prop · FU03179 · 1971-12-31 00:00:00 — Jag skall i detföljande ta upp några frågor som väckts av kreditorganisationema eller som föranlettsav förhåUandena inom inskrivningsväsendet. Fråganom borgenärens rätt till ränta och ersättning för kostnader som föranleds avfordringsförhållandet samt konstruktionen av det tUl pantbrevets belopp knutnatillägget har varit en mycket diskuterad fråga vid JB:s tillkomst. Frågan om andrahandspanthavarensställning föranledde även motioner i (1970:1: 1257 och II: 1469). Dessa avslogs emeUertid vid riksdagsbehandlingen (3LU 1970: 80punkten G i utskottets hemställan samt rskr 1970: 443). VidJB:s tillkomst diskuterades två alternativ till den lösning som slutligenvaldes. Enligt det ena skulle inteckningsrätten utgöras av rätt tUl enbart ettkapitalbelopp (prop. 1970: 20 del B s. 273). Mot denna lösning invändes frän kreditgivarhällbl. a. att fastighetsägaren skulle fä svårt att inse att han inte kunde fä lånmotsvarande hela kapitalbeloppet enligt pantbrevet utan bara till ett såbestämt lägre belopp att återstoden täckte ränta och kostnader. Enligt detandra alternativet skulle inteckningsrätten i stället bestå av ettkapitalbelopp jämte ett visst, rörligt ränte- och kostnadtillägg och vidareskulle borgenären vara h'änvisad tiU inteckningens kapitaldel för sin kapitalfordranoch tUl räntedelen för sin räntefordran (den s. k. skiktprincipen; prop. 1970:20 del B s. 275). Skiktprincipen har kritiserats starkt vidremissbehandlingen särskilt frän kreditgivarhåll bl. a. därför att den inteöppnade möjlighet för borgenärerna att utnyttja kapitaldelen för ränta ochandra kostnader. Den lösning som motionärerna förordade vidriksdagsbehandlingen av JB var grundad på skiktprincipen. Denlösning som förordas av kreditorganisationema kan sägas innebära att ett päförhand bestämbart belopp, nämligen pantbrevets belopp och hela tillägget,reserveras i fastigheten för borgenärerna. Det är endast borgenärerna som vidmedelsfördelning skall kunna göra anspråk på att fä betalning ur de medd sombelöper på tUlägget. Ägarhypoteket kommer sålunda att omfatta endastinteckningens kapitaldel. De invändningar som vid JB:s tillkomst restes mottanken pä att låta inteckningsrätten omfatta endast ett kapitalbelopp synesinte med fog kunna göras gällande mot den skisserade ordningen. Detkan inte bestridas, att JB:s bestärmnelser om tiUägget är ganska kompliceradeoch därmed mindre väl förenliga med en av grandtankar-; na bakompanträttsbestämmelserna, nämligen att eftersträva största möjUga enkelhet iregelsystemet. Det har 'även gjorts g'ållande att bestämmelserna kan leda tillatt en rationell kreditgivning motverkas i vissa hänseenden på grund avförsämringen av andrahandspanthavarens ställning. Bestämmelserna om tillägget isin nuvarande utformning kan också som lagrådet för övrigt påpekade i vissafall leda till gränsdragningsproblem. Det är inte i alla lägen lätt att avgörai vad mån ett fordringsanspråk är att hänföra till kapitalfordran eller ej.Vid överläggningarna med kreditorganisationerna har framkommit att andrahands-pantsättningenhar större betydelse för den institutionella kreditgivningen än vad somtidigare har antagits i lagstiftningsärendet. Detta förhällande anser jag böratillmätas stor betydelse vid ställningstagandet till förevarande fråga. Medhänsyn till att sålunda vissa bestämda nackdelar torde vara förenade med dennuvarande konstruktionen av tiUägget medan den lösning somkreditorganisationerna föreslagit inte synes vara behäftad med den nuvarandekonstruktionens brister men väl tillgodoser föreliggande önskemål, anser jagatt bestämmelserna om tillägget bör ändras i huvudsaklig överensstämmelse medvad kreditorganisationerna förordat. Jag föreslår sålunda, att besfämmelserna i6: 3 JB om tillägget ändras pä sä sätt att borgenär vid medelsfördelning skalFkunna fä betalning för sin fordran dels med pantbrevets belopp, dels, om dettainte räcker tiU, genom tUlägget, som bör utgöra 15 "fo av pantbrevetsbelopp jämte utmätningsräntan. Regeln innebär i motsats till JB:s nuvarandeordning att borgenär kan fä betalt för sin kapitalfordran även ur tillägget. Däremotskall han i överensstämmelse med JB:s nuvarande ordning vara skyldig att iförsta hand hålla sig tUl vad som faller ut på pantbrevets bdopp. För andrahandspanthavarens del inneb'är den föreslagna besfäm- melsenatt han får utnyttja skillnaden mellan förstahandspanthavarens hela fordran ochpantbrevets belopp jämte hela tiUägget. Även i det faUet beräknas givetvis tUläggetpå pantbrevets belopp. I likhet med förstabandspantbavaren är andrahandspanthavarenskyldig att först hålla sig till pantbrevets belopp. Om detta i sin helhet hartagits i anspråk för betalning av förstahandspanthavarens fordran, fär andrahandspanthavarenför sin kapitalfordran hälla sig till tUlägget eller vad som kan återstå avdetta. Ifråga om den utmätningsränta som ingår i tiUägget 6 "fo från den dag dåfastigheten utmättes, konkursansökan gjordes eUer de medel nedsättes som annarsskall fördelas har kreditorganisationerna anfört att den är så låg att kreditgivamatvingas inskrida mot betalningsförsumliga gäldenärer på ett tidigare stadiumän om utmätningsräntan sattes högre. Frågan om dröjsmålsräntans storlek haremellertid nära samband med den större frågan om utformningen av de allmännareglerna om dröjsmälsränta på förmögenhetsrättens område. Denna fråga utreds f.n. av köplagssakkunniga (se riksdagsberättelsen 1969 Ju: 24). Jag är därförinte beredd att nu föreslå någon ändring i fräga om utmätningsräntan. Enkonsekvens av den föreslagna regleringen är att tiUägget bör kunna utmätas förfastighetsägarens skuld. Tillägget kan nämligen enligt vad jag föreslagitutnyttjas av en andrahandspanthavare för att täcka dennes kapitalfordran. Enutmätningsborgenär måste pä samma sätt kunna ta tillägget i anspråk för att fåsin fordran täckt. I annat fall skulle han behöva stå tillbaka för en borgenär,ät vilken fastighetsägaren senare har upplåtit panträtt i andra hand. Det finnsinte någon anledning att låta möjligheten till utmätning bli beroende av om detfinns något ägarhypotek. En sådan ordning skulle medföra, att även ettobetydligt ägarhypotek skulle ge borgenären rätt att ta ett tillägg av kanskebetydande omfattning i anspråk, medan han däremot gick miste om denna rättifall panthavarens fordran bara obetydligt översteg pantbrevets belopp. TUl deändringar i UL och i försäljningslagen som de nu redovisade synpunkternamedför återkommer jag i det följande. Vidde överläggningar som har hållits med företrädare för kreditorganisationemahar framkommit att vad som i särskild grad kan väntas vålla svårigheter vid denpraktiska tiUämpningen av är de krav på kontroU av panträttsupplätarensbehörighet som Ugger i företrädesreglerna i 6: 7 JB. Dessa reglerar företrädetmellan äganderättsförvärv och panträttsupplåtelse och innehåller att borgenärsom är i god tro med avseende på äganderättsövergängen är 3 1971.1 saml Nr 179 skyddadi sitt förvärv av panträtt frän den föratvarande ägaren. Den viktigabegränsningen gäller dock att borgenären inte är skyddad, om nye ägaren hadesökt lagfart när panträtten upplåts. Fråganom och i vad män en borgenär, som i god tro utgår från att pantsättaren ärägare tUl fastigheten, bör skyddas har diskuterats ut-föriigt vid JB:s tiUkomst(jfr prop. 1970: 20 dd B s. 300 och 316). Diskussionen avsåg emellertid ifrämsta rammet det fallet att någon som varken är eUer har varit ägare tUlfastigheten förfogar över ett pantbrev genom pantsättning. I detia fall blkupplåtelsen ogiltig oavsett borgenärens goda eller onda tro. När överlåtelse skettoch överlåtaren därefter upplåtit panträtt i fastigheten, kan däremot borgenärensom nämnts åberopa god tro. I fräga om företrädet mellan äganderättsförvärvoch förvärv av panträtt förekom i lagstiftningsärendet inte några meningsskiljaktigheter(jfr prop. 1970: 20 dd B s. 314). Denu beskrivna företrädesbestämmelserna leder till att borgenären vid dentidpunkt då panträttsupplåtelsen sker bör förvissa sig om att den som uineharpantbrevet "är lagfaren 'ägare till fastigheten och att ej annan söktlagfart på denna. En sådan ordning förutsätter att inskrivningsmyndigheternakan tillhandahälla gravationsbevis med mycket kort varsel eller att de pertelefon eller pä annat sätt kan bekräfta lagfartsuppgifter i tidigare utfärdatgravationsbevis. Kreditorganisationema har uttalat tvekan ominskrivningsmyndigheterna verkligen kan erbjuda en sådan service innan ettsystem som grundas pä ADB kommer i tiUämpning. Under alla förhållanden ansersig kreditorganisationerna numera ha kommit fram till att den beskrivnaordningen skulle vara mycket oläglig i praktisk tUlämpning. Godtroendeborgenär borde vara skyddad, om han förlitar sig pä innehållet i ett gravationsbevissom ej är av alltför gammalt datum. Är beviset utfärdat mindre än före panträttsupplåtelsen,borde borgenären som regel vara skyddad. Genomvad som har framkommit vid överläggningarna med kreditorganisationerna har jagkommit till den uppfattningen att den ägarkontroll som de nyapanträttsbestämmelserna ålägger borgenären att utföra, om han vill vara skyddadmot tredje man i vissa hänseenden, ställer större krav på kreditgivarsidan änman har utgått från i lagstiftningsärendet. De praktiska problem sompåvisats har sådan r'åckvidd att de inte kan förbigås. Otvivelaktigt är detockså så att de nya reglerna föratsätter en längre gående service frän inskrivningsmyndighetemassida än som förekommit. Som jag har anfört inledningsvis finns det idagens läge starka skäl att undvika att inskrivningsmyndigheterna ytterligarebelastas. Vidutarbetandet av jordabalksförslaget var det en bärande tanke att tiUgodose desynpunkter som hade framkommit frän kreditinstitutionernas sida i den måndetta kunde ske utan att viktiga motstående Denna uppfattning var grandad pä det förhållandet att deninstitutionella kreditgivningen mot säkerhet i fastighetspanträtt harutomordentligt stor betydelse i värt land. Jag anser att denna grundinställningalltjämt måste anses bärande. Ett vidgat godtrosskyddför borgenären i den situation som diskuteras går ut över förvärvare avfastighet. Godtrosskyddet leder nämligen till att denne i vissa fall får finnasig i att fastigheten belastas med ytterUgare panträtt fastän förvärvaren redansökt lagfart. Emellertid är det viktigt att understryka att detta i realiteteninte innebär någon större nackdel för förvärvaren och att det dessutom är naturligtför denne att skydda sig på annat sätt mot obehöriga förfoganden fränöverlätarens sida. För det första är det sä att förvärvarens lagfartsansökanhindrar överlätaren från att söka inteckning i fastigheten och därmed skaffasig ytterligare pantbrev utöver dem som redan finns. Saken g'äUer alltså enbartförfoganden över pantbrev som redan föreligger förlagfartsansökningen. För en förvärvare måste det emellertid vara naturligt attkräva att outnyttjade pantbrev överlämnas och att beträffande utnyttjandepantbrev och eventuella överhypotek uppgörelse träffas med borgenären ianledning av fastighetsförvärvet. En sådan kontakt med borgenären torde somnärmare framgår av vad som anförs i det följande hindra förre ägaren från attförfoga över pantbrev och överhypotek som pant för nya fordringar. I den mänförre ägaren inte på tillfredsstäUande sätt kan redovisa för föreliggandepantbrev bör givetvis förvärvaren innehålla köpeskillingen i motsvarande mån.Med hänsyn till det anförda kan jag inte se att ett vidgat godtrosskydd förborgenären i fall som avses skiUle kränka något motstående intresse. Detanförda talar starkt för att borgenärens godtrosskydd enligt 6: 7 JB utvidgasså att hans möjlighet att göra godtrosförvärv inte utan vidare skärs av i ochmed att den nye ägaren söker lagfart. Lagtekniskt uppnås en sådan ordninggenom att orden "innan nye ägaren sökt lagfart" i 6: 7 första stycketförsta punken JB byts ut mot ordet "därefter". Jag förordar en sådanändring av paragrafens lydelse. Närdet gäller att närmare precisera det mätt av undersökning i fråga ompantbrevsinnehavarens rätt att förfoga över pantbrevet som bör krävas av enborgenär för att han skall anses vara i god tro, bör till en början slås fastatt gäldenären inte bör kunna anses legitimerad att upplåta panträtt redangenom sitt innehav av pantbrevet. En sådan ordning skulle vara helt oförenligmed grundprinciperna för panträtten i JB. Det har heller inte från något hållgjorts gällande, att ett så långtgående godtrosskydd för borgenären skullebehövas. Vad frågan gnäller är att skydda den borgenär som förlUat sig pä uppgiftemai ett aktuellt gravationsbevis, även om lagfartsförhällandena skulle ha ändratssedan beviset utfärdades. Som första krav på borgenären bör alltså g'älla attdenne genom gravationsbevis eller pä annat betryggande sätt vid panträttsupplåtelsenförvissat sig om att gäldenären var lagfaren ägare tiU fastigheten och attannan ej sökt lagfart. Iprincip bör borgenären vara skyddad, om han har tagit del av ett gravationsbevisav så färskt datum som inskrivningsmyndigheten kan tUlhandahäUa. Det synes dockinte vara möjligt att beakta arbetsläget vid den enskildainskrivningsmyndigheten just när panträttsupplåtelsen sker. Det skulle ocksåföra för långt att fordra att borgenären skuUe förnya gravationsbeviset, om panträttsupplätelsenkommer att ske vid en något senare tidpunkt än som frän början var avsett. Detkan t. ex. tänkas att gravationsbeviset anskaffats någon tid innanfastighetsägaren vänder sig tUl borgenären för att ansöka om lån och attläneförhandlingarna därefter drar ut pä tiden. Hänsyn bör här tas tUl vUkentid som enligt god bankpraxis normalt kan förflyta, innan ny kontroll sker av gravationsbeviset.I aUmänhet bör inte ett gravationsbevis som är äldre än godtagas.Utrymme bör dock finnas att dämtöver ta hänsyn tUl särskUda omständigheter idet enskilda fallet. En borgenär har givetvis inte rätt att förlita sig på irmehälleti ett gravationsbevis, om han på annat sätt fått eller borde ha fått kännedomom äganderättsövergången. God tro hos en borgenär som är juridisk person börinte vara utesluten enbart av det skälet att annan tjänsteman än den eUer desom handlägger panträttsärendet äger kännedom om äganderättsövergången underförutsättning att det vid ett bedömande av omsfändighe-terna inte ter sigrimligt att föra denna kunskap borgenären tUl last i panträttsärendet. Desynpunkter som har lagts på innebörden av ett vidgat godtrosskydd förborgenären enUgt 6: 7 JB grundas på förhållandena hos inskrivningsmyndigheternaunder efter ikraftträdandet av JB. Efter övergången tUl ADBmed de starkt ökade möjligheter att tUlhandahålla aktuella fastighetsuppgiftersom ett sådant system ger finns anledning att se på ett annat sätt på dessafrågor. Fråganom räckvidden av godtrosskyddet för borgenär i samband med att fastigheten överlätstUl ny ägare har aktualiserats inte bara av de praktiska svårigheterna att tUlhandahållagravationsbevis som utvisar lagfartsförhållandena vid panträttsupplätelsen. Godtrosskyddethar också betydelse i fråga om fordringsförhållanden som uppkommer efter detatt fastighetsägare, som har upplåtit panträtt i fastigheten, har Överlåtitdenna till ny ägare. TUlen början bör framhållas att något generellt hinder givetvis inte möter motatt panträtt upplåts till säkerhet för en uppkommande fordran. Såsomi allmänhet gäller på panträttsområdet bör en sådan räUshandUng ha fullgiltighet även vid upplåtelse av pant-fått i fast egendom. En sådan uppfattninghar också kommit till uttryck i förarbetena till JB. I dessa har, som förutnämnts, uttalats att Prop, 1971:179 37 hinderinte möter mot att pantbrev lämnas som säkerhet för fordran som uppkommer urvisst angivet rättsförhållande. I linje med detta ligger att pantriätt kanupplåtas exempelvis till säkerhet för fullgörandet av ett garantiåtagande, envitesklausul eller ett framtida anspråk på skadestånd. Pä samma sätt börrimligen bedömas fall då pantbrevet läggs som säkerhet för kredit i löpanderäkning eller då s. k. generell pantförskrivning sker antingen genom särskildpantförskrivnings-handling eller genom sådan klausul om generellpantförskrivning som förekommer i bankernas sedvanliga reversformulär. Även om det alltså tordevara obestridligt att pantförskrivning av pantbrev för framtida fordran kan skemed rättslig verkan, har däremot osäkerhet uppstått hur långt rättsverkningamaav ett sådant avtal sträcker sig i förhållande till tredje man. Vad man hardiskuterat är i vad mån förvärvare av fastighet kan anses bunden av förre ägarenspanträttsupplåtelse i den mån fordringen uppkommit först efter det attförvärvaren sökt lagfart. Från kreditorganisationernas sida har understrakitsatt denna fråga har utomordentligt stor praktisk betydelse. Vid kreditgivningmot säkerhet i fast egendom är det mycket vanligt att säkerheten tas i anspråkförst efter hand. Som exempel härpå har nämnts kredit i löpande räkning såsomcheckräkningskredit eller byggnadskreditiv där lånebeloppet lyfts allteftersombyggnadsarbetet fortskrider. Man har också betonat betydelsen av att generellpantförskrivning kan ske särskUt när det gäller näringslivets kreditbehov. Isituationer av detta slag skulle det vara i praktiken ogenomförbart attkontrollera äganderätten till fastigheten dä säkerhetenbelastas med ny fordran. I de nu diskuteradesituationerna torde det vara ställt utom allt tvivel att i den mån det intelängre beror på borgenären, humvida eller när en fordran kommer till stånd,panträtten kan göras gällande mot förvärvaren oberoende av lagfartsansökningen.Som typexempel kan nämnas att pantbrevet lämnats som säkerhet för ettgarantiåtagande. Mera osäkert torde rättsläget vara, om situationen är den attborgenären själv avgör om och när huvudfordringen kommer till stånd, såsomibland är fallet vid kredit i löpande räkning och praktiskt taget alltid vidgenerell pantförskrivning. Skilda uppfattningar har här gjort sig gällande. Frånkreditorganisationernas sida har anförts att det frän kreditlivets synpunktter sig naturligt, att säkerheten skall kunna utnyttjas för tillkommandefordringar även i dessa fall intill dess borgenären blivit underrättad om attfastigheten överlåtits. Om det efter underrättelsen om överlåtelsen alltjämtär borgenären som avgör huruvida en huvudfordran skall komma till stånd ellerej, bör enligt kreditor-ganisationemas mening s'äkerheten inte kunna utnyttjasför denna fordran. Detbör framhållas att i de fall som diskuteras har borgen'ären vid denursprungliga pantförskrivningen förvissat sig om att upplåtaren är lagfarenägare. Jag anser för egen del väl förenligt med det vidgade godtrosskyddetenligt 6: 7 JB att panträttsupplåtelse avseende framtida fordran ges denräckvidd som har angetts. Avgörande skulle aUtså vara, om borgenären när detalljämt är han som avgör huruvida huvudfordringen skall uppkomma eller ejblivit underrättad om fastighetsöverlåtelsen. D'äremot skulle en mellankommandelagfartsansökan inte tillmätas avgörande betydelse. Med hänsyn till att ensådan innebörd av godtrosskyddet ligger inom ramen för den ändrade lydelse somjag föreslär att 6: 7 JB skall ges, anser jag inte att några ytterligarebestämmelser är behövliga. Innebörden av de nuföreslagna ändrade godtrosbestämmdserna i 6: 7 JB bör uppmärksammas även ivissa situationer då en äldre pantsättning upphör att g'älla och ersätts meden ny. Jag tänker på de fall då exempelvis ett byggnadskreditiv som beviljats avett kreditinstitut lyfts av med hjälp av.en lång kredit hos ett annatkreditinstitut. Därvid förfars i praktiken regelmässigt så, att denfastighetspant som banken har till säkerhet för byggnadskreditivet förs övertill det andra kreditinstitutet. Ny kontroll av att låntagaren alltjämt ärägare tUl fastigheten ter sig i sådant fall överflödig. I denna situationuppkommer inte någon ny belastning på fastigheten utan vad som sker är att enkreditform byts ut mot en annan kreditform som regelmässigt är bUligare för fastighets-'dgaren.6: 7 JB i sin ändrade lydelse bör för dessa situationer inneb'ära att kreditivlåntagarenspantförskrivning till det nya kreditinstitutet blir gällande utan hinder av attunder mellantiden lagfart sökts på fastigheten för ny ägare, förutsatt att ondtro inte föreligger hos det nya kreditinstitutet. På motsvarande sätt bör detfallet kunna bedömas, att ett län konverteras eller vidlånetidens utgång. Det får dock därvid förutsättas att ej andra ändringar skeri lånevillkoren än som hänger samman med att dessa anpassas till ett 'ändrat Tagepå kreditmarknaden eUer ändrad praxis i kreditgivningen. Gemensamt för de fallsom åsyftats är att det fär anses ligga närmare till hands för förvärvaren avfastigheten att underrätta kreditgivaren om överlåtelsen och träffa överenskommelsemed denne i anledning därav än för kreditgivaren att på nytt kontrolleralagfartsförhållandena i ett läge när någon reell ny belastning pä fastigheteninte uppstår. För egen del anser jag detinte heller uteslutet att också vissa fall av nybdåning, där en ökad belastningpä fastigheten uppkommer, får bedömas på samma sätt. Jag syftar då i förstahand pä sådana sUuationer där det nya länet får ses som ett led i enfortlöpande affärsförbindelse. Om i ett sådant fall borgenären oavbrutet harinnehaft pantbrevet och fastighetsägaren vill utnyttja det helt eller delvissom säkerhet för ett nytt lån, kan det enligt min mening vara rmiligt attborgenären inte behöver göraförnyad ägarkontroll i samband med den nya pantförskrivningen. Frågan omomfattningen av borgenärens undersökningsplikt i de skiftande fall där nybdåningeninnebär en ökad belastning på fastigheten får dock överlämnas ät rättstUlämpningen. Den föreslagnautvidgningen av godtrosskyddet blir tillämpUg också vid upplåtelse av panträtti andra hand. För att andrahandspanthavaren skall bli skyddad måste han vara igod tro när pantbrevets innehavare får tmderrättelse om panträttsupplåtelsen.Av aUmänna rättsgrundsatser lär dessutom följa att upplåtelse av panträtt iandra hand inte blir gnällande mot den som före upplåtelsen förvärvatfastigheten av upplåtaren, om pantbrevets innehavare har fått underrättelse omäganderättsövergången innan han imderrättas om panträttsupplåtelsen (jfr SOU1965: 14 Godtrosförvärv i lösöre s. 86). Däremot bör andrahandspanthavare somi god tro erhållit panträtt genom en generell pantförskrivning ej anses bliförsatt i ond tro genom att en underrättelse om ett senare ägarbyte lämnatsendast tUl förstabandspantbavaren. Den utbyggda godtrosregelnbör gälla också i de fall som regleras i 6: 7 första stycket andra punkten ochi 6: 7 andra stycket JB, dvs. i tvesalafallen och då den nye ägaren förvärvatfastigheten genom bodelning, arv, testamente, bolagsskifte eller liknandeförvärv. Om 6: 7 ändras enligt vadsom har anförts , bör 18: 8 JB jämkas så att en borgenär som får ett pantbrevöverlämnat tUl sig som pant inte drabbas av rättsförlust, om han har gjort denkontroll som rimligen kan begäras av honom beträffande förekomsten av sådanaanteckningar som avses i lagrammet. Utvidgningen av godtrosskyddet i 6: 7 JBskulle i praktiken bli tämligen meningslös, om borgenären för att vinnatrygghet i sitt panträttsförvärv i alla fall måste komplettera gravationsbevisetmed en kontroll pä pantförskrivningsdagen av att anteckningar enligt 18: 8 JBinte har gjorts imder den mellanliggande tiden. Innebörden av kravet pä god trohos borgenären bör vara detsamma enligt 18: 8 JB som enligt 6: 7 JB. En sådan ändring av 18: 8 JBtorde leda till att bestämmelserna i samma kapitel om ersättning i vissa fallav staten blir tillämpliga i fall då de annars inte skuUe ha gällt. Deytterligare fall som kommer att inrymmas under ersättningsbestämmelserna kanemellertid antagas bli mycket fä. Jag vill i dettasammanhang också ta upp ett par ändringsförslag från kreditorganisationemassida som rör reglerna om gemensamt inteckningsansvar. I lagberedningensförslag till ny jordabalk (SOU 1960: 2426) togs inte upp några bestämmelser omgemensam inteckning. De frågor som hänger samman härmed skiUle enligtförslaget i stället lösas genom rättsinstitutet registrerad bruksenhet.