prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — övrigti ägarens ställe bestämma över markens användning och tillgodogöra sig dealster och andra tillgångar som kan utvinnas ur marken. Denna regel, som germöjlighet till en differentiering av vägrättsbefogenheternas omfattning,förutsätter att i arbetsplanen tillräckligt klart redovisas inte bara vilkaområden vågrätten omfattar utan också om och i vad män befogenheterna skallvara begränsade. Omnu nämnda förslag genomförs, kan det enligt de sakkunniga finnas anledning attskärpa kraven på redovisning också i de fall då vägrätt förvärvas genomfrivillig upplåtelse och då allmän väg tillskapas genom beslut om förändring avenskild väg till allmän. De sakkunniga finner det dock vara uppenbart att manbör välja regler som tillåter enklast möjliga förfarande. Enligtde sakkunniga bör arbetsplan i normalfallet liksom bli föremål förfastställelse. På detta sätt kan planen prövas centralt av statens vägverk,något som är nödvändigt från kontroll- och styrningssynpunkt och med tanke påden enskildes rättsskydd i samband med tvångsupplåtelse av vägrätt. Desakkunniga behandlar i detta sammanhang frågan om vilka krav som bör ställas påarbetsplanen i fråga om noggrannhet. Den omständigheten att fastställdarbetsplan ger väghållaren möjlighet att tvångsvis förvärva rätt tillvägområdet motiverar enligt de sakkunniga en restriktiv reglering. Ä andrasidan är det tydligt att väghållaren inte bör vara helt utan möjlighet att gåutanför vad arbetsplanen anger. Desakkunniga redovisar i betänkandet uppgifter som inhämtats från dåvarande väg-och vattenbyggnadsstyrelsens vägbyrå. Av dessa uppgifter framgår att det underbyggnadsarbetets utförande mycket ofta visar sig nödvändigt att göra mindreavvikelser från vad som angetts i arbetsplanen, trots att man vid utarbetandetav arbetsplanen ägnat stor omsorg åt en noggrann redovisning. Anledningen tilldetta kan vara svårigheterna att vid utarbetandet av arbetsplanen göraterrängmätningar som ger exakta marknivåer Ojämnheter i terrängen leder lätttill att en liten förflyttning av mätpunkten ger en påtaglig ändring inivåsiffran. Vidare måste man lägga mätpunkterna på vissa avstånd frånvarandra. De blir då inte helt representativa för nivåerna på mellanliggandeområden. Slutligen måste av praktiska skäl vissa mätningar utföras på höstenoch andra . Mätningar, utförda i tjäle, ger andra resultat än sådana somutförs utan tjäle. Omständigheter av nu nämnt slag framtvingar inte sällan vid byggandet av vägen exempelvis måste ge slänt eller bank andraproportioner än de planerade. Andra omständigheter kan leda till liknandeavvikelser. Det fasta berget kan t. ex. visa sig ligga på lägre nivå än vad somframgått av borrningarna vid de provpunkter som undersökts då arbetsplanenutarbetades. Jordarten i en pro- Maj:ts proposition nr 1971 jekteradslänt kan visa sig vara sådan att lutningen måste göras flackare än beräknat,om man skall vara säker på att massorna skall ligga kvar. Vidare medger arbetetmed de maskiner som används för schaktningar inte så stor exakthet attslänterna alltid får den lutning som avses. Slutligen kan man ibland särskiltvid arbete i lera få sättningar som framtvingar slänter av annat slag än manplanerat. Deredovisade svårigheterna att få arbetsplanen att helt överensstämma med debehov som kommer till synes under vägbyggnadsarbetet medför enligt de sakkunnigaatt en hundraprocentig bundenhet \id arbetsplanens detaljer skulle kunna ledatill både opraktiska och obilliga resultat. Väghållaren skulle i så fall inteha rätt att tvångsvis förvärva ens det obetydligaste område utanför vadarbetsplanen redovisar. Om väghållaren under arbetets gång inte omgående kanåstadkomma en frivillig överenskommelse med markägaren, skulle det bhnödvändigt att stoppa arbetet på vägen i avvaktan på att en ny arbetsplan blirfastställd. En regel med en så restriktiv innebörd skulle enligt de sakkunnigakunna utnyttjas av markägare till att framtvinga orimligt hög ersättning förmark som är obetydlig både till storlek och värde. Enligtde sakkunnigas bedömning erbjuder den nu gällande formuleringen av kravet pånoggrannhet en lämplig avvägning av de mot varandra stående intressena. Utanatt det uttryckligen angetts i författningstexten kan enligt de sakkunnigaregeln sägas ha den innebörden att tvångsförvärv av vägrätt kan förekomma inomdet angivna måttet oväsentlig jämkning i fråga om mark utanför vadarbetsplanen anger. En avvägning av omständigheterna i det konkreta fallet fårbli avgörande för frågan, när och hur långt tvångsförvärv på detta sätt fårutsträckas. Omständigheterna kan här, anser de sakkunniga, motivera olikagrader av restriktivitet vid tillämpningen. Inom tätort torde tvångsförvärv medstöd av regeln om oväsentlig jämkning mestadels kunna avse mark av endastobetydlig omfattning. Liknande restriktivitet lär vara på sin plats där markenav annan orsak är av särskilt stort värde. I andra sammanhang, t. ex. då detgäller väg genom ödemark, torde däremot awägningen kunna leda till att markytorav mera påtaglig storlek kan anses falla inom måttet oväsentlig jämkning. Desakkunniga tar här upp frågan i vilka fall man utan att eftersätta väsentligaintressen kan tillåta att väg byggs utan att arbetsplanen görs till föremålför fastställelse. Nuvarande bestämmelser i 15 § AVL och 26 § VSt ger enligt desakkunniga inte tillräckligt klart besked om i vilka fall en sådan förenklingav förfarandet får tillgripas. De sakkunniga nämner att samma uppfattninguttrjckts av dåvarande väg- och vattenbyggnadsstyrelsen och av ett antalvägförvaltningar. Klarare linjer kan enligt de sakkunnigas mening åstadkommas,om för ett förenklat förfarande inte, såsom nu är fallet, upp- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 61 ställsdet \illkoret beträffandearbetet att det skall vara fråga om förbättringsarbete eller mindreomläggningsarbete utan bara det kravet att arbetsplanen skall avse förbättringeller omläggning av befintlig väg. På detta sätt skulle man undgå svårighetenatt tolka begreppet mindre omläggningsarbete. Statens vägverks intresse att haavgörandet genom prövning av arbetsplan i fråga om arbeten av störreomfattning kan enligt de sakkunniga tillgodoses i tillräcklig grad genom attverket utfärdar närmare anvisningar till vägförvaltningarna. Denna ordninghar, framhåller de sakkunniga, också den fördelen att den medger en begränsningav de fall, i vilka fastställelse av arbetsplan får underlåtas, till företagsom inte drar högre kostnader än ett visst maximibelopp och att detta belopp påett smidigt sätt kan anpassas till ändrade förhållanden. Dessutom fårvägverket möjlighet att förbehålla sig prövningen av företag som avseranordningar av visst slag. Det andra nu gällandevillkoret för att förenklat förfarande skall få tillgripas, nämligen attarbetet inte kan antas lända till förfång för ägare av fastighet som berörs avföretaget eller för nyttj anderätts- eller servitutshavare, anser desakkunniga böra inriktas på sitt väsentligaste syfte, nämligen att trygga denenskildes rättssäkerhet. Detta bör enligt de sakkunniga ske genom en regelenligt vilken arbetsplan, som endast avser förbättring eller omläggning avväg, inte behöver utställas eller fastställas, om den planerade åtgärden intemedför behov att ta i anspråk mark för vägen eller om samtliga markägare ochandra rättsinnehavare skriftligen medgett ianspråktagandet. De sakkunnigapåpekar i detta sammanhang att frivillig upplåtelse inte behöver innefattanågot avgörande av frågan om ersättningens storlek. Ingenting hindrar att densidan av upplåtelsen i avtalet hänskjuts till avgörande av domstol. Nuberörda undantag från på fastställelse av arbetsplan bör enligt desakkunnigas mening i fortsättningen till skillnad från vad som gäller nu vara tillämpligt också på sådana arbetsplaner som upprättas av stad ellerstadsliknande samhälle som är väghållare. Vadbeträffar den i det föregående nämnda, i vissa fall tillämpade ordningen attunderlåta fastställelseprövning, om kostnaderna för visst vägföretag bestridsav medel som ställs till förfogande av och om behövligamedgivanden från markägarna förehgger, anser de sakkunniga att skälen förprincipen att arbetsplan skall prövas av den centrala vägmyndigheten talar motett generellt godtagande av denna ordning. Det bör dock vara möjligt för dencentrala vägmyndigheten att på vissa villkor medge att en sådan ordningtillämpas. 6.2.4Arbetsplan i två led Denförenkling i förfarandet med arbetsplaner som kan åstadkommas genom de iföregående avsnitt berörda reglerna bör enligt de sakkunniga inte medföra någonförenkling av arbetsplanens innehåll. Maj:ts proposition nr 1971 äveni dessa fall i princip ge lika klara besked om vägföretagets omfattning ochinnebörd. I vissa speciella situationer kan det emellertid, anför de sakkunniga,finnas anledning att överväga, om inte ett något förenklat innehåll bör kunnamedges. I anslutning till vad somfrån viss vägförvaltning upplysts beträffande en stundom begagnad typ avförenklad arbetsplan, s. k. utredningsplan, avsedd att i stora drag blivägledande för den följande detalj projekteringen, har de sakkunniga fråndåvarande väg- och vattenbyggnadsstyrelsen inhämtat att man i vissa fall,särskilt då det gällt att på kortast möjliga tid få fram planer för motorvägareller andra större vägar, tillämpat en ordning innebärande att man utarbetatarbetsplaner i två led. Först har utarbetats en till sitt innehåll relativtenkel plan som i stort utvisat sträckningen av vägen, de områden som skulle tasi anspråk och i grova drag den avsedda kvaliteten på vägen. Trots att sådanplan strängt taget inte helt uppfyllt villkoren för arbetsplan i 15 § VSt, harman låtit den bli föremål för utställelse och fastställelse. som detrelativt tidsödande förfarandet med utställelse och fastställelse pågått, harman fortsatt arbetet med det andra ledet som avsåg detalj projekteringen avvägen. Detta andra led av arbetsplanen har man emellertid inte ansett behövabli föremål för proceduren fram till fastställelse. I stället har väg- ochvattenbyggnadsstyrelsen och i samförstånd låtit dendetaljerade delen av arbetsplanen gå till direkt verkställighet och bl. a.lämnat ut den som entreprenadhandling. Detta förfarande med arbetsplan i tvåled har i vissa fall varit av stor betydelse på grund av den tidsbesparing detkunnat erbjuda. Det lider emellertid av två svagheter. Dels kan det sägas varatveksamt, om det enda led som gjorts till föremål för fastställelse verkligenvarit av den kvalificerade art som regeln i 15 § VSt föreskriver. Dels kan manställas inför svårigheter om det först av det senare ledet framgår att vissmark behöver tvångsris tas i anspråk för vägen. att, när så är rimligt, möjliggöra förenklingar i arbetsplans innehåll,ligger enligt de sakkunniga i en lämplig vidareutveckling av den beskrivnaordningen med arbetsplan i två led. Det första ledet bör auktoriseras genomuttryckliga föreskrifter i vägstadgan. Det bör då föreskrivas att, när det ärpåkallat av särskilda skäl, en förberedande, förenklad arbetsplan får upprättasoch fastställas, innan arbetsplan utarbetas med den noggrannhet som vägstadgankräver. Särskilda skäl får exempelvis anses föreligga, om det är av väsentligbetydelse att arbetet med viss väg kan påbörjas eller omdet är av stor vikt för annat planläggningsarbete såsom arbete medgeneralplan eller stadsplan att det genom faststäl-lelsebeslut blir klarlagthur vägen kommer att dras. Det bör emellertid också, framhåller de sakkunniga,uppställas vissa minimikrav på innehållet i förenklad arbetsplan. Man bör krävasådana huvudelement som att planen redovisar vägens sträckning i både höjdledoch sidled, i huvudsak de områden som skall tas i anspråk samt den huvudsakligaomfattningen av de an- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 63 Till kraven bör enligt de sakkunniga därutöver räknas dock utanatt det behöver nämnas särskilt i författningstexten sådant grundläggandematerial som markägareförteckning och kostnadsberäkning. Föratt säkerställa att arbetsplanens första led alltid följs av ett andra,kompletterande led föreslår de sakkunniga att till regeln om förenklad arbetsplanfogas en föreskrift om att vägföretag inte får påbörjas förrän fullständigarbetsplan färdigställts. I fråga om det andra,kompletterande ledet av arbetsplanen framhåller de sakkunniga att arbetsplaneni denna del lika väl som tidigare behandlade förenklade arbetsplaner somavser förbättring eller omläggning av befintlig väg bör kunna gällautan den omständliga proceduren med utställelse och fastställelse, i den måndenna del av arbetsplanen inte för sitt genomförande kräver något tvångsförvärvav vägrätt utöver vad som möjliggjorts genom fastställelsen av det förstaledet. Den förut utvecklade undantagsregeln om arbetsplan som endast avserförbättring eller omläggning av befintlig väg bör enligt de sakkunnigas meningdärför kunna göras tillämplig också på plan som avser fullständigande avfastställd plan för ännu ej färdigställd väg. Om det under utarbetandet avarbetsplanens andra led skulle visa sig att mark måste tas i anspråk tvångsvisutöver vad man tidigare räknat med, exempelvis på grund av att en ny teknisklösning måste väljas eller en förut inte planerad väganordning bör komma tillstånd, bör det enligt de sakkunniga vara möjligt att låta erforderlig del avplanens andra led gå till fastställelse. Ävenefter det att fullständig plan upprättats och vägarbetet påbörjats kan det,framhåller de sakkunniga, beträffande någon del av vägen tänkas uppkomma behovav en kompletterande arbetsplan som innebär utvidgning eller jämkning av denredan gällande planen. Ordningen med plan i flera led bör enligt de sakkunnigasmening kunna tillämpas i sådana fall, om vägen ännu inte är färdigställd. Ocksåsådan ny plan bör kunna ses som en kompletterande plan som inte nödvändigtvisbehöver genomgå den långa proceduren fram till fastställelse. De sakkunnigaföreslår därför att undantagsregeln om arbetsplan som endast avser förbättringeller omläggning av befintlig väg skall bli tillämplig förutom på plan somavser fullständigande av fastställd plan för ännu ej färdigställd väg ocksåpå plan som avser utvidgning eller jämkning av fastställd plan för väg som inteär färdigställd. Eftersom den tidigare beslutade planen gäller till dess en nyplan träder i kraft, behöver vägarbetet i dessa fall inte stoppas annat än i dedelar som kan påverkas av den ifrågasatta ändringen. 6.2.5Vägs tillkomst genom beslut av vattendomstol Vattendomstolkan med stöd av 2 kap. 2 och 14 §§ vattenlagen i mål angående kraftverk ellerregleringsföretag dels ålägga sökanden att bygga väg i Maj:ts proposition nr 1971 nysträckning, dels förordna att rätt till mark som behövs för vägens nyasträckning skall upplåtas. De sakkunniga uppger att i Jämtlandslän har påtalat att vägförvaltning i sådana fall har små möjligheter attpåverka vägfrågans lösning. Klarare gränser mellan vägmyndigheternas och vattendomstolarnaskompetensområden skulle därför vara önskvärda på denna punkt. Enligtde sakkunnigas uppfattning innebär den ifrågavarande ordningen en i och för siglovvärd förenkling. Visserligen begränsas härigenom vägför-valtningensinflytande på vägens nya sträckning. De sakkunniga anser dock attvägförvaltningen har goda möjligheter att framföra sin uppfattning ivattenmålet och att det saknas anledning anta att vägintressena inte skulle blii tillbörlig grad beaktade av . Det kan enligt de sakkunnigamöjligen invändas att väghållaren genom beslut inte förvärvarvägrätt till den mark som används för den nya vägsträckningen. Väghållarentorde i stället få ett något mera obestämt slag av icke tidsbegränsadnyttjanderätt. I den mån väghållaren anser det önskvärt är det emellertid,framhåller de sakkunniga, möjligt att senare genom ett relativt enkeltförfarande med formell arbetsplan tillskapa vägrätt till marken i fråga. Vadsom nu anförts, liksom den omständigheten att frågor av detta slag på grund avutvecklingen på vattenbyggnadsområdet sannolikt kommer att bli relativtfåtaliga, finner de sakkunniga tala för att någon lagändring på denna punktinte är påkallad. Deförslag som redovisats i avsnittet om arbetsplan tillstyrks eller lämnas utanerinran av de allra flesta remissinstanserna. Följande synpunkter har framförtsi denna del. Sveahovrätt delar de sakkunnigas uppfattning att möjligheten att göra oväsentligajämkningar i arbetsplan bör bibehållas. Väghållaren har alltså rätt tilltvångsförvärv också av mark som ligger utanför vad arbetsplan uttryckligenanger. Av principiella skäl anser hovrätten att denna rätt bör framgå avväglagen och inte bara tolkningsvis av tillämpningsföreskrifterna, vägstadgan.Liknande synpunkter anförs av i län. Mot denföreslagna ordningen talar enligt överlantmätaren i attväghållare och markägare kan ha olika uppfattning om vad som är oväsentligjämkning. Bestämmelsen bör tillämpas restriktivt, särskilt i samhällen. är att för de fall då avvikelse från arbetsplan är nödvändig föreskrivasärskild dispensprövning. i ifrågasätter om intejustering av arbetsplanen skulle vara en säkrare och snabbare lösning än denföreslagna möjligheten till tvångsförvärv utanför det i arbetsplanen upptagnaområdet. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 65 tillstyrker förslaget om arbetsplan i två led. Då också mindreförändringar i vägens sträckning kan komma i konflikt med naturvårdsintresset,förutsätter verket att utarbetandet av slutlig plan, i de fall därvägsträckningen ändras, sker i samråd med i dess egenskap avregional naturvårdsmyndighet. Motde sakkunnigas förslag att utställelse och fastställelse av arbetsplan i rissafall kan underlåtas har i och för sig ingen erinran.Samfundet påpekar dock att, om arbetsplanen avser ändring av vägens höjdläge,väsentliga olägenheter kan uppkomma för markägare och andra rättsinnehavare. Dådet kan vara av intresse både från markägarens och väghållarens synpunkt attkonsekvenserna av en ändring av vägens höjdläge klarläggs redan innanutförandet blir bestämt, föreslår samfundet att arbetsplan skall utställas ochfastställas när den planerade åtgärden medför sådan ändring av vägens höjdlägeatt skada kan uppkomma för markägare. Undantag från en sådan regel bör kunnagöras i de fall då markägaren lämnat skriftligt medgivande. I princip sammauppfattning uttrycks av RLF. Vadbeträffar vägar som tillkommit genom beslut av vattendomstol framhåller Sveahovrätt att hithörande frågor regelmässigt avgörs i nära samarbete medvederbörande vägmyndighet. Som de sakkunniga anfört saknas det anledning anta annatän att vägintressena blir beaktade i tillbörlig grad. Institutetvägrätt en för väghållares behov avpassad begränsad rätt till vägmark infördes första gången genom lag om vägrätt. För uppkomsten av vägrättförutsattes markägarens medgivande att marken togs i anspråk för vägen. Sådantmedgivande kunde vara uttryckligt eller presume-rat. Om medgivande inteförelåg, fick tvångsförvärv enligt expropriationslagens regler tillgripas.Genom 18 § AVL infördes möjlighet för väghållaren att förvärva vägrätttvångsvis. Vägrätt har därefter framstått som den normala formen förväghållarens förvärv av rätt till vägmark. Särskilt har dockväghållare, enligt vad de sakkunniga uppger, i vissa fall funnit det lämpligareatt förvärva vägmark med äganderätt. Mednu gällande regler om vägrätt ville man främst åstadkomma en förenkling avmarkförvärvet. Förfarandet kunde bli smidigare än det tidsödande och kostsammaexpropriationsförfarandet. Vidare behövde man inte, såsom vid förvärv aväganderätt, låta avstycka vägmärken och lagfara fånget. På detta sätt blev detmöjligt att undvika en mindre tillfredsställan- 3 1971.1 saml. Maj.ts proposition nr 1971 defastighetsbildning med ett flertal små vägfastigheter som, om vägen senaredrogs in, inte längre skulle vara lämpade att bestå som självständigafastigheter. Vägrättkan enligt AVL uppkomma på tre olika sätt. I det första fallet, som sedantillkomsten av AVL utgör normalfallet, tillskapas vågrätten i två steg. Dåarbetsplan för vägen fastställs uppstår för fastighetsägaren skyldighet attupplåta för vägen erforderlig mark. Vågrätten kommer definitivt till stånd ioch med att väghållaren tar marken i anspråk för vägen (18 § första stycketAVL), I det andra fallet grundas vågrätten inte på tvångsrätt utan påmedgivande från fastighetsägarens sida. Sådant medgivande kan lämnas ivägrättskontrakt. Vågrätten anses komma till stånd i och med att marken tas ianspråk enligt medgivandet (18 § andra stycket). Det tredje fallet gäller densituationen, att vägmärken redan tidigare tagits i anspråk för enskild väg.Beslutet om förändring av vägen till allmän medför samma rätt tilltvångsförvärv som fastställande av arbetsplan för allmän väg. Även ommarkägaren inte lämnat något medgivande, förvärvar väghållaren vägrätt till som tas i anspråk i enlighet med beslutet (18 § andra stycket). Ianspråktagandeanses i de båda första fallen ha skett då vägens sträckning över fastighetenblivit tydligt utmärkt genom renstakning eller på annat sätt och vägarbetetpåbörjats på fastigheten (18 § tredje stycket AVL). I det tredje fallet ansesianspråktagandet ha skett i och med att vägen enligt beslutet intagits tillallmänt underhåll. Förupplåtelse av vägrätt skall väghållaren enligt 19 § AVL i princip utgeersättning till fastighetsägaren och innehavare av särsltild rätt till fastigheten. Vågrättenär sakrättsligt skyddad utan särskild åtgärd och kan alltså göras gällande utanhinder av den rätt annan kan äga i avseende på fastigheten (18 § första stycketAVL). Den gäller både i förhållande till ägare av fastigheten den upplåtandesåväl som senare ägare och i förhållande till innehavare av särskild rätttill fastigheten, vare sig sådan rätt tillskapats före eller eftervägrättsupplåtelsen. Väghållarensbefogenheter i fråga om den mark som han innehar med vägrätt beskrivs i AVLså, att marken får nyttjas för vägen (18 § första stycket). Befogenheterna äralltså bestämda med hänsyn till syftet med upplåtelsen. Vågrättensgiltighet i tiden är bestämd på ett indirekt sätt utan någon i lagen utsatttidsgräns. Vägrätt upphör om vägen dras in genom beslut enligt 8 § AVL. Iprincip återfår då fastighetsägaren helt sin mark (25 § AVL). Enligt 26 § AVLupphör vägrätt också, om vägmark enligt fastställd generalplan eller stadsplaningår i gata, annan allmän plats eller särskilt trafikområde och staden ellerdet stadsliknande samhället tar marken i anspråk för avsett ändamål. Stadeneller samhället blir genom ianspråktagandet ägare till vägmärken och detta utanatt behöva utge någon ersättning för dess värde. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 67 Enligt40 § AVL får inte utan väghållarens medgivande dras ledning elektrisk ledning,vattenledning eller annan jämförhg ledning över område för väg. Väghållarenskall pröva om ledningsdragningen skall få ske, försåvitt inte denna prövningenligt lag eller annan författning skall göras i annan ordning. Väghållaren kanvidare meddela de föreskrifter som behövs med hänsyn till samfärdseln ochväghållningen. Dessa regler gäller också arbete på redan framdragen ledning. Enligtde sakkunnigas mening kommer det också i fortsättningen att föreligga behov aven särskild form för väghållarens rättsinnehav, vägrätt. Utvecklingen påexpropriationslagstiftningens område har visserligen medfört att skälen för ettsärskilt vägrättsinstitut minskat i styrka. De sakkunniga är dock av denuppfattningen att institutet vägrätt fortfarande bjuder sådana fördelar attdet bör behållas. Institutets värde kan enligt de sakkunniga okas, om man såsom de föreslår i det följande genomför vissa mindre reformer ifråga om det processuella förfarandet och beträffande reglerna om debefogenheter som grundar sig på förvärv av vägrätt. Desakkunniga anser att vägrätt liksom bör kunna komma till stånd på treolika sätt, genom tvångsförvärv på grund av fastställd arbetsplan, genomfrivilligt förvärv på grund av fastighetsägarens medgivande samt genomtvångsförvärv på grund av beslut om förändring av enskild väg till allmän.