrättens del. Jag är också i likhet medflera remissinstanser tveksam om de föreslagna dispensgrundema är i och försig lärapliga. Tillämpningen av kriteriet »målets svårbedömlighet» lordesålunda kunna innebära att dispens meddelas i elt invecklat mål, som kan verkariktigt avgjort, men vägras i elt okomplicerat mål där ulgången synesfelaktig. Med den utformning av prejudikat-dispensregeln som jag föreslår tordedet vidare vara svårt alt utanför preju-dikatfallens område finna exempel påmål, som är av sådan allmän vikt att det finns synnerliga skäl för attregeringsrätten skaU pröva målet. Med hänsyn till deprinciper för fullföljdssystemel som jag har förordat i det föregående finns detenligt min mening inte något behov av en särskild regel om intressedispens, mån ett avgörande av regeringsrätten kan förutsättas ha betydelse föravgöranden i andra mål ger de föreslagna reglerna tillräcklig möjlighet attbevilja dispens. På grund av det anfördaföreslår jag att prövningstUlstånd skall få meddelas, om det är av vikt förledning av rättstillämpningen atl frågan prövas av regeringsrätten eller om detföreligger synnerliga skäl till sådan prövning, såsom alt rättstillämpning somligger till grund för kammarrällens avgörande uppenbart strider mot lag, attvid prövning i lägre instans förekommit så grovt handläggningsfel alt det kanantas ha inverkat på målets utgång i kammarrätten, att någon som tidigare tagitbefattning med målet eiler tillfört utredning i målet gjort sig skyldig tillbrottsligt förfarande, som kan antas ha inverkat på utgången i kammarrätten,eller att målets utgång i kammarrätten uppenbarligen beror på grovt förbiseendeeller grovt misstag. Särskildaregler om fullföljd i vissa mål Den fullföljdsordning som jag har förordat idet föregående bör i princip gälla alla mål, som skall prövas av en allmänförvaltningsdomstol. Som för-valtningsdomstolskomrailtén har funnit, finns detdock skäl att för några enstaka målgrupper ha en avvikande ordning. Ensådan grupp utgör de mål om patent och varumärken m, m,, i vilka Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 81 besväröver patent- och registreringsverkets beslut f, n, anförs hos verketsbesvärsavdelning ocb därifrån till regeringsrällen. Denna ordning bör behållasåtminstone tills vidare. Dels är det här fråga om mål av speciell natur. Delshar prövningen hos palenl- och registreringsverkets besvärsavdelning fleradomstolsmässiga drag. Det finns därför enligt min mening inte tillräckligaskäl att nu i instanskedjan skjuta in kammarrätten mellan besvärsavdelningenoch regeringsrätten. Den av patent- och registreringsverket väckta frågan omsärskilda fullföljdsregler i akliebolagsärenden och ärenden om anteckning ifilialregisler bör övervägas i samband med ställningstagandet tillfirmautredningens betänkande Firmaskydd (SOU 1967: 35). En annan grupp av mål, därfullföljden bör avvika från huvudmönstret, är målen om val till ochtill komraunala församlingar samt målen om val av ombud vid kyrkomöte. I dessamål är det angeläget att myckel snabbi kunna komma fram till ett slutgiltigtavgörande. Jag föreslår därför i likhet med kommittén alt dessa mål inte skallpassera kamraarrält ulan fullföljas direkt hos regeringsrätten. Deskäl som jag bar anföri i fråga om valmålen talar för alt också mål omutlämnande av allmän handling i fortsättningen prövas direkt av regeringsrätten,om inte besvär i det ärende tUl vilket handlingen hör skall anföras hoskammarrätt. Besvär över förhandsbeskedav riksskattenämnden i skattefrågor anförs enligt gällande regler hosregeringsrätten. Denna ordning bör behållas även i fortsättningen. Vidare börliksom nu regeringsrätten som första instans ta upp sådana extraordinära besvärenligt 103 § taxeringsförordningen, som gäller taxering som prövats avkammarrätten eller regeringsrällen själv. En ytterligare grupp avmål, där det finns anledning att överväga avvikande fullföljdsregler, ärkommunalbesvärsmålen. har föreslagit alt dessamål skall följa huvudmönstret såvitt gäller den domstolsmässigabesvärsprövningen men alt de inte längre skall prövas av länsstyrelse innan degår lill förvaltningsdomstol. Motivet härför är främst alt kommittén har velatundvika en alltför lång inslanskedja i dessa mål. Förslagel bar emellertidkritiserats hårt vid remissbehandlingen. Det bar därvid framhållits atlprövningen av kommunalbesvärsmålen, även om den formellt är begränsad till enlagligbetsprövning, ofta i verkligheten innebär en kvalificeradlämplighetsbedömning och att länsstyrelserna har särskilda förutsättningar föratt göra sådana bedömningar på grund av sin goda kännedom om förhållandena ilänets kommuner. Förmin del är jag ense med kritikerna däri att det inte är lämpligt all ta bortlänsstyrelserna ur instanskedjan när det gäller kommunalbesvärsmål. Samtidigtär det angeläget att snabbt nå definitiva avgöranden i dessa mål. Jag anser detdärför lämpligast att behålla den nuvarande besvärsgången, dvs. all besväranförs först hos länsslyrelsen och sedan hos regeringsrätten. Vidarevill jag i likhet med kommittén föreslå att besvär i elt anlal grupper 82 Kungl Maj.ts proposition nr 1971 avmerendels ålderdomliga och myckel sällsynta mål skall anföras direkt hosregeringsrätten. Till dessa återkommer jag i kommentaren till upprättadelagförslag. Iövrigt är jag inte beredd att föreslå några avvikelser från tvåinstanssyste-melför den domstolsmässiga besvärsprövningen. Till skillnad från kommittén anserjag sålunda att det även i sådana fastighetstaxeringsmål som stannar ikammarrätten bör finnas möjlighet all fullfölja talan till regeringsrätten.Prejudikatfrågorna torde visserligen vara sällsynta i sådana mål, men i den månde förekommer bör det finnas möjlighet att få dem prövade i den högstainstansen. Alt andra frågor, såsom rena värderingsfrågor, inte kommer underregeringsrättens prövning uppnås genom de restriktiva regler omprövningstillstånd som jag har föreslagit i det föregående. Inteheller är jag beredd att i detta sararaanhang föreslå någon särskildfullföljdsordning för körkortsraålen. Frågan härom utreds f, n, av trafikmålskommittén.I avvaktan på resultatet av dess arbete bör inte några särlösningar göras fördessa mål. De bör alltså åtminstone tills vidare fullföljas från länsstyrelsetill kammarrätt och därifrån till regeringsrätten. Somjag lidigare har framhållit skall reglerna om prövningstillstånd till-lärapasendasl i mål vari talan fullföljs mot kammarrätts beslul. Prövningstillståndvid fullföljd till regeringsrätten skall således inte behövas i de mål, förvilka här föreslagits en fullföljdsordning som avviker från huvudmönstret. Närmareom regeringsrättens organisation m. m. Enligt22 § 2 mom. RF är regeringsrätten domför med fem ledamöler. Mål får dockavgöras av fyra ledamöter ora tre av dera är ense om slutet. I fråga omsammansättningen vid dispensprövning gäller enligt särskild föreskrift iregeringsrättslagen alt tre ledamöter skall delta i prövningen. Förvaltningsdomslolskommitténhar inte föreslagit någon ändring i dessa regler. Enligt kommittén böremellertid möjligheten alt låta endasl fyra regeringsråd delta i avgörande, närtre av dem är ense om slutet, inte till-lärapas i ett syslem där regeringsrättenhuvudsakligen har till uppgift alt sörja för prejudikatbildningen. a. lill att domförhetsreglerna för högsta domstolen kräver attfem ledamöter deltar vid avgörande av mål. I likhet med en praktiskt tagelenhällig remissopinion delar jag kommitténs uppfattning på denna punkt. Vidbedömning av frågan om regeringsrättens lämpliga storlek bör man därför utgåfrån att avdelning inom domstolen skall bestå av fem ledamöter. Man bör dockundanlagsvis kunna godta att avdelning arbetar med f)Ta ledamöler. I likhet medkommittén anser jag att detla bör få ske under det skede då den nuvarandemålbalansen avarbetas. Deregler om prövningstillstånd sora jag har föreslagit i det föregående bör ledalill en kraftig nedgång i regeringsrättens arbetsbörda, även om regeringsrättensnya ställning som en i det närmaste renodlad prejudikatinstans kräver Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 83 altledamöterna ägnar mycken lid åt de mål där prövningstillstånd beviljas. Hurstor nedgången blir är givetvis vanskligt att närmare ange . Det äremellertid nödvändigt att göra en uppskattning redan nu för atl kunna bestämmaantalet regeringsråd i den lagstiftning som skall reglera regeringsrättenssammansättning. Härvid bör man givelvis försöka undvika att sätta antalet förhögt. Del är sålunda lill fördel för enhetligheten och konsekvensen idomstolens rättskipning om ledamotsanlalel kan hållas lågt. Som jag senareåterkomraer till kan domstolen vidare under ett övergångsskede beräknas ha störrekapacitet än som svarar mol antalet inkommande mål. Det synes därför lämpligastall nu bestämma ledamotsantalet något i underkant och vidla en eventuelltbehövlig justering sedan erfarenhet vunnits av det nya systemet. Motdenna bakgrund koraraer jag till slutsatsen att man nu bör utgå från attarbetsbördan skall kunna bemästras med två avdelningar i regeringsrätten. Vidberäkningen av del anlal ledamöter som behövs i domstolen raåste också beakiastjänstgöringen i lagrådet för en eller flera ledamöter. Med hänsyn till detvilande förslag till ändring i RF, sora gäller övergång lill fakultativlagrådsgranskning (prop. 1970:24, KU 20), finns det anledning alt räkna medatl högsl två regeringsråd kommer att tas i anspråk för tjänstgöring ilagrådel. På grund av det sagda anser jag att antalet regeringsråd nu börbestämmas till tolv. Vadjag nu har anfört är tiUämpligt först i ett skede då den nuvarande målbalanseni regeringsrätten har avarbelats. Till dess bör domstolen ha en utökadsammansättning. Jag återkommer längre fram lill denna fråga. Kommitténhar också tagit upp frågan om ändring i de behörighetskrav som gäller förregeringsrättens ledamöler. Reglerna härom, sora finns i 18 § RF, innebär bl.a. all minsl två tredjedelar av regeringsråden skall vara lagfarna. förslag skall alla regeringsråden vara lagfarna. En minoritet inomkomraittén har emellertid intagit en motsatt ståndpunkt och i försia handföreslagit atl kravel på lagfarenhet skall avskaffas för samtliga ledamöler. Vidremissbehandlingen har flertalet instanser avstyrkt majoritetsförslaget. Avdessa bar åtskilliga anslutit sig till minoritetens ståndpunkt. Föregen del är jag inte beredd att skära av möjligheten alt utse personer utanjuridisk examen till ledamöler av regeringsrätten. Å andra sidan har dennamöjlighet utnylljats i mycket begränsad utsträckning. F. n. är detendast två av de 22 regeringsråden som inte har juridisk examen. Med hänsynhärtill anser jag att det f. n. inte finns något nämnvärt behov av att ändraifrågavarande behörighetsregler. Kommitténhar vidare föreslagit all i regeringsrätten skall finnas en av Kungl. Maj:tutsedd ordförande, som tillika skall vara ordförande på den ena avavdelningarna. Likaså skall på den andra avdelningen finnas en av Kungl. Regeringsrättens ledamöter med undantag Maj:ts proposition nr 1971 aven har ansett att det inte behövs någon ändring av nuvarande ordning, enligtvilken ordförandeskapet i domstolen och på avdelning av praxis följertjänsteåldern. Systemet med alt Kungl.Maj:t utser ordförande har länge tillämpats inom högsta domstolen och fungeratväl där. Ordförandesyslerael har framför allt betydelse i två hänseenden,nämligen för ledningen av muntliga förhandlingar och för den administrativasamordningen av domstolens resp. avdelningens arbete. I det förra hänseendet ärbehovet inte lika slort för regeringsrättens del som för högsta domstolens raedhänsyn till all muntliga förhandlingar i regeringsrätten kan väntas bliförhållandevis sällsynta. Däremol kommer behovet av administrativ samordningatl öka kraftigt i och med att, som jag strax ämnar föreslå, regeringsrättenfår eget kansli med en därtill knuten föredragandeorganisation. Enligt minmening är det lämpligt atl för sådana samordnande funktioner kan utsesledamöter som också har särskild fallenhet för administrativa göromål. Jagföreslår därför att Kungl. Maj:t skall utse ordförande på avdelning iregeringsrätten och alt den ena av avdelningsordförandena tillika skall utsestill domstolens ordförande. I likhet med kommittén ochen enhällig remissopinion anser jag all man nu bör bryta det samband i fråga omföredragande- och kansliorganisation som f.n. finns mellan Kungl. Maj:l islatsrådet och regeringsrätten genom alt även regeringsrättsmålen skall beredasinom Kungl. och föredras av personal som tillhörstatsdepartementen. I stället bör för regeringsrätten inrättas ett särskiltkansli, lill vilket föredragandena hos domstolen bör vara knutna. För attdetta skall kunna genomföras behövs vissa ändringar i RF, bl. a. i 25 § därdel föreskrivs alt ärendena skall beredas till föredragning och avgörande iregeringsrätten i det statsdeparlemenl till vilket ärendet hör enligtdepartementsstadgan. Jag avser att föreslå atl proposition medförslag till dessa grundlagsändringar föreläggs , så alt de kanbehandlas av första gången redan under innevarande vårsession. Den närmare utformningenav regeringsrättens kansli- och föredragande-organisation utreds f. n. av ensärskilt tillkallad utredningsman. Jag saknar därför anledning att i deltasammanhang gå närmare in på dessa frågor. Avvad jag förut har sagt framgår att jag ser det som en oviUkorlig förutsättningför den nu aktuella reformen, alt mellaninstansen får tillräcklig slagkraft föratt tillfredsställande kunna svara för den slutgiltiga rättskipningen i detövervägande antalet mål. Det är därför nödvändigt alt den nuvarandekammarrältsorganisationen byggs ut och förstärks såväl i kvantitativt som ikvalitativt hänseende. Detta behövs bl. a. med tanke på alla de nya målgruppersom tillförs kammarrätt genom reformen. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 85 Vidutformningen av den nya kammarrältsorganisationen bör man i huvudsak kunnabygga på nu gällande regler. En kammarrätlsavdelning bör sålunda även ifortsättningen bestå i regel av sex ledaraöter och vara domför med treledamöter. För atl organisationens storlek skall anpassas till arbetsmängdenbör det kunna finnas avdelningar med annat antal ledamöter. Med hänsyn lill det ökadeansvar som kommer alt åvila kammarrällen i del nya instanssyslemel bör vissaförstärkningar ske i fråga om kammar-rättsdomarnas ställning. Det är naturligtatl härvid la hovrällsorganisationen till förebild. föreslårjag därför atl samtliga domartjänsler på en kammarrätlsavdelning skall varaordinarie och alt i spetsen för avdelningen skall slå antingen presidenten elleren som ordförande. den nya kammarrätlsorganisationenbyggs upp kan det dock visa sig svårt att rekrytera innehavare till ordinarietjänster med lämpliga kvalifikationer. Det torde därför bli nödvändigt aftunder en övergångsperiod istället inrätta i viss utsträckning exlra ordinarietjänster för assessorer. Liksom nu bör det dessulom på varje fullständigavdelning finnas en vice ordförande. Som kommittén harföreslagit bör man behålla den nuvarande ordningen med särskilda ledamöter påavdelning, som handlägger fastighetstaxerings-mål. I övrigt är jag inte bereddatt föreslå, att kammarrätt skall ha särskild sammansättning för handläggningav vissa mål. Det kan visserligen anföras skäl för atl, som kommittén harförordat, vid handläggning av barnavårdsmål och nyklerhetsvårdsmål låta idomstolen ingå särskilda ledamöler, som är sakkunniga på ifrågavarandeområden. Enligt min mening bör frågan, hur en domstol av den nya kammarrättenstyp skall tillföras sakkunskap beträffande olika specialområden, inte lösasseparat för ett par enstaka sådana områden. I princip bör sakkunskap tillförasdomstolen i samma former oavsett vilket specialområde det är fråga om. Delsyslem, som i allmänhet har tillämpats inom kammarrällen, nämligenalt för vissa specialområden anlita sakkunniga, bör kunna användas även förnykterhetsvårds- och barnavårdsmålen. Givetvis måste part i sådana fall fåtillfälle att ta del av och bemöta utlåtande av sakkunnig. Det är också enligtmin mening lämpligare alt den speciella utredning i socialt och medicinskt hänseendesom behövs i dessa mål kommer till stånd redan vid behandlingen ilänsstyrelsen. Jag vill här erinra om att chefen för kommeratt anmäla fråga om förstärkning av den rättskipande verksamheten pålänsstyrelseplanet. Det kan slutligen också nämnas att hovrätterna inte harsärskild sammansättning när de handlägger vårdnadsmål och andra mål som är närabesläktade med de här aktueUa målen. Det innebär vissasvårigheter alt i förväg bestämma hur stor den nya kammarrältsorganisationenbehöver vara. Det synes lämpligast att den närmare avvägningen avorganisationens storlek sker först sedan man fått viss erfarenhet av det nyasystemet. Redan nu behöver man dock bilda 86 Kungl Maj:ts proposition nr 1971 sigen viss uppfattning om kammarrältsorganisalionens storlek, bl. a. för att laställning till frågan om hur många kammarrätter som bör finnas i det nyasystemet. F. n. består kammarrättenav nio avdelningar. Komraittén har efter ingående beräkningar koramit framtill att del skulle behövas 13 avdelningar i den nya organisationen. själv frarabållil raåste sådana beräkningar utgå från täraligenosäkra antaganden om vilken belastning de nytillkommande målgrupperna kommeratt uigöra för kammarrätten. Det måste också beaktas att kammarrätten, medhänsyn lill del ökade ansvar den får i del nya syslemet, behöver betydligt mertid lör penetrering och beslutsmotivering i varje mål än som står lillbuds. För egen del har jag kommit till uppfattningen alt kommitténs beräkningarligger något i underkant. Härtill kommer all det skett enmarkanl ökning av antalet inkommande mål hos kammarrätten. Mot denna bakgrundanser jag att man måste räkna med att det i den nya kammarrätlsorganisationenbehövs cirka 15 avdelningar. Utökningen avkammarrättsorganisationen aktualiserar frågan om den nuvarande ordningen raeden enda kammarrätt för hela landet bör behållas eller om kammarrätten bör delasupp på flera enheter. har efter att ha övervägtolika möjligheter stannat för alt föreslå en uppdelning på två kammarrätter,den ena i och den andra i . Vid remissbehandlingen harframkommit olika meningar i denna fråga. Flertalet remissinstanser har godtagitkommitténs förslag eller lämnat det utan erinran. Bland de kritiskaremissinstanserna finns dels sådana som förordar antingen en längre gåendeuppdelning av kammarrätlsorganisationen eller en annan förläggning av denkammarrätt som föreslås ligga utanför , dels sådana som vill behålladen nuvarande organisationsformen med en enda kammarrätt. Enligt min mening är deten riktig tanke alt försöka undvika alt koncentrera den kvalificeradeförvaltningsrättskipning som skall utövas inom den nyakammarrältsorganisationen till en enda plats. Denna min uppfattning grundasinte i första hand på önskemål om att underlätta genomförandet av muntligaförhandlingar i kammarrätt. Jag utgår nämligen från alt sådana förhandlingarkan väntas förekomma förhållandevis sparsamt även i det nya syslemet, I ställetvill jag fästa vikt vid de gynnsamraa återverkningar som regionala kammarrätterskulle kunna ha bl. a. på den regionala och lokala förvallningsverksamheten.Jag tänker här bl. a. på den utbildning av unga jurister som en kammarrättbedriver. Kammarrätten kan då bli en värdefull rekryteringskälla när detgäller kvalificerade uppgifter inom den allmänna förvaltningen. Likaså kan denregionala förvaltningen erbjuda en naturlig rekryteringsbas för kammarrätten. Förutsättningarna för attgenomföra ett system raed flera regionala kammarrätter är emellertidbegränsade. Som koraraittén också har funnit bör Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 87 manundvika atl inrätta alltför små kammarrätter. Med hänsyn härtill bör man f. n.inte tänka sig att gå läiigre än till en uppdelning på två kammarrätter. Detär naturligt att den ena av dem skall ligga i . Beträffande den andrakammarrättens förläggning synes de främsta alternativen vara antingen Göteborgeller någon ort i . I likhet med kommittén finner jag härvid skälen förGöteborg överväga.