prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Enligt JO:s mening kan förslagel inte ansestillräckligt beakta uppgiftslämnarnas intresse i fråga om nykierheisvårdsärenden.Han anser därför att myndighets skyldighet att lämna upplysning ora innehålleti hemlig handling i sådana ärenden bör begränsas till fall där så kan antas skeutan men för annan. En särbestämmelse härom bör tas in i lagen omnyklerhelsvård. Liknande undanlag från den föreslagna skyldigheten att lämnapart upplysning om innehållet i heralig handling är enligt hans raeningpåkallade även i vissa barnavårdsärenden och i ärenden rörande intagning i ochutskrivning från mentalsjukbus. i finner det varaav vikl att det klarläggs i vad raån en framställning om anonymitet från t. ex.en uppgiftslämnare i elt nykierhelsvårdsärende i och för sig skall inverka påbedömningen av upplysningsplikten. Kammarkollegietpåpekar atl formuleringen »men icke kan tillhandahållas» i 6 § andra styckeltredje punkten felaktigt kan läsas som om därmed avses även fysiska hinder förtillhandahållandet. För undanröjande av sådanl missförstånd anser kollegiet attparagrafen i denna del bör erhålla förslagsvis lydelsen »raen av skäl som nysssagts icke kan tillhandahållas». Göteborgsstad framhåller att de i 7 § arbetsgruppens lagförslag upptagnabestäraraelserna om lystnadsplikl och förbehåll saknar betydelse för denoreglerade kommunalförvaltningen och förordar atl de tas upp i avsnittet»Särskilda bestämmelser för vissa parisärenden». Rikspolisstyrelsenföreslår atl 7 § första stycket kompletteras med en föreskrift som gör detmöjligt för myndighet alt ålägga ombud eller biträde Maj.ts proposition nr 30 är 1971 tystnadspliktgentemot annan än huvudman. Med den formulering paragrafen fått kan man enligtkammarrättens mening fråga sig om parts befogenhet att få del av hemligtmaterial även innefattar rätt för honom all visa delta material för siltorabud. Kararaarrätlen anser att första styckel till sin innebörd möjligen blirklarare vid en språklig omredigering enligt följande: »Får part med stöd avbestämmelse i denna lag del av material, som skall hållas hemligt, skallmyndigheten om det behövs såväl förordna alt parten icke får uppenbaramaterialet som uppställa förbehåll angående materialets handhavande.» JKmenar atl del från systeraatisk synpunkt hade varit önskvärt, om slraffbudel i7 § andra stycket kunnat få sin plats annorstädes än i förvaltningslagen. Departementschefen.Myndighels handlingar är på gnmd av TF:s föreskrifter om allmänna handlingarsoffenllighet i regel tillgängliga för envar. Härav följer att den som är parti elt ärende hos förvaltningsmyndighet har rätt alt ta del av alla allmännahandlingar i ärendet vilka inte är undandragna offentlighelen. För all part påetl tillfredsställande sätt skall kunna bevaka sina intressen är det emellertidinte tillräckligt att han får tillgång till det material som är offentligt förenvar. Utredningsmaterialet i ärendet kan delvis bestå av sådana allmännahandlingar som enligt sekretesslagen skall hållas hemliga. Vid ärendetsutredning kan vidare ha tillkoramil handlingar som innehåller upplysningar avvärde för ärendets avgörande raen som enligt TF inte är att räkna som aUmännahandlingar. I underlaget för myndighetens bedömning av saken kan också ingåföremål, iakttagelser vid syn samt muntliga upplysningar. Delfinns f. n. inte några allmänna lagregler som klargör i vilken utsträckningpart i ett förvaltningsärende bar rätt att ta del av utredningsmaterial sominte är offentligt för envar. Endast i ett avseende, nämligen i fråga ora partstillgång till allraänna handlingar som skall hållas hemliga, har i lagraeddelats en uttrycklig anvisning om hur långt hans rätt sträcker sig (39 §andra styckel sekrelesslagen). I övrigt får rättsläget på området betecknas somoklart. Del bör eraellertid anmärkas atl frånvaron av uttryckliga regler omparts rätt att ta del av utredningsmaterialet i viss mån kompenseras genoraförekomsten av författningsbeslämraelser, som ålägger myndighet alt föreärendes avgörande underrätta honom om vad som framkommit vid utredningen. Arbetsgruppenhar under hänvisning till rådande osäkerhet på området föreslagit att iförvaltningslagen skall tas in en grundläggande regel om parts rätt lill insyni utredningsmaterialet i ett ärende. Förslagel har mottagits positivt vidremissbehandlingen. En remissinstans anser dock bestämmelsen vara onödig ochen annan atl frågan bör regleras i sekretesslagen. Från kommunalt håll betonasatt reglerna om parts rätt till akt- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 441 insyninte bör göras tillämpliga inora den oreglerade komraunalförvaltningen. I likhet med arbetsgruppenanser jag att förvaltningslagen bör innehålla en allmän regel om parts rätt iförevarande hänseende. Utöver det av arbetsgruppen anförda motivet för regelnvill jag peka på den roll som rätlen till insyn i myndighets akimaierial kanspela för parts möjligheter alt kontrollera hur myndigheten handlägger hansärende. Genom att utnyttja insynsrätten kan han sålunda förvissa sig om atlrayndigheten verkligen bereder liUfälle alt yttra sig över allt som ärav betydelse för ärendets avgörande och all myndighetens handläggning sker medtillbörlig snabbhet och effektivitet. Dessutom kan insjTisrätten ha betydelsesom komplement lill besläramelsema om koramunikation av utredningsmaterialet(15 §). De senare reglema raåste av olika skäl förses med förbehåll, sora gördet raöjligt för myndighet att i en del situationer avgöra ärende ulan atlparten underrättats om det sora tillförts ärendet. För denne kan det i sådanafall vara av värde att i lagen vara tillförsäkrad rätt alt på egen begäran tadel av raaterialet. Att en allraän regel ora parts rätt till aktinsyn börinflyta i förvaltningslagen och inte i sekretesslagen anser jag vara uppenbartredan av den orsaken att regeln skall gälla även annat material än allmänhandling. Som framhållits i denallmänna motiveringen lorde frågan om parts rätt lill aklinsyn främsl fåaktualitet i ärenden som innefattar myndighetsutövning raot enskild. Jagförordar därför, atl reglema i äranet tas upp bland lagens särskildabestäraraelser. Med anledning av vissa påpekanden från kommunalt håll vill jagerinra om att den oreglerade koraraunalförvaltningen inte faUer inom lagenstiUämpningsoraråde. På grund av den metod som har använts vid avgränsningengentemot den spacialreglerade kommunalförvaltningen i 2 § 2, kommer dock lagensregler däribland bestämmelserna om parts aklinsyn undanlagsvis alt blitillämpliga också i ärende hos organ för den kommunala självstyrelsen, nämligeni de fall då beslul i ärendet överklagas genom förvaltningsbesvär. Detla lordedock inte medföra några nämnvärda olägenheter. Mot bakgrund av vad nuanförts föreslår jag att som huvudregel skall i 14 § första stycket tas in enbeslämmelse, alt sökande, klagande eller annan part har rätt all la del av detsom tillförts ärendet med de begränsningar som följer av 39 § andra stycketsekrelesslagen eller av förevarande paragraf. I fråga om den närmareinnebörden av denna huvudregel vill jag anföra följande. Iarbetsgruppens lagförslag ingår en regel vari begreppet part närmare definieras(4 §). Definitionen har ansetts behövlig bl. a. för att precisera vilkakategorier av personer som skall anses inta en sådan ställning att de börmedges full aktinsyn. Regeln har vid remisshandlingen utsatts för åtskilligkritik. Några remissinstanser, bl. a. regeringsrättens ledamöter. Maj:ts proposition nr 30 år1971 har förordat att definitionen av partsbegreppel utgår. Jagbiträder denna uppfattning. De kategorier av personer sora bör tillerkännasrätt till aktinsyn liksora rätt atl genom myndighetens försorg bliunderrättade om utredningsmaterialet m. m. bör i enlighet med den terminologisom används i 39 § sekretesslagen betecknas som »sökande, klagande eller annanpart». Med »sökande» torde i enlighet raed gängse uppfattning böra förståsperson, som hos myndighei gjort ansökan eller annan framställning vilken inågot avseende rör hans offentligrättsliga ställning. Som »klagande» bör räknasinte bara sökande, som anfört besvär över ett beslut, ulan i regel också annanbesvärsberättigad, som klagar över beslutet (jfr 11 § i det föreliggandelagförslaget). Med beteckningen »annan part» avses person, sora intar enställning som är jämförbar med sökandens eller klagandens, t. ex. förklarande. För alt tydligare frarahäva skillnaden mol den i 15 §föreskrivna kommunikationsskyldigheten har i enlighet med önskemål från eltpar reraissinstanser använls uttrycket »rätt atl la del» av det som tillförtsärendet i stället för den av arbetsgruppen föreslagna formuleringen »på begäranfå del» av utredningsraaterialet. Som TCO påpekat kan det emellanåt varalämpligt att myndighet kommunicerar det sora tillförts ett ärende med parten,om denne framställt begäran enligt förevarande paragraf och bor långt frånmyndighetens kansliort. Någon uttrycklig föreskrift härora bör dock intemeddelas. Vad arbetsgmppen uttalat angående föremålet för partsaktinsyn har kritiserats i en del remissytiranden. Även för egen del anser jagalt arbetsgruppen härvidlag gått längre än vad som kan anses påkallat medhänsjm lill bestämmelsens syfle. Som framhållits av regeringsrättens ledamötertorde minnesanteckning eller annan uppteckning, som avses i 2 kap. 4 § TF, integenerellt böra omfattas av parts rätt till insyn i utredningsmaterialet. Detbör ligga i myndighetens hand att avgöra om en sådan uppteckning skalltillföras ärendet eller inte. Innehåller uppteckningen sakuppgifter, som är avbetydelse för ärendets avgörande, bör den tillföras ärendet. I så fall börsjälvfallet ses till alt parten på lämpligt sätt får kännedom om uppgifterna.Rör det sig däremot om en föredragningspromemoria, som ulöver rättsligutredning endast innehåller en sammanställning av redan korarauniceratsakmaterial, synes bara undantagsvis kunna föreligga skäl att promemorian skalltillföras ärendet före avgörandet (jfr KILU 1957:1 s. 16). Handlingar, som avses i 2 kap. 5 § andra stycket tredjepunkten TF, torde i regel böra betraktas som tillförda det ärende som de hänförsig till redan före ärendets avgörande. Även i fråga om sådana handlingar bördet ytterst ligga i myndighetens hand att avgöra när så skall anses varafallet. I 14 § andra stycket i det nu framlagda lagförslaget hartagits upp vissa regler som saknar direkt motsvarighet i arbetsgmppenslagförslag. Kungl.Maj.-ts proposition nr 30 är 1971 443 framgårav den redogörelsen bygger reglema om parts aktinsyn i det föreliggandelagförslagel liksom molsvarande föreskrifter i arbetsgruppens förslag på attbegränsningarna i aktinsynen i 39 § andra stycket sekretesslagen behållsoförändrade. Dessa begränsningar avser emellertid endast allmänna handlingar,som skall hållas hemliga. I fråga om annat utredningsmaterial saknas f. n.allmänna regler om och i vad raån rayndighet av sekretesskäl äger vägra partall ta del av det som tillförts ett ärende. Enligt min raening bör härvidlagtillärapas samma regler som beträffande allmänna handlingar, som enligtsekretesslagen inte får lämnas ut till envar. Jag föreslår därför, atl i 14 §andra stycket las in regler som i fråga om annal material än allraän handlingsvarar raot bestämmelsema i 39 § andra styckel sekretesslagen. I de nya reglernabör lill en början airges alt myndighet får vägra att lämna ut annal malerialän allmän handling under samma förutsättningar som enligt nyssnämnda lagrumgäller beträffande allmän handling. Vidare bör tas in en regel om atlmyndighet, när den lämnar ul raalerial, sora bör hållas heraligl, vid behovskall göra förbehåll om hur det får användas. Ilikhet med arbetsgmppen anser jag att paragrafen även bör innehålla en regelsom med tanke på de fall då myndighei inte anser sig kunna lämna ut handlingeller annal som tillförts ärendet ålägger myndigheten att upplysa parten ominnehållet i materialet på annat sätt. Med hänsyn till de anmärkningar som vidremissbehandlingen framförts beträffande utformningen av arbetsgruppenslagförslag på denna punkt har jag ansett regeln böra ges en avfattning somtydligare än gruppens förslag framhäver syftet med bestämmelsen. Denföreslagna upplysningsplikten har sålunda i huvudsaklig överensslämmelse medvad som förordals av regeringsrättens ledamöler gjorts beroende av att partenbehöver upplysningen för atl kunna ta till vara sin rätt och av attupplysningen kan lämnas ulan allvarlig skada för del intresse som föranlettvägran att lämna ut materialet. En regel med nu angivna innehåll bar tagitsupp i 14 § tredje stycket första punkten i det nu framlagda lagförslagel. Denupplysningsplikt som i enlighel med det nu anförda skall åvila myndighei kanfullgöras såväl muntligen som skriftligen. Lämnas upplysning muntligen, skallmyndigheien vid behov förordna att den som erhåller upplysningen inte fårobehörigen yppa vad han fått veta. En bestämmelse härom har tagits in som enandra punkt i 14 § tredje stycket. Någon motsvarande bestämmelse synes intevara erforderlig för den händelse myndigheten skulle meddela upplysningen iskrift. Den av myndigheten i sådant fall upprättade handlingen blir på grundav 2 kap. 5 § andra stycket tredje punkten TF att anse som allmän handling, närden expedierats lUl parten. Skulle belräffande handlingen föreligga omständighetsom gör att den enligt sekretesslagen skall hållas hemlig, blir reglema i .39 §andra styckel sekretesslagen tillämpliga. Myndigheten har då alt Maj:ts proposition nr 1971 enligtdetla lagrum pröva, om förbehåll skall göras i fråga om hur handlingen fåranvändas av parten. Vadgäller den närmare innebörden av den nu berörda upplysningsplikten i fråga omhemligt material kan jag i alll väsentligt ansluta mig till vad arbetsgruppenanföri. Med anledning av JO:s påpekande beträffande behovet av skydd för densom gjort anmälan i ärende om nyklerhelsvård eller liknande ärende (jfr 14 §andra siycket andra punkten sekrelesslagen) vill jag understryka all uppgiflhärom vanligen torde sakna betydelse för atl part skall kunna la lill vara sittintresse i ärendet. Med den av mig föreslagna formuleringen av regeln i 14 §Iredje styckel första punklen förvaltningslagen finns därför inte anledning allföreslå några särskilda föreskrifter i lagen om nyklerhelsvård ra. lagar isyfte att hindra alt anraälares eller annan uppgiftsläranares identitet röjs isamband raed att myndighet fullgör sin uppgiftsplikt mot part. Beträffandeavvägningen mellan sekrelessiniressel och parts intresse av alt få kännedom omoch kunna bemöta det material som åberopas mot honom i ett ärende vill jag iövrigt framhålla, all del i de allra flesta ärenden bör vara möjligt all åtminstoneupplysa part ora förekomsten av visst hemligt malerial. Det bör sålunda sålångt möjligt undvikas att myndighets avgörande ginindas på raalerial, varsexistens parten saknar all kännedom om. Några allraänna riktlinjer om i vilkenutsträckning part bör ges närmare kännedom ora innehållet i raaterialet synesknappast kunna uppställas. Frågan synes få besvaras med ledning av vad som idet enskilda fallet bedöms sora rimligt med hänsyn lill styrkan isekrelessiniressel samt partens intresse av all få insyn i ärendet. Del liggeri öppen dag att vissa intressen sora skyddas enligt sekretesslagen, t. ex.hänsyn till rikets säkerhet, typiskt sett är sådana atl partens behov av insynfår vika i större grad än i andra fall. Somarbetsgruppen framhållit kan del ibland visa sig lämpligt att lärana utheraligl material till parts orabud eller ställföreträdare i stället för tillparten personligen. Hinder möler inte alt i sådant fall förbjuda ombudet ellerställföreträdaren att lämna materialet vidare lill parten. Däremot kan någontystnadsplikt inte åläggas ombud eller ställföreträdare gentemot part enligt 14§ tredje styckel andra punkten förvaltningslagen. Efiersom14 § endast äger tillärapning i den mån ärende innefattar myndighetsutövningmot enskild, bortfaller behovel av den i 6 § andra siycket andra punktenarbetsgruppens lagförslag upptagna undantagsregeln beträffande ärende omavtalsbar sak. Altreglema i 14 § om begränsningar i parts rätt alt ta del av det som tillförtsärendet äger raotsvarande tillärapning, när myndigheten enligt 15 § underrättarpart om ulredningsraalerialet, framgår av tredje stycket i sistnärandaparagraf. Omansvar för den sora bryter raot förbehåll eller förordnande som raeddelatsenligt 14 § andra eller tredje slyckel föreskrivs i 20 §. Kungl.Maj.ts proposition nr 1971 445 1 paragrafen ges regler ommyndighels skyldighet all underrätta part om det material sora har tillförtsärendet. Den raolsvarar 15 § arbetsgruppens lagförslag. Inomförvaltningsförfarandet anses som en allmän grundsals gälla all »ingen skalldömas ohörd». Denna grundsals, den s.k. kommunikationsprincipen, kan sägasinnebära, all etl för den enskilde ofördelaktigt beslut inte får meddelas ulanatt tillfälle lämnais alt framföra sina synpunkter i ärendet. Ividsträckt mening innebär principen inte bara en rätt för part atl ytlra siginnan ärende avgörs, utan också en skyldighet för myndigheten all underrättahonora om utredningsmaterialet i ärendet. I praxis lordekommunikalionsprincipen i inte ringa utsträckning ges denna mer vidsträcktainnebörd. Några allmännaförfattningsregler som ger uttryck åt kommunikationsprincipen finns f. n. intepå förvaltningens område. I åtskilliga specialförfattningar förekommereraellertid föreskrifter som ålägger myndighet att lämna part tillfälle atlyttra sig innan ärende avgörs, se t. ex. 53 § första stycket arbetarskyddslagen(1949: 1) och 7 § första stycket lagen (1964:143) om bidragsförskott. Intesällan innehåller sådana föreskrifter åläggande för myndigheten atl tillse atlpart får del av motparts handlingar eller annat utredningsmaterial, över vUkethan bör yttra sig, se t. ex. 23 § lagen om nyklerhelsvård, 29 § första slyckel,39 § fjärde siycket och 59 § andra styckel lagen om socialhjälp, 34 §förordningen om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning samt 23 § andraslyckel palentiagen (1967:837), De bestämmelser om kommunikation som förekommeri specialförfattningarna rör mestadels ärenden som avser meddelande av etlförpliktande eller frihetsinskränkande förvaltningsbeslut eller där eljest enfÖr den enskilde oförmånlig utgång är aktuell. Kretsen av personer sombör beredas lillfälle all yttra sig innan ärende avgörs anges ispecialförfattningarna ibland raed den allraänna formuleringen alt »denärendet rör» skall underrättas om utredningsmaterialet i ärendet, se t. ex. 19§ första styckel bamavårdslagen. Även andra uttryck av liknande slagförekommer, se t. ex. 47 § andra siycket folkbokföringsförordningen (»den som,förutora klaganden, får föra talan i ärendet»), I en del specialförfattningarär dock kretsen av kommunikationsberätti-gade mer preciserad, se t. ex. 53 §första stycket arbetarskyddslagen (»arbetsgivaren» och »upplåtaren») och 39 §fjärde stycket lagen om socialhjälp (»den, mot vilken kravet riktas»). Detankommer i övrigi på myndigheterna att med hänsyn till omständigheterna avgöravilken eller vilka personer som bör beredas tillfälle att yttra sig innan eltärende avgörs. Den som bereds lillfälleatl yttra sig i ett ärende kan i regel göra det antingen skriftligen ellermuntligen. I somliga författningar har den enskilde uttryckligen tillerkäntsrätl alt få förklara sig muntligen vid sam- Maj:ts proposition nr 1971 manträdeinför myndigheien, se t. ex. 31 § första siycket utlänningslagen, 24 och 27 §§statstjänstemannalagen och 19 § andra slyckel lagen (1966: 413) om vapenfritjänst. I specialförfattningarnaförekommer i viss utsträckning bestämmelser som föreskriver skyldighet förmyndighei alt när den tillställer part visst utredningsmaterial tillse atlmaterialet delges parten enligt delgivningslagen, se t, ex. 19 § försiastyckel lagen (1968: 349) om hyresnämnder och 31 § försia stycket lagen (1950:596) om rätt lill fiske, I den mån uttryckliga författningsbestämmelser saknasom på vad sätt myndighet skall förvissa sig om att part fåll del avutredningsmaterial sora tillställts honom, ankommer del på myndigheien altefter omständigheterna övertyga sig om all parten underrättats, I rättspraxishar den i 19 § första stycket bamavårdslagen föreskrivnakomraunikationsplikten inte ansetts fullgjord, när utredningshandlingarna i eltärende visserligen avsänts i rekommenderat brev raed mottagningsbevis till densom skulle underrättas, men denne inte löst ut försändelsen (RÅ 1966 ref. 12). Komraunikationsprincipenupprätthålls inte genoragående. Är det uppenbart obehövligt att den ärendet rörbereds lillfälle all yttra sig, t, ex. när en ansökan helt bifalls, kankoramunikation vanligen underlåtas. Detsamma gäller när elt ärende kräver såsnabbi avgörande atl del inte är möjligt alt höra den som berörs av cn planeradåtgärd. innehåller specialförfattningarna uttryckliga regler om attkomraunikation får underlåtas i nu berörda fall, se t, ex. 19 § första stycketbamavårdslagen. I vissa fall bar i författningarna i stället valls denlösningen att interimistiskt beslut får meddelas, innan parten hörts, se t. ex.13 § 1 mom. försia siycket skogsvårdslagen (1948: 237), 53 § andra styckelarbetarskyddslagen och 25 § lagen om nykterhetsvård. 1 en del författningar utformningen av regler om kommunikation hänsyn också tagils till alt svårigheterkan föreligga att nå någon med delgivning eller till all del av annan orsak,t.ex. sjukdom, föreligger svårigheter att få ett yttrande från honom, se t. ex.16 § förordningen om förfarandet vid viss konsumtionsbeskallning (skyldighetall lämna skaltskyldig lillfälle att ytlra sig om »hinder ej raöter»). JO har i skrivelse framhållit önskvärdhetenav att allraänna föreskrifter ora myndighets kommuni-ceringsplikt meddelas. JObetonar i skrivelsen bl. a. att del i många fall inte är möjligt alt medtillbörlig grad av säkerhet bedöma tillförlitligheten av införskaffadeupplysningar utan att enskild pari beretts tillfälle att ytlra sig överutredningen i ärendet. Kommunikation kan alltså förebygga felaktiga bedömningaroch förhastade beslul. Alt den enskilde får tillfäUe att framföra sinasynpunkter i ärendet stärker också allmänhelens förtroende för myndigheterna.Eftersom lagstiftningen i ämnet är ofullständig och bristfällig, är det enligtJO:s mening från såväl principiell sora praktisk synpunkt angeläget all fråganom myndighels koramunikationsskyldig- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 447 hetgörs till föremål för reglering i en allmän författning av tvingande natur.Efler alt ha redogjort bl. a. för myndigheternas praxis på områdel och förvissa iakttagelser rörande fall av underlåten kommunicering föreslår JO alt enallmän föreskrift om myndighets kommunikationsskyldighet meddelas med tankefrämst på sådana ärenden som avser fråntagande av en rättighet eller åläggandeav en förpliktelse. Enligt hans mening bör kommunicering i dessa fall kunnaunderlåtas endast ora särskilda skäl talar mot en sådan åtgärd. Rikskommitténför partiellt arbetsföra har i en den 6 febmari 1962 inkommen skrivelse anslutitsig till det av JO framförda förslaget till lagstiftning omförvaltningsmyndighets komraunikalionsskyldighet. Koramittén understryker attlagstiftningen inte bör begränsas till vissa ärenden angående ingrepp ienskildas rättsställning utan bör omfatta även ärenden angående hjälp och stödåt person som är handikappad i fysiskt, psykiskt eller ekonomiskt hänseende.Koraraittén heraställer vidare att Kungl. Maj:t måtte utfärda anvisningar oraatt »motiveringarna för myndigheternas beslut» i ärenden sora rör hjälp ochstöd till en handikappad skall delges den sökande i den utsträckning detta ärmöjligt inom ramen för gällande lagstiftning och alt frågan om erforderligändring i denna lagstiftning måtte utredas för att tillgodose närandasyften. Arbetsgruppen.Enligt arbetsgruppens raening är rätlssäkerhetseffeklen av en lagstiftning oraförvaltningsförfarandet i hög grad beroende av att lagen innehållerkoraraunikationsregler raed ell raeningsfyllt innehåll. När den enskilde fårdel av utredningen i ett ärende, kan han förvissa sig om atl denna ärfullständig och korrekt.