prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — Uppenbarligen, anför desakkunniga, bör ha denna befogenhet, om utfart anordnats utanföregående anmälan eller i strid mot meddelade föreskrifter. Bestämmelsernabör emellertid vara tillämpliga också i åtskilliga andra fall, exempelris omen utfart, som tillkommit i äldre tid, till följd av ändrade förhållandenvisar sig vålla sådana olägenheter att den bör slopas, flyttas eller ändras.Även i det fall då en utfart tillkommit efter vederbörlig anmälan ochlänsstyrelsens föreskrifter i allt iakttagits bör på grund av ändradeförhållanden kunna ta upp frågan till ny prövning. Nödvändigheten att tryggatrafiksäkerheten får enligt de sakkunniga anses väga lika tungt, vare sigutfarten tillkommit i föreskriven ordning eller inte. har f. ö.redan nu möjlighet att meddela beslut om slopande av utfarter, närhelst ensådan åtgärd är påkallad med hänsyn till trafiksäkerheten eller eljest avsärskilt skäl. Markägarens intressen får i sådana och liknande fall tillgodosesgenom bestämmelser om rätt till ersättning av väghållaren. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 85 Desakkunniga anser att befogenhet att meddela föreskrifter ombefintliga utfarter inte bör, såsom fallet är , vara begränsad till möjlighetenatt föreskriva slopande av utfart utan att den också bör omfatta möjlighet attmeddela föreskrift om flyttning eller ändring av utfarten och att utfärdatrafikföreskrift. Genom sådana föreskrifter kommer det enligt de sakkunnigaofta att risa sig möjligt att bibehålla en utfart som av trafiksä-kerhetsskälannars hade måst slopas. får på detta sätt betydligt bättremöjligheter att anpassa sina ingripanden efter vad situationen i det särskildafallet kräver. Utom de påtagliga fördelar som detta innebär för de enskildaintressenterna, torde reformen enligt de sakkunniga också medföra väsentligabesparingar för det allmänna genom att kostnaderna för intrångsersättningarnedbringas. om flyttning eller ändring av utfart bör enligt de sakkunnigasmening vid behov innefatta ett bemyndigande för väghållaren att för vägändamåleller eljest för utfartsanordningar ta i anspråk vissa markområden även motmarkägarens vilja. En förutsättning härför är, framhåller de sakkunniga, attmarkägaren inte i stället väljer att helt slopa utfarten, något som alltid stårhonom fritt och kan vara en praktisk lösning, om han har en annanutfartsmöjlighet. De sakkunniga framhåller att det markområde som skall tas ianspråk i anledning av föreskrift om flyttning eller ändring av utfart börvara tydligt angivet i beslut, så att någon tveksamhet ombeslutets innebörd inte behöver uppstå. Desakkunnigas uttalanden om innebörden av beslut i frågor omflyttning eller ändring av utfart tar i första hand sikte på det fall attutfarten tjänar endast en fastighets behov och att den mark som behöver tas ianspråk ingår i samma fastighet. Härmed kan enligt de sakkunniga likställasdet fall, att utfai-ten är avsedd för två eller flera fastigheter och markenutgör en samfällighet för exakt samma krets av fastigheter. För det fall däremotatt utfarten är avsedd för en viss fastighets behov och marken tillhör en annanfastighet, liksom för det fall att utfarten är avsedd för två eller flerafastigheter och marken tillhör blott någon eller några av dessa eller ytterligarenågon fastighet har del i marken, behövs en reglering mellan fastigheternainbördes som ibland kan bli ganska komphcerad. För att avgöra frågor av dennaart anvisar EVL ett särskilt förfarande. De sakkunniga föreslår såsomkomplement till de förut föreslagna reglerna en ny bestämmelse i väglagenenligt vilken vederbörande väghållare har rätt att påfordra att förrättningenligt EVL kommer till stånd, om så behövs för att få ta i anspråk mark ridflyttning eller ändring av utfart. Ianslutning till nu behandlade regler om rätt för väghållare att ta i anspråkmark uppmärksammar de sakkunniga den i AVL upptagna bestämmelsen om rätt förväghållare att själv bygga enskild väg i stället för att betalaintrångsersättning samt att för sådant ändamål påkalla förrättning en- Maj:ts proposition nr 1971 Denna bestämmelse, anför de sakkunniga, går i riss mening längre än de avdem föreslagna nya reglerna, i det att den inte motiveras avtrafiksäkerhetens krav eller annat direkt vägintresse utan främst av önskemåletatt hålla intrångsersättningarna på en skälig nivå. Enligt de sakkunnigasmening är emellertid detta motiv så starkt att bestämmelsen bör bibehållas vidsidan av de föreslagna nya reglerna. De sakkunniga påpekar att mot bestämmelsenkan anmärkas att den reglerar bara det fall att väg skall byggas över annanfastighet än den för vilken utfarten är avsedd och inte an-risar något medelatt lösa frister om rätt att ta i anspråk mark som tillhör sistnämndafastighet. De sakkunniga finner detta vara en brist och föreslår en nybestämmelse av innebörd att såväl ägaren av fastighet för vilken vägen skallbyggas som väghållaren får hänskjuta tvist angående vilken mark som skall tas ianspråk till vägsynenämnden. För denna prövning bör enligt de sakkunniga gällaatt syftet med den planerade åtgärden skall tillgodoses med minsta intrång ocholägenhet för fastighetens ägare och annan. Ersättningsfrågor anser desakkunniga inte böra prövas av vägsynenämnden. De bör i stället lösas i sambandmed den större frågan om ersättning i anledning av den åtgärd som föranlettföretaget. Ifråga om väghållarens rätt att i vissa fall påkalla förrättning enligt EVL ochatt föra talan vid sådan förrättning anser de sakkunniga gällande regler vara ibehov av översyn. I EVL saknas regler om företrädet mellan två eller flerapersoner som äger föra talan för samma fastighet. Det är därför inte alltid säkertatt en av väghållaren med stöd av AVL påkallad förrättning leder till detönskade resultatet, nämligen att väghållaren får rätt att bygga väg. Omväghållarens rätt att påkalla förrättning och där föra talan för fastighetenskall göras effektiv, är det enligt de sakkunniga nödvändigt att väghållarenfår det avgörande ordet, när det gäller att för fastighetens räkning framställayrkanden gentemot ägarna av andra fastigheter. En sådan ordning kan enligt desakkunniga inte gärna tänkas vara till nackdel för ägaren av den fastighet förvilken vägen byggs. Det är ju väghållaren som betalar inte bara ersättningenför ianspråktagande av mark utan också kostnaden för vägens byggande. Kanväghållaren inte helt tillgodose en viss fastighets intressen, får han istället betala intrångsersättning. Fastighetsägarens ekonomiska intressen ärunder alla förhållanden skyddade. Den omständigheten att väghållaren får detavgörande ordet, när det gäller att vid vägförrättning framställa yrkanden förfastighetens räkning, innebär enligt de sakkunniga inte att fastighetsägarenskulle komma att sakna möjlighet att framföra sina synpunkter antingen tillväghållaren eller direkt vid förrättningen. Väghållaren kan också förutsättasvara benägen att tillgodose sädana önskemål, i den mån de är rimhga. Dendiskuterade ordningen medför enligt de sakkunnigas mening vinster i klarhetoch effektivitet. Med hänsyn härtill och då den inte synes medföra någraolägenheter från annan synpunkt, föreslår de sakkunniga att den blir införd iden nya väglagen och görs tillämphg såväl på de fall, då Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 87 förrättningenär ett led i verkställigheten av länsstyrelses föreskrift om flyttning ellerändring av utfart, som på de fall, då väghållaren själv tar initiativet tillatt bygga ny väg för att minska det intrång som uppstår genom förbud ellerföreskrift rörande utfart. Reglernaom ersättning till markägare och andra i anledning av länsstyrelsensingripanden med stöd av de föreslagna nya reglerna om utfarts-vägar anser desakkunniga till sina huvuddrag böra utformas i anslutning till vad som gällernu. Det kan enligt de salikunniga möjhgen diskuteras, om nu gällandebegränsning av ersättningsrätten till fall, då avsevärt men uppkommer, börbibehållas för framtiden. De sakkunniga finner dock starka skäl tala för dennabegränsning. Dels utgör den omständigheten att staten utan kostnadtillhandahåller en förstklassig transportled regelmässigt en sådan förmån fÖrde kringliggande fastigheterna, att det är befogat att dessa utan ersättningfår tåla intrång av vägen åtminstone intill det mått som de nuvarande reglernaförutsätter. Dels hindrar begrUnsningsre-geln mindre nogräknade fastighetsägarefrån att med avsikt bygga mycket enkla och uppenbart otillfredsställandeutfarter för att därigenom vältra över en del av kostnaderna på väghållaren.Dessutom skulle reglering av krav på ersättning för mindre väsentliga skadormedföra en arbetsinsats för vägväsendets personal som inte skulle stå i rimhgproportion till sakens betydelse från allmän eller enskild synpunkt. Desakkunniga föreslår därför att rätten till ersättning liksom begränsastill sådana fall då skadan är avsevärd. Enligtgällande regler skall ersättning utgå för avsevärd kostnad för byggande av nyeller ändrad väg och för avsevärt men som genom ingripandeuppkommit vid fastighetens nyttjande. Om ökning av kostnaden för vägunderhållkan ersättas framgår inte klart av AVL. Ett förtydligande är på sin plats,anser de sakkunniga. De föreslår att regeln om ersättning för avsevärd kostnadför byggande av ny eller ändrad väg i den nya väglagen i stället avfattas såatt avsevärd ökning av eljest erforderlig väghållningskostnad blirersättningsgill. På det sättet bhr det klart, framhåller de sakkunniga, attavsevärd ökning av kostnaden för vägunderhåll berättigar till ersättning.Samtidigt inskärps genom att rätten till ersättning begränsas till merkostnadutöver eljest erforderlig kostnad att fastighetsägaren inte bör tillåtas attpå det allmänna övervältra någon del av den kostnad som han under allaförhållanden skulle ha fått ridkännas för att få till stånd en godtagbarutfart för fastigheten. Vid bedömande av vad som i detta hänseende ärgodtagbart bör enligt de sakkunniga också trafiksäkerhetssynpunkter beaktas,särskilt när det är fråga om anläggande av ny utfart. Det bör enligt desakkunniga i regel kunna antas att fastighetsägaren skulle ha kostat på sig enutfart med rimlig standard. Ersättningsberäkningen bör alltså inte grundas påantagandet att från fastighetsägarens synpunkt en uppenbart Maj:ts proposition nr 1971 livsfarligutfart är den naturliga lösningen av fastighetens kommunikationsfrågor, om enbättre lösning kan åstadkommas på något så när rimliga ekonomiska villkor.Ersättningen bör således bestämmas efter en avvägning från fall till fallhuruvida merkostnaden för anordnande av en trafiksäker utfart är att anse somerforderlig för fastighetens behov eller föranleds av det trafiksäkerhetsintressesom vägmyndigheterna företräder. När fråga är om flyttning av en sedan längretid befintlig utfart, torde en generös tillämpning av regeln vara motiverad,anser de sakkunniga, övervägande skäl talar nämligen oftast för attfastighetsägare, trots eventuella olägenheter från trafiksäkerhetssynpunkt,skulle i det längsta ha behållit utfarten. Denbegränsning av de nuvarande ersättningsreglernas tillämpningsområde, sombestår i att ersättning kan utgå endast om fastigheten tidigare haft utfarttill allmän väg, bedömer de sakkunniga vara nödvändig också i fortsättningen.Att slopa denna begränsning skulle enligt de sakkunniga i princip varaliktydigt med att ålägga väghållaren skyldighet att garantera utfart inte baraför alla nu förefintliga fastigheter utan också för de fastigheter somtillkommer . Enligt de sakkunnigas mening utgör fastighetsbildningoch därmed förenad byggnadsverksamhet en form av investering. Den som görinvesteringen bör i princip svara för alla uppkommande kostnader, bl. a.kostnaden för anordnande av utfart. En tillämpning av ersättningsreglerna påfastigheter som tillkommer skulle enligt de sakkunniga innebäraen subventionering av denna investering. Om sådan subventio-nering i ett ellerannat fall är befogad har de sakkunniga inte ansett sig böra ta ställning till.De uttalar dock som sin mening att kostnaderna för sådana subventioner i alltfall inte bör belasta vägbudgeten. Någon uppmjukning av ersättningsreglerna iförevarande hänseende anser sig de sakkunniga alltså inte kunna rekommendera. Medhänsyn till att ersättningsreglerna föreslås få en så generell avfatt-ning, attde i princip blir tillämpliga på alla beslut om utfarter som länsstyrelsenmeddelar, bör enligt de sakkunniga ett särskilt undantag göras för det fall attutfarten tillkommit utan att gällande föreskrifter iakttagits. Den som anordnatutfart utan föregående anmälan eller anordnat utfart i strid mot länsstyrelsensföreskrifter eller förbud bör inte ha obetingad rätt till ersättning förkostnad eller annat men som uppkommer genom att utfarten sedermera måsteslopas, flyttas eller ändras. Att helt förvägra honom varje rätt tillersättning finner de sakkunniga dock onödigt hårt. Lämpligare anser de sakkunnigavara att reglerna utformas med den utgångspunkten att väghållarens kostnaderinte bör bli större till följd av fastighetsägarens underlåtenhet att iakttagällande bestämmelser. Detta innebär enligt de sakkunniga att fastighetsägareninte bör ha ersättning för sådan merkostnad eller sådant ytterligare men somkan föranledas av att en olovligen tillkommen anordning tas bort, flyttas ellerändras. Det innebär vidare att fastighetsägaren bör vara skyldig att ersättaväghållarens kostnad för åtgärdens vidtagande. Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 89 medvad som gäller om väghållarens ersättningsskyldighet gentemot fastighetsägareföreslår de sakkunniga att fastighetsägares ersättningsskyldighet gentemotväghållaren begränsas till fall då väghållaren haft avsevärd kostnad förändamålet. Mindre omfattande åtgärder, som kan utföras i samband med ordinarievägunderhåll och som inte åsamkar väghållaren någon större merkostnad förarbetslön eller material, bör enligt de sakkunniga inte medföra ersättningsskyldighetför fastighetsägaren. Eftersomfastighetsägarens rätt till ersättning enligt de föreslagna nya bestämmelsernai regel får anses inträda efter tillkomsten av det förbud eller denföreskrift som ersättningsanspråket grundar sig på bör enligt de sakkunnigatiden för preskription av sådant anspråk löpa från samma tidpunkt. Särskildaregler om möjlighet för domstol att uppskjuta beräkningen av framtida skadatill senare tidpunkt anser de sakkunniga inte behövliga eller ens lämpliga. Desakkunniga berör i detta sammanhang det fall att föreskriftinnebär att utfart får bibehållas riss tid och att påframställning kan förlänga tiden. Kostnadsökning eller annat men uppkommer idetta fall inte förrän vägrar att förlänga tiden för utfartensbibehållande. Det är, anför de sakkunniga, först vid tiden för det sistnämndabeslutet som rätt till ersättning inträder och preskriptionstiden förersättningsanspråk börjar löpa. Har fastighetsägaren underlåtit att begäraförlängning av tiden, torde enligt de sakkunniga någon rätt till ersättninginte föreligga, om inte fastighetsägaren sedermera gör ny ansökan om rätt attbibehålla utfarten och denna ansökan blir avslagen eller väghållaren vidtaråtgärd för att få bort utfarten. redorisade synpunkter är grundade påallmänna regler och behöver därför enligt de sakkunniga inte komma tillsärskilt uttryck i lagtexten. Beträffandeersättning till nyttjanderättshavare och innehavare av annan särskild rätt tillfastighet bör enligt de sakkunnigas mening i princip galla detsamma som omersättning till fastighetsägare. En förutsättning för rätt till ersättning bördock liksom nu vara att rättigheten upplåtits innan förbud eller föreskriftbeträffande utfarten meddelats. Desakkunniga anser vidare att den nya väglagen liksom AVL bör innehålla enbestämmelse om lösenskyldighet för väghållare i de fall, då synnerligt menuppstår i anledning av föreskrift eller förbud beträffande utfart. Såsomnämnts i det föregående innebär övergångsbestämmelserna till 1947 årslagstiftning i korthet att ägare av sådan fastighet, som tillkommit före den 1januari 1948, har rätt till ersättning i anledning av utfartsförbud och beslutom slopande av utfart, även om någon utfart faktiskt inte finns vid dentidpunkt, då förbudet eller beslutet tillkommer. Grunden härför är den att detbeträffande sådana fastigheter inte varit möjligt att i samband medfastighetsbildningen beakta inskränkningarna i rätten att anordna utfart enligt31 a31 c §§ AVL. Enligt de sakkunniga kan man Maj:ts proposition nr 1971 räknamed att numera det helt övervägande flertalet fastigheter av ifrågavarandekategori blivit bebyggda och försedda med utfart. Det kan dock, framhåller desakkunniga, inte uteslutas att det fortfarande finns en och annan sådanfastighet, som ännu inte tagits i bruk för sitt ändamål eller som av annanorsak ännu inte fått sin utfartsfråga ordnad. I allmänhet kan detta enligt desakkunniga antas bero på att ändamålet med fastighetsbildningen förfallit,medan det bara i något enstaka undantagsfall förhåller sig så, att frågan omanordnande av utfart ännu kan tänkas bli aktuell. Med hänsyn härtill och då enövergångsbestämmelse av förevarande art inte lämpligen bör bibehållas underobegränsad tid, anser de sakkunniga att bestämmelsen bör upphävas.Skälighetshänsyn talar enligt de sakkunniga dock för att vederböranderättsägare erhåller visst rådrum, förslagsvis , för att göraframställning hos om rätt att anordna utfart i enlighet med deföreslagna nya bestämmelserna. Desakkunniga berör i detta sammanhang några frågor om bryggor och andratilläggsplatser för båtar vid eller i närheten av allmän väg. Vissavägförvaltningar har för de sakkunniga framhållit att problem fråntrafiksäkerhets- och väghållningssynpunkt kan uppstå vid allmänna vägar som gårutmed eller i närheten av hav, insjö eller vattendrag. Särskilt inom områdensom har mera omfattande fritidsbebyggelse eller som på annat sätt nyttjas för friluftslivi större omfattning förekommer det att fordon i stor utsträckning förs till ochfrån vägen på platser där särskilda anordningar för till- och avfart inte äranordnade. På och längs vägarna är ofta ett stort antal fordon parkerade. Vägennyttjas i oproportionerligt stor omfattning för gångtrafik. Enskilda bryggoransluts ibland direkt till vägbanken och ibland till angränsande markområden.Det händer också att båtar förtöjs direkt vid vägbanken. Det har med anledninghärav ifrågasatts, om inte bestämmelser bör meddelas i väglagen för att kommatill rätta med dessa problem, t. ex. förbud mot förtöjning av båtar vid väg. De sakkunniga framhållertill att börja med att färd till och från fritidsbebyggelse och fritidsområdeni princip är ett legitimt trafikbehov som ibland bör leda till att vägen meddärtill hörande anordningar omdimensioneras eller ändras på annat sätt. Iblandkan det vara tillräckligt med åtgärder för reglering av trafiken, t. ex.förbud mot stannande, uppställning eller parkering av fordon, förbud mot till-och avfart eller hastighetsbegränsning. bör trafikregleringen lämpligenkombineras med andra åtgärder, t. ex. uppsättande av stängsel eller sådanprofilering av vägslänterna att till- och avfart försvåras. Förekomst avfotgängartrafik i större omfattning kan motivera särskilda övergångsställeneller också särskild gångbana. Förtöjning av båtar vid själva vägen är däremotenligt de sakkunniga i och för sig inte en åtgärd som normalt är till förfångför vare sig vägtrafiken eller väghållning- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 91 en.Ett förbud skulle säkerligen, anser de sakkunniga, vålla större skada än nytta. Vadbeträffar bryggor som anläggs vid fastigheter intill allmän väg kan denna formatt utnyttja fastigheten enligt de sakkunnigas mening inte förhindras utanavsevärd skada för vederbörande fastighetsägare. Leder anläggandet av bryggortill ökad körtrafik mellan fastigheterna och vägen, kan de föreslagnabestämmelserna om enskilda utfarter ge möjlighet att i tillräcklig mån beaktatrafiksäkerhetsintresset. Båtbryggorsom ansluts direkt till allmän väg blir enligt de sakkunniga att anse somutfarter och således hänförliga under de tidigare föreslagna bestämmelserna ide fall då bryggorna kan användas för fordonstrafik. Mindre bryggor som äravsedda att begagnas uteslutande av gående kommer däremot inte att falla underbestämmelserna om utfarter. De sakkunniga anser att goda skäl kan åberopas föratt bestämmelserna bör gälla även bryggor av denna beskaffenhet. Att direktansluta en brygga till allmän väg framstår som ett väsentligt ingrepp ivägintresset och bör därför rimligen underkastas anmälningsskyldighet. Härtillkommer, anför de sakkunniga, att det vid den praktiska tillämpningen avreglerna om utfarter säkerligen ofta skulle visa sig svårt att skilja påbryggor tillhörande den ena och den andra kategorien. De sakkunniga föreslårdärför att enskild tillhörig brygga som direkt anknyts till allmän väg blirunderkastad de föreslagna reglerna om enskilda utfartsvägar, vare sig brygganär ägnad att befaras med fordon eller inte. Detstora flertalet remissyttranden innehåller inga principiella erinringar mot desakkunnigas förslag om ändring av nuvarande regler rörande enskilda utfartsvägar.Vissa detaljfrågor diskuteras dock ganska ingående av remissinstanserna, såsomfrågan om anmälningsskyldighetens omfattning och ersättningsfrågan. Denföreslagna regeln om anmälningsskyldighet för den som avser att anordna utfarttill allmän väg tillstyrks av och lantmäteristyrelsen. Avlänsstyrelserna ställer sig endast tre, nämligen länsstyrelserna i ,och negativa. Av övriga länsstyrelser tillstyrkerflertalet liksom hörda regionala organ förslaget uttryckligen. Länsstyrelseni finner det föreslagna förfarandet alltför tungrott och menaratt anmälningsskyldigheten bör fullgöras direkt till vägförvaltningen.Länsstyrelsen bör dock i sista hand ha möjlighet att ingripa mot olämpliga utfarter.Liknande synpunkter framförs av . RLF anser attanmälningsskyldigheten bör kunna begränsas till att avse endast riksvägar ochstörre länsvägar. RLF förutsätter att anmälan inte behö- Maj:ts proposition nr 1971 vergöras när det gäller utfart som anordnas i samband med nyanläggning av allmänväg. i förordar ett generellt anslutningsförbud,kompletterat med rätt för länsstyrelse att rid behov upprätta och fastställaplan som för riss vägsträcka reglerar enskilda utfartsvägars anslutning.Länsstyrelsen bedömer det nuvarande systemet med anslutningsförbud som såvärdefullt att det i sak bör behållas. Anmälningsplikt och generelltanslutningsförbud torde dessutom av den enskilde uppfattas på ungefär sammasätt. i , överlantmätaren i ochlänsarkitekterna i och ifrågasätter också om inteett generellt förbud med regelrätt tillståndsprövning är att föredra.Överlantmätaren i menar att det därigenom blir tydligt utsagt attsökande kan förvänta ett beslut, även om någon erinran mot anslutningen inteföreligger. Länsarkitekten i pekar på svårigheten att i tidbevaka inkomna anmälningar. Enhgtlänsstyrelsen i kan det ifrågasättas om inte det nuvarandesystemet är att föredra framför en allmän anmälningsskyldighet. Det framhäverför den enskilde starkare nödvändigheten av restriktivitet. En anmälningsskyldighetför alla allmänna vägar kommer därtill att medföra en betydande administrativbelastning for . Någraremissinstanser som i princip tillstyrker den föreslagna anmälningsskyldighetenframför vissa kompletterande synpunkter. och ett par andrainstanser betonar sålunda behovet av åtgärder för att sprida kännedom omanmälningsskyldigheten. i framhållernödvändigheten av samråd med byggnadsnämnderna så att inte byggnadslov lämnastill byggande utmed allmän väg på plats där utfart sedan inte lämpligen kananordnas. och länsvägnämnden i finner att tillanmälningsskyldigheten bör knytas straffsanktion. Lantmäteristyrelsen anseratt , för att undanröja ovisshet om utfartens tillåtlighet, såfort som möjligt bör underrätta den som har gjort anmälan även i det fall dåanslutningen godtas. Enligt i bör det övervägas,om inte i väglagen skall föras in i ett generellt förbud för annan änväghållaren att ansluta väg eller anordna utfart till motoi-väg ellermotortrafikled.