prop · FU03155 · 1971-12-31 00:00:00 — I promemorian framhålls också attdet material som tiUförs utredningen i regel avser läget på arbets- eller bostadsmarknaden,varför utlänningen inte har någon större möjlighet att yttra sig över detta.Slutligen understryks i promemorian att de föreslagna undantagsbestämmelsernainte innebär något hinder för myndigheten att kommunicera utredningsmaterial,om det skulle befinnas önskvärt, t. ex. i den mån personliga omständigheterskulle vara berörda i materialet. Promemorieförslaget utmynnar i att kommunikation avutredningsmaterial inte bör krävas i ärenden angående visering, uppehålls-eller arbetstiUstånd, om utlänningen inte befinner sig i . Remissinstanserna har inte haft något att invända motpromemorieförslaget i vad avser reglerna om kommunikationsskyldighet och undantagendärifrån. anser dock att även ärenden om återkallelse avbosättningstillstånd bör undantagas från kommunikationsskyldighet i de fall utiänningenvistas utomlands. Dessa ärenden kan enligt verket väntas öka kraftigt tillföljd av det stora antal bosättningstillstånd som bevUjas. I den måninte utlänningen vid avflyttning ur landet själv underrättar poUsmyndigheteller invandrarverket, kommer frågan om återkallelse av bosättningstUlstånd troligen attväckas främst på grundval av de aviseringar om utflyttning som folkbokföringsmyn-digheteraalämnar verket. I de flesta fall torde aktuell adress till utlänningenutomlands saknas och försök till kommunikation därför vara meningslöst. Det bör enligt min mening föreligga starka skäl för att haregler som avviker från vad statsmakterna ansett böra gälla som huvudprincipinom förvaltningsförfarandet i dess helhet. Jag anser dock att bärande skälanförts för att göra undantag från kommunikationsprincipen i de fall somföreslagits i promemorian. Jag kan vidare dela invandrarverkets uppfattning attkommunikation av utredningsmaterial inte heller bör krävas i ärenden om återkallelseav bosättningstillstånd när utlänningen har avflyttat från . Jagföreslår därför att undantag från kommunikationsprincipen får göras i ärendenom visering, uppehållstiUstånd, arbetstiUstånd och återkallelse av bosättningstiUstånd,om utiänningen inte är bosatt eller eljest vistas här. I övrigt bör samma reglerom kommunikation gälla som inom förvaltningsförfarandet i övrigt. Enligt såväl förvaltningslagen som förvaltningsprocesslagenär myndigheterna skyldiga att lämna beslutsmotivering. Beslut skall innehållade skäl som bestämt utgången. Enligt förvaltningslagen får dock skälenutelämnas helt eller delvis bl. a. om beslutet inte går parten emot eller deteljest är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen, om det är nödvändigt medhänsyn tiU rikets säkerhet, privatlivets helgd, enskilds behöriga ekonomiskaintresse eller jämförbart förhållande eller om ärendet är så brådskande attdet inte finns tid att utforma skälen. Någon motsvarighet till dessaundantagsbestämmelser finns inte i förvaltningsprocesslagen. Beträffande innebörden av motiveringsskyldigheten i de nunämnda lagarna uttalade föredragande departementschefen att myndigheternasbeslut inte behöver innehålla detaljerade redogörelser för sakförhållandena iärendena och vidlyftiga resonemang om hur dessa förhållanden bedömts rättsligen.Det är »de springande punkterna» som skall komma fram i motiveringen. Dennatorde därför enligt hans mening i ett stort antal faU kunna göras kort (prop.1971: 30, s. 491 och 493). I utlänningslagen föreskrivs att beslut om utvisning skallinnehålla skälen för beslutet. Detsamma gällde i tidigare lagstiftning även avvisnings-och förpassningsbeslut. Genom lag ändrades motiveringsskyldigheten idessa ärenden till att avse grunden för beslutet. utlänningsutredninghade föreslagit denna formulering och sade sig därmed ha velat utmärka att iett avvisningsbeslut enligt utredningens förslag skuUe institutetförpassning inte längre finnas någon egentlig motivering inte behöver läm.nasutan att det är tUlräckligt med en hänvisning tUl den lagbestämmelse som åberopas.Uttalandet kommenterades inte i propositionen. Sedermera har skyldighet attange grundenför beslutet utsträckts till att gälla även utresebeslut och beslut varigenom uppehåUstUlståndvägrats på grund av s. k. vandelsanmärkning. I övrigt innehållerutlänningslagen inga krav på beslutsmotivering. Ipromemorian framhåUs, att gränsdragningen mellan grunden och skälen för ett beslutinte alltid är helt klar. Så t. ex. torde i fråga om förpassning grunden ochskälen i huvudsak sammanfalla, dvs. utlänningen saknar pass resp. tiUstånd attvistas i riket. När det återigen gäller utresebeslut, beslut varigenomuppehållstillstånd vägras på grand av vandelsanmärkning samt avvisningsbesluttorde förvaltningslagens krav på angivande av skälen för beslutet inte kunnaanses tillgodosett enbart genom en hänvisning till åberopat lagrum. I vart fallsynes innehållet i lagrummet böra återges. Beroende på omständigheterna i det enskildafallet torde ett sådant återgivande i vissa lägen kunna godtagas som enda skäl,men i allmänhet torde däratöver krävas att myndigheten ger en motivering tillvarför lagrummet befunnits tillämpligt. Denna motivering torde emellertidkunna göras mycket kort. Med hänsyn härtill och tiU den tyngd som i skildasammanhang givits åt kravet på att myndighet skaU motivera sina beslut synesdet enligt promemorian önskvärt att förvaltningslagens bestämmelser om angivandeav skälen för beslutet får bli rådande även i dessa fall. När det gäller undantagenfrån motiveringsskyldigheten framhålls till en början i promemorian attutlänningslagen inte innehåller några regler om under vilka förutsättningartillstånd av olika slag kan vägras. Bedömningen sker utifrån allmännainvandringspolitiska synpunkter, däribland läget på arbets- ochbostadsmarknaden. Det synes med hänsyn härtUl inte böra krävas attmyndigheterna anger skälen till sina beslut i alla hit hänförliga ärenden.Undantag från motiveringsskyldigheten föreslås för ärenden om arbetstUlståndsamt för ärenden om uppehållstillstånd, där fråga inte är om vandelsanmärkning.Detsamma bör gälla ärenden om visering. Det nu sagda innebär givetvis inte,sägs det i promemorian, att myndigheten är förhindrad att i beslutet på etteller annat sätt låta förstå att det är allmänna överväganden, som ligger bakombeslutet, exempelvis genom en hänvisning till att arbetsmarknadsstyrelsenavstyrkt ansökningen. För den enskilde kan en sådan upplysning vara av värde,oavsett att beslutet inte kan överklagas. Iåterstående ärenden enligt utiänningslagen föreligger enligt promemorian ingenanledning att ge avkall på förvaltningslagens krav på beslutsmotivering. Förslaget i promemorianatt huvudregeln i förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen om skyldighetatt motivera beslut i princip bör gälla även i utiänningslagen har tUlstyrktseller lämnats utan erinran under remissbehandlingen. hållitatt granden för beslutet i allmänhet är lika entydig vid avvisning som vidförpassning. Avvisning sker oftast på den grund att utlänningen inte, då såerfordras, innehar pass och tiUstånd att resa in i landet eller på den grundatt han kan antagas sakna medel för sin vistelse här. Verket förutsätterdärför att ett återgivande av innehållet i åberopat lagrum kan godtagas somskäl för ett avvisningsbeslut. Ävenförslaget om undantag från motiveringsskyldigheten har godtagits av så gottsom samtiiga remissinstanser. är dock kritisk tillförslaget i denna del och påpekar bl. a. att även om beslutet inte fåröverklagas så är det ändå av stort värde för parten om beslutet är motiverat.Ofta är skälet till ett avslagsbeslut alt det brister i något förhållande somparten råder över. Även SAF anser att det borde vara möjUgt att motivera dessabeslut på ett för parten förståeligt sätt. Föregen del biträder jag förslaget om att skyldigheten att motivera beslut iprincip utsträcks till att gälla alla ärenden enligt utlänningslagen. anfört angående motiveringen för avvisningsbeslut finner jagmig kunna godtaga. I fråga om de ärenden, där undantag frånmotiveringsskyldigheten föreslås, avser grunden för avslagsbeslutet i regelomständigheter som parten inte råder över, såsom läget på arbets- ochbostadsmarknaden. När det gäller viseringsärendena, som också är hänförligatill den generella utiänningskontrollen, vill jag därutöver understryka attbesluten i dessa ärenden 1 allmänhet måste fattas med mycket kort varsel ochofta överbringas telegrafiskt. Jag delar därför den i promemorian anfördauppfattningen att det i de nu angivna fallen inte bör krävas att myndigheternaanger skälen till sina beslut. Jag vill emellertid understryka vad som sägs ipromemorian om att detta inte innebär att myndigheten är förhindrad att ibeslutet på ett eller annat sätt låta förstå att det är allmänna övervägandensom ligger bakom beslutet exempelvis genom en hänvisning tiU attarbetsmarknadsstyrelsen avstyrkt ansökningen. Det är enligt min mening lämpUgtatt så sker i största möjliga utsträckning. Förvaltningslagenoch förvaltningsprocesslagen innehåller bestämmelser om att part skall underrättasom innehållet i beslut. Denna bestämmelse är enligt promemorian av sådan viktatt undantag därifrån inte bör göras annat än av tvingande skäl. Det konstaterasockså att sådana skäl inte föreligger i några utiänningsärenden. En annan sakär, framhåUs det, att det i enskUda faU kan vara svårt att nå utlänningen meden underrättelse. I princip bör emellertid gäUa att underrättelse skall ägarum. I de beslut som inte kan överklagas bör tiUUca anges att så inte kan ske. Förslagethar inte mött någon erinran under remissbehandlingen och jag biträder det föregen del. Jag viU erinra om att det inte är fastlagt i förvaltningslagen eller förvaltningsprocesslagenhur underrättelsen skall Det ankommer på myndigheterna att själva avgöra vadsom i olika fall kan vara lämpligast. Förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen innehållerregler om att den som för talan i ärende får anlita ombud eller biträde. Ombudeller biträde kan under vissa omständigheter avvisas. Särskild talan får förasmot ett sådant avvisningsbeslut. Enligt utiänningslagen har utiänning rätt attvid förhör anlita biträde av därtill lämplig person. Därutöver gäller attförhörsmyndigheten i vissa fall är skyldig att förordna biträde åtutlänningen. Så är förhållandet bl. a. om utiänningen inte kan tUlvarataga sinrätt utan biträde. I promemorian föreslås att skyldigheten förförhörsmyndigheten att i vissa faU tillse att utlänningen har biträde fårkvarstå. Denna skyldighet bör föreligga även för förvaltningsdomstol iutvisningsärenden. Vidare föreslås att möjlighet för myndigheten att avvisaombud eller biträde, liksom möjlighet för part att överklaga sådant beslut, börinföras även i utlänningsärenden. Talan bör aUtid kunna föras särskilt. Jagbiträder förslaget, som inte har mött någon erinran under remissbehandlingen. Förfarandet vid såväl förvaltningsmyndigheter somförvaltningsdomstolar skall i princip vara skriftligt. Som framgått av detföregående kan det dock förekomma muntliga förhandlingar i förvaltningsdomstol.I fråga om offentligheten vid dessa förhandlingar gäller i tUl-lämpliga delarbestämmelserna i 5 kap. 1-5 §§ och 9 § . Detta innebär attförhandlingen i princip är offentlig, men att den i vissa särskilt angivna fallkan hållas inom stängda dörrar. Utöver vad som gäller enligt rättegångsbalkenkan förvaltningsdomstol förordna om handläggning inom stängda dörrar, om detbehövs av hänsyn till privatlivets helgd eller enskilds behöriga ekonomiskaintresse. Vid förhör enligt utlänningslagen gäller den motsattaregeln. Förhöret äger således i princip rum inom stängda dörrar. På begäran avutlänningen kan dock förhöret hållas offentligt om inte förhörsmyndighetenfinner att omständigheterna föranleder till annat. I fråga om sådant förhör iutlänningsärenden, som efter särskilt förordnande av Kungl. Maj:t kan hållasvid allmän domstol, gäUer däremot regler om offentlighet meddet tiU'ägget att domstolen får förordna, att förhöret skall hållas inomstängda dörrar, om det påkallas av omständigheterna. EnUgt promemorieförslaget bör nu gällande ordning behållasvid förhör i ärenden som handläggs av förvaltningsmyndighet. Vid muntligförhandling i utvisningsärenden föreslås att förvaltningsprocesslagensbestämmelser om offentlighet blir tillämpliga med den skUlnaden att detdärutöver skaU vara möjligt att förordna om stängda dörrar i samma utsträckningsom gäller vid förhör i utiänningsärenden vid allmän domstol. När det gällerförhöret vid allmän domstol föreslås vidare att en hänvisninggörs till de inskränkningar som följer av 14 § förvaltningslagen. Inte hellerdessa förslag bar mött någon gensaga under remissbehandlingen och jag biträderdem, I förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagenhar intagits bestämmelser om ordningen för anförande av besvär över myndighetsbeslut och besvärstidens längd. Besvärshandlingen skall enligt dessa bestämmelsertillställas besvärsmyndigheten. Besvären skall enligt huvudregeln ha kommit ininom från den dag klaganden fick del av beslutet. Enligt nu gällande bestämmelseri utlänningslagen skall besvären i de flesta fall ges in tillbeslutsmyndigheten. Endast i fråga om beslut om avvisning, som meddelats avpolismyndighet, gäller att besvären skall ges in till besvärsmyndigheten.Besvärstiden är för samtiiga faU , I promemorian föreslås attutiänningslagens regler ändras i överensstämmelse med förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagenså att besvärshandlingen i samtUga fall skall tillställas besvärsmyndigheten. Närdet gäller den viktigare frågan, nämligen besvärstidens längd, framhålls ipromemorian att det med hänsyn till det särskilda kravet på snabb handläggningav utiänningsärenden synes nödvändigt att behåUa den kortare besvärstiden.Någon ändring i utlänningslagen i detta hänseende föreslås därför inte. Vad som anförts ipromemorian i dessa delar har godtagits av samtliga remissinstanser utom LOoch SAF, Enligt LO innebär de skäl som anförts för den kortare besvärstiden ettensidigt hänsynstagande till myndigheternas intresse av en snabb handläggning.En vecka är en otill-fäcklig tid för en utlänning, som är ovan vid svenskaförhållanden, att förbereda sin talan i högre instans, LO anser därför attbesvärstiden ur såväl den enskildes rättssäkerhetssynpunkt som ur denförvaltningsrättsliga samordningssynpunkten bör vara . Även SAFförordar tre veckors besvärstid. Såsom framhålUts ipromemorian föreligger det behov av att kunna handlägga utlänningsärenden medsärskild snabbhet. Detta gäller framför allt ärenden som rör frågan om utiänningenskall avlägsnas ur landet. Med hänsyn härtiU har besvärstiden i utiänningsärendenalltsedan tillkomsten av vår första utiänningslagstiftning varit kortare än iförvaltningsärenden i allmänhet, med det undantaget att besvärstiden i avvis-ningsärendenfram tUl var . Jag vill i detta sammanhang också erinraom utlänningslagens bestämmelser om Kungl. Maj:ts och den centralautlänningsmyndighetens s. k. återbrytningsrätt. Maj:t har således rättatt upphäva avlägsnandebeslut i de fall beslutet inte kan verkställas ellerskäl eljest föreligger att beslutet inte skall lända till efterfättelse. Sammarätt tillkommer den centrala utlänningsmyndigheten om särskilda skäl föreliggerför upphävande av avvisnings- eller förpassningsbeslut som inte verkställts.Härigenom kan utiänningen vid Prop.1971: 155 67 sidanav besvärsinstitutét och utan tidsbegränsning få ett avlägsnande-beslutomprövat. I avvaktan på den allmänna översyn av utlänningslagstiftningen, somkommer att företagas när utlänningsutredningen avslutat sitt arbete, är jaginte beredd att f, n, förorda någon ändring i det regelsystem som jag nuredogjort för. Jag föreslår därför att promemorieförslaget följs i denna deloch att besvärstiden i utlänningsärenden således bibehåUs vid . Förslageti promemorian att bcsvärshandlingarna i fortsättningen skall inges till denmyndighet, som har att pröva besvären, har inte mött några invändningar underremissbehandlingen och jag biträder förslaget, Ipromemorian föreslås slutiigen att bestämmelserna i övrigt i fråga omförfarandet enligt förvaltningslagen resp, förvaltningsprocesslagen skall gällaäven i utlänningsärenden. Här avses bl, a, bestämmelser i fråga om jäv,bestämmelser om skyldighet för myndighet att vara part behjälplig, om detbehövs för att han skaU kunna tillvarata sin rätt, och bestämmelser om tolk.Förslaget har i dessa delar godtagits av samtliga remissinstanser och jagbiträder det för egen del, 4,2Ändring i medborgarskapslagen Enligtden ursprungliga lydelsen av 6 § medborgarskapslagen ägde Kungl, Maj:t attgenom naturalisation upptaga utfänning tiU svensk medborgare, inges till , som efter utredning hade att med eget yttrandeinsända handlingarna till . Om inte sökanden förloradesitt utländska medborgarskap i och med naturalisationen utan det fordradesmedgivande därtill av den utländska statens regering eller annan myndighet,fick som villkor för det svenska medborgarskapet föreskrivas att sökanden inomviss tid skulle styrka att sådant medgivande lämnats. Detta skulle ske införden länsstyrelse som Kungl. Det åvilade fäns-styrelsen attmeddela beslut huruvida behörigt bevis företetts. Isamband med den ändring av 6 § medborgarskapslagen, som trädde i kraft den 1juli 1969 och som innebär att statens invandrarverk prövar frågor om naturalisation,kom befattning med naturalisationsärenden att inskränkas tillärenden om s. k. vUlkorlig naturalisation och då endast prövningen huruvidabehörigt bevis om befrielse från det utiändska medborgarskapet företetts.Invandrarverket bestämmer inför vilken länsstyrelse utlänningen skaU styrkaatt han har befriats från sitt utiändska medborgarskap. Bestämmelsen omvillkorligt förvärv av svenskt medborgarskap är avsedd att tillämpas i sådanafall, där automatisk förlust av utländskt medborgarskap inte inträder vid naturalisationmen där befrielse från sådant kan medges. För den som bedöms vara politiskflykting föreskrivs inte sådant viUkor, Dentid inom vilken sökanden skall styrka att han befriats från sitt utländskamedborgarskap är enligt praxis , räknat för invandrarverketsbeslut. Det förekommer emellertid ofta att visar sig otillräcklig.Har ettårstiden överskridits måste ny ansökan om svenskt medborgarskap göras,om inte förlängning begärts. Vid bifall får sökanden ett nyttvillkorsbeslut. Befrielsefrån föreskrivet villkor medges enligt praxis den som vägras befrielse frånsitt utländska medborgarskap. Villkoret efterges också för den som inte barfått svar på sin ansökan om sådan befrielse inom rimlig tid, liksom för den sombedöms vara poUtisk flykting. Expeditionsavgiftenför bevis om svenskt medborgarskap genom naturalisation är och tasut redan i samband med att ett villkorligt beslut om bedborgarskap expedieras.Förnyat villkorsbeslut meddelas utan avgift. Invandrarverketkonstaterar i sin förut nämnda framställning att nuvarande handläggning avärenden om villkorlig naturalisation inte är tillfredsställande. Något sk'älför att uppföljningen av viUkorliga naturalisationsbeslut skall ligga hoslänsstyrelserna finns enligt verkets mening knappast längre. Det är naturligtatt den myndighet som i övrigt meddelar beslut om naturalisation ocksåslutligt avgör om sådant beslut blir gällande genom att föreskrivet viUkoruppfylls. Det föreslås därför att prövningen härav överförs tillinvandrarverket. På så sätt kan verket få v'ärdefulla erfarenheter av olika Tändersbedömning av ansökningar om befrielse frän medborgarskap, vilket kan bli avbetydelse för frågan om vUlkorlig naturalisation i dess helhet. De erfarenhetersom vinns kan bl, a, läggas tUl grund för en saklig information i ämnet. Invandrarverketanför vidare att det måste anses naturligt att bevis om svenskt medborgarskapinte utfärdas förrän villkoret om befrielse från tidigare medborgarskap haruppfyllts eller undanröjts. Härigenom skulle expeditionsavgiften komma att tasut först sedan förv'årvet av medborgarskap blivit g'ällande och inte som isamband med beslutet om den viUkorliga naturalisationen. Vidare föratsätterinvandrarverket - mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts omhandläggningstiden i vissa länder för ärenden öm befrielse från medborgarskap -att villkorstidens längd får utsträckas tUl åtminstone . Remissinstansernahar genomgående varit positiva till invandrarverkets förslag. Från invandrarutredningenssida har framhållits att utredningen vid skilda tiUfällen kommit i kontakt medde problem som invandrarverket berör i sitt förslag. Man har således påtalatdels de olägenheter som är förknippade med villkorstidens längd, dels demissförstånd som kan uppkomma om innebörden av de medborgarskapsbevis somutfärdas i ärenden om villkorlig naturalisation. Missförstånden har tiU stordel uppgetts höra samman med att expeditionsavgiften för medborgarskapsbevisettas ut redan i samband med att det vUlkorliga beslutet Om invandrarverkets förslag genomförs kanenligt utredningens mening olägenheter av det slag som antytts undanröjasoch möjligheterna tUl en bättre statistik över naturalisationsärenden än densom f, n, är tillgänglig ökas. Jag delar invandrarverkets uppfattning - som ocksåvitsordats av invandraratredningen - att betydande fördelar står att vinna omprövningen av frågan huruvida villkor om befrielse från utländskt medborgarskapuppfyllts överförs till invandrarverket. Med hänsyn härtill och då det synesnaturligt att ärenden om naturalisation i sin helhet handläggs av sammamyndighet biträder jag invandrarverkets förslag. Jag delar också invandrarverkets uppfattning att bevis omsvenskt medborgarskap inte slutligt bör utfärdas förrän vUlkoret uppfylltseller undanröjts. Härigenom kommer expeditionsavgiften att tas ut först sedanförvärvet av det svenska medborgarskapet blivit gällande och inte som isamband med beslutet om den villkorliga naturalisationen. Detta torde i sin turkomma att minska risken för missförstånd om innebörden i den först utfärdadehandlingen. Att som f, n, sker bestämma vUlkorstiden tiU synes- såsom verket påtalat ofta medföra en onödig omgång. Antingen måste ansökangöras om förlängning av vUlkorstiden eUer också måste ny ansökan ommedborgarskap göras. Enligt min mening bör det därför finnas möjlighet attredan från början bestämma en längre villkorstid. torde i de flesta fallvara tillräckligt. Även än bör undantagsvis kunnaföreskrivas, om verkets erfarenhet ger vid handen att detta i särskilda fall ärnödvändigt. Ett av i väcktförslag om att det bör åligga invandrarverket att vidarebefordra utlänningensansökan om befrielse från sitt utländska medborgarskap till vederbörande utländskaregering och därefter bevaka ärendet är jag inte beredd att förorda. Överförandet av prövningen till invandrarverket innebäratt besvär över beslut i fråga huravida villkoret uppfyllts kommer att förashos Kungl. Maj:t i statsrådet i stället för såsom f. n. hos regeringsrätten.Detta är enligt min mening rimligt med hänsyn till att besvär i naturalisationsärendeni övrigt avgörs i konselj. 5, Upprättade lagförslag Ienlighet med det anförda har inom upprättats förslag till 1) lag om ändring i utlänningslagen (1954: 193), 2) lag om ändring i lagen (1971: 52) om skatterätt ochlänsrätt, 3) lag om ändring i lagen (1965: 94) om poUsregister m,m,, 4) lag om ändring i lagen (1950: 382) om svensktmedborgarskap. Rörande de enskilda bestämmelserna i lagförslagen vill jagytterligare Som tidigare nämnts blir bestämmelserna iförvaltningslagen resp. förvaltningsprocesslagen tUfämpliga, om det inte finnsnågra däremot stridande bestämmelser i specialförfattning, I den månspecialförfattningen innehåller bestämmelser, som överenssfämmer medförvaltningslagen resp, förvaltningsprocesslagen, bör å andra sidanspecialförfattningens bestämmelser i möjligaste mån utmönstras. Vidutarbetandet av förslaget till lag om ändring i utlänningslagen har dessaprinciper följts, Enligt vad som föreslagits i det föregående skallprövningen av frågan om politiskt flyktingskap prövas först påverkställighetsstadiet, I klarhetens intresse har en bestämmelse häromintagits i paragrafen.