prop · FU03123 · 1971-12-31 00:00:00 — På detta sätt kan onödigttidsödande och kostnadskrävande transporter imd-Aikas. Bestämmelserna omfastighetsägares skyldighet att upplåta rätt till takt har därför övertagits isak oförändrade från gällande ordning. Det tidigare redovisade förslaget attslopa vägsynenämnderna (15.1.10) för dock med sig en ändring i fråga om denbeslutande myndigheten. Kan väghållaren och fastighetsägaren inte kommaöverens, avgör frågan om väghållarens rätt till takt och meddelarnärmare föreskrifter angående omfattningen av och sättet för rättens utövande.Bestämmelsen om ersättning för skada till följd av upplåtelse av rätt till takthar flyttats till det avsnitt som handlar om ersättningsfrågor (63 §). Iparagrafen har de material som väghållaren kan berättigas ta till drift av väg angettsi ordning efter kornstorlek, varrid sten som har den största kornstorlekennämns först. Som sten brukar räknas såväl fast berg som block och stenar med enkornstorlek . har därför inte nämnts särskilt vid sidan avbegreppet sten, såsom har ifrågasatt. Enligt 18 § naturvårdslagenkrävs för läkt av sten, grus, sand eller lera för annat ändamål änmarkinnehavarens husbehov tillstånd av . I ärende om tillståndenligt 38 § till takt av material, som omfattas av tillståndsplikt enligt 18 §naturvårdslagen, skall givetvis pröva också om takten kantillåtas från de synpunkter som 18 § naturvårdslagen Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 181 En erinran härom bör lämpligen göras i en föreskrift som meddelas iadministrativ ordning. Ilikhet med de sakkunniga anser jag det inte behövligt att i lagtexten särskiltange att väghållarens möjlighet att förvärva rätt till takt med stöd av ExLinte påverkas av regleringen i 38 §. Underdenna rubrik har förts samman bestämmelser som har till syfte att säkerställaallmän vägs bestånd, drift och brukande (3954 §§). Förutom bestämmelser, somi huvudsak motsvarar under samma rubrik, har här tagits uppregler om anslutning av enskild väg till allmän och regler om ljusanordningarintill väg. Motsvarighet till i 37 § om uppsättande avskyddsvärn och vägmärken saknas i detta avsnitt. Väghållarens skyldighet attvid väghållningen tillgodose trafiksäkerhetens krav och att hålla vägen i ettför samfärdseln tillfredsställande skick är fastslagen i 4 och 26 §§. Departementschefen.Paragraferna innehåller regler om anslutning av enskild väg till allmän väg.Motsvarighet till reglerna finns i 31 a § AVL (36 och 37 §§ FAVL). Bakgrundentill bestämmelserna i förevarande paragrafer har behandlats i den allmännamotiveringen (15.1.7). Jag kan därför här begränsa framställningen till vissadetaljfrågor. Som beteckning på väg för körtrafik,dvs. annan väg än gång-, cykel- eller ridväg, används i 39 § körväg och inteden tidigare i väglagstiftningen begagnade beteckningen farväg. Begreppet farvägförekommer f. n. i vägtrafiklagstiftningen men har där en annan innebörd.Genom att i VägL används beteckningen körväg kan tolkningssvårigheterundvikas. I 40 § anges attlänsstyrelsen kan förordna att enskild vägs anslutning till allmän väg skallspärras av eller ändras genom väghållningsmyndighetens försorg. Sådana åtgärdertorde i allmänhet kunna vara av enkel beskaffenhet. I den mån åtgärd föravspärrning inte lämpligen kan ridtas inom vägområdet utanför anslutningen,har väghållningsmyndigheten stöd i förevarande paragraf för att vidta åtgärdeni själva anslutningen på mark som tillhör den angränsande fastigheten. Motsvarandegäller ändring av anslutning. I 72 § fjärde stycket ges en bestämmelse om denhandräckning som kan behövas för att göra nu ifrågavarande åtgärder möjliga. De sakkunniga har i sittförslag tagit upp flyttning av utfart som en åtgärd som skallkunna besluta om vid sidan av avspärrning eller ändring av utfart. Förordnandeom flyttning av utfart innebär, förutom slopande av den befintligaanslutningen, en föreskrift om var den nya anslutningen skall vara placerad. Ensådan reglering synes dock inte nöd- Maj:ts proposition nr 1971 vändig.Principiellt bör fastighetsägaren själv få bestämma hur han i den nyasituationen vill ordna sin utfartsfråga. Om han därvid vill anordna utfartenså, att den direkt ansluter till allmän väg, prövas frågan om tillstånd härtillenligt 39 §. I 40 § har därför inte tagits upp någon föreskrift om rätt förlänsstyrelsen att förordna om flyttning av anslutning. Trafikföreskriftenligt 41 § skall kunna ges dels i samband med tillstånd enligt 39 §, dels istället för förordnande enligt 40 § om avspärrning eller ändring av anslutning,dels som komplement till förordnande enligt 40 § om ändring av anslutning.Trafikföreskrift kan som anförts i den allmänna motiveringen anpassas till föreligganderegleringsbehov. Den kan avse begränsning av trafiken till riss årstid, risstslag av trafik, trafik för vissa fastigheters behov e. d. Tillräckliganledning att genom trafikföreskrift kunna reglera annan trafik än trafik medmotordrivet fordon varmed liksom i 1 § 2 mom. VTF bör förstås motorfordon,traktor och motorredskap finns inte enligt min mening. Om behov skulle uppståatt hindra att viss utfart till allmän väg används t. ex. av gående, tordeavspärrning eller ändring enligt 40 § dvs. ett ingripande som omöjliggör attutfarten används vara en mera effektiv åtgärd. Innanfastighets möjlighet till utfart till allmän väg begränsas genom vägran avtillstånd enligt 39 § eller genom föreskrift eller förordnande som meddelas medstöd av 3941 §, bör givetvis utredas hur utfartsfrågan skall lösas. Vidare börfastighetsägare, innan ingripande i fråga om befintlig anslutning sker,erhålla skäligt rådrum för att ordna utfart på annat sätt. Föreskrifter härombör tas upp i VK. Departementschefen.Enligt paragrafen gäller bestämmelserna i 3941 §§ inte i fråga om enskild vägsom är upptagen i fastställd generalplan eller i stadsplan eller byggnadsplan.Bortsett från redaktionella jämkningar överensstämmer paragrafen med 31 a §första stycket andra punkten AVL (41 § första stycket FAVL). Departementschefen.Paragrafen, som ersätter 32 § AVL (42 § FAVL), innehåller förbud mot vissaåtgärder och anordningar inom vägområde. Bestämmelserna i paragrafen innebärendast smärre avvikelser från gällande ordning. Sålunda har förbudetuttryckligen gjorts tillämpligt på hela det område som väghållaren disponerar,dvs. Vidare har de särskilda bestämmelserna om grind i 32 § andrastycket AVL utmönstrats. har möjlighet att när somhelst återkalla tillstånd utsträckts till att omfatta tillstånd till alla slagav åtgärder och anordningar som avses i paragrafen. Detta motiveras av detangelägna i att här ifrågavarande anordningar och åtgärder inom vägområde,vilka i princip bör Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 183 förekommaendast i undantagsfall, kan skaffas undan eller bringas att upphöra när vägensbestånd, drift eller brukande påkallar det. I paragrafen har inte tagits uppnågon motsvarighet till den i 32 § tredje stycket AVL givna föreskriften att,om väg behöver stängas av eller om annan väsentlig trafikinskränkning behövergöras med anledning av vägarbete eller arbete på ledningar, väghållaren skallutverka beslut härom hos vederbörande myndighet. En föreskrift av dennainnebörd har enligt min mening sin plats i VK. Departementschefen.Paragrafen, som har sin motsvarighet i 40 § AVL (55 § FAVL), reglerarledningsarbete inom vägområde. Första stycket, vari behandlas dragning avledningar, innebär i sak ingen ändring i förhållande till 40 § AVL.Paragrafens andra stycke innehåller regler om arbete på redan dragen ledning.För sådant arbete krävs liksom enligt gällande rätt normalt samma tillståndeller anmälan som enligt första stycket. En nyhet i förhållande till AVL ärdäremot att brådskande reparationsarbete på ledning får sättas i gång utantillstånd eller anmälan enligt första stycket, om dröjsmål med reparationenskulle vålla avsevärd olägenhet. Underrättelse till väghållningsmyndighetenskall dock lämnas för att denna skall kunna meddela behövligaföreskrifter och vidta i övrigt nödvändiga åtgärder. Medför reparationsarbetenaatt allmän väg måste stängas av eller att framkomligheten på vägen måsteinskränkas väsentligt, får enligt min mening ansökan om tillstånd eller anmälanunderlåtas endast, om situationen är så allvarlig, att arbetet måste sättas igång . Departementschefen.I paragrafen ges regler om störande ljuskällor intill vägområde. Paragrafen,som saknar motsvarighet i AVL, bygger på de sakkunnigas förslag i 43 § FAVLoch har behandlats utförligt i den allmänna motiveringen (15.1.4), till vilkenhär hänvisas. Paragrafeninnehåller regler om förbud mot tavla, skylt, inskrift eller därmed jämförliganordning för reklam e. d. utmed väg. Paragrafen ersätter 39 § AVL (54 § FAVL). Enligt 39 § första stycket AVL får annonstavla, reklamskylt e. d.inte utan tillstånd förekomma utmed väg på mindre avstånd än 50meter från vägbanans mitt. Undantag görs dock för tavla, skylt e. d. som äruppsatt på byggnad inom tättbebyggt samhälle och även för sådan anordning somär uppsatt på byggnad utanför tättbebyggt samhälle och som tjänar till upplysning om på stället bedriven Maj:ts proposition nr 1971 affärsrörelseeller annan verksamhet. Undantagen är också anslagstavla för meddelandenrörande kommunala angelägenheter, föreningssammanträden, auktioner e. d. Iparagrafens andra stycke anges att det inom synhåll från väg inte i något fallfår förekomma tavla, skylt e. d., som till form, färg eller eljest är avbeskaffenhet att av vägfarande kunna förväxlas med vägmärke ellersäkerhetsanordning av fastställd typ. Enligt tredje stycket får anordning somendast på grund av omläggning av väg eller jämförlig omständighet skulle kommaatt falla under förbud bibehållas. kan dock föreskriva attanordningen skall tas bort. För skada som uppkommer i anledning av sådantföreläggande är väghållaren skyldig att utge ersättning. Förutomi 39 § AVL regleras rätten att ha annonstavlor, reklamskyltar o. d. inaturvårdslagen och BS. I 22 § första stycketnaturvårdslagen föreskrivs att tavla, skylt, inskrift eller därmed jämförliganordning för reklam, propaganda eller liknande ändamål inte får finnasvaraktigt anbringad utomhus utan tillstånd. Från denna regelgörs i andra stycket vissa undantag. Sålunda undantas anordning som tjänar tillupplysning om på stället bedriven affärsrörelse eller annan verksamhet. Vidareundantas anslagstavla för meddelanden rörande kommunala angelägenheter,föreningssammanträden, auktioner e. d. Den som har för avsikt att sätta upp enicke tillståndsplik-tig skylt kan gardera sig mot framtida ingripande genom attbegära tillståndsprövning hos . Har sådan anordning anbringatsutan tillstånd eller i strid mot tillstånd har , om anordningen äruppenbart vanprydande i landskapsbilden, möjlighet att förelägga ägaren eller,om denne är okänd, markägaren att avlägsna anordningen eller ridta annanerforderlig åtgärd med anordningen. Sådant föreläggande kan förenas med vite. Itredje stycket undantas från nu nämnda bestämmelser anordning för rilkenbyggnadslov skall sökas eller har meddelats. Enligt 13 §naturvårdskungörelsen (1964: 825) och cirkuläret (1964: 882) angående vissprövning i ärenden om tillstånd enligt 39 § AVL skall, om rid prövning avansökan enligt 22 § naturvårdslagen eller enligt 39 § AVL finnes attanordningen i fråga kräver tillstånd också enligt den andra lagen, ärendetprövas enligt båda lagarna. Inom område med fastställdgeneralplan, stadsplan, byggnadsplan eller utomplansbestämmelser gäller enhgt BSvissa regler om fast anbringade skyltar. I 52 § första stycket föreslcrivs attskylt till form, färg och utförande i övrigt skall fylla skäliga anspråk påprydlighet och vara lämpad för platsen. a. skall tillses särskilt attanordningen inte inverkar menligt på stads- eller landskapsbilden och att deninte skymmer sikten längs gata eller på annat sätt verkar störande på trafikeneller för närboende. Skadad eller bristfällig skyltanordning skall tasbort, om den inte sätts i stånd. För uppsättande eller väsentlig ändring avskylt inom område med Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 185 stadsplaneller byggnadsplan krävs enligt 54 § 1 mom. byggnadslov. Också den som rillsätta upp skylt inom område med fastställd generalplan eller med utomplansbestämmelserkan påkalla bjggnadsnämndens prövning av åtgärden (54 § 4 mom.). Har åtgärdvidtagits utan erforderligt byggnadslov eller i strid mot föreskrifter ibyggnadslov eller i BS, kan meddela föreläggande om rättelse(70 § första stycket). I föreläggande kan utsättas vite eller föreskrivas attåtgärden i händelse av tredska kan verkställas på den tredskandes bekostnad.Underlåtenhet att efterkomma föreskrifter om iståndsättande eller borttagandeav skadad eller bristfällig anordning kan också medföra vitesföreläggande (70§ andra stycket). Enligt 13 § första stycket naturvårdskungörelsen skalllänsstyrelsen inhämta yttrande från i ärende enligt 22 §naturvårdslagen rörande anordning inom område med fastställd generalplan ellermed utomplansbestämmelser. Undantageti 22 § tredje stycket naturvårdslagen, enligt vilket från bestämmelserna iparagrafens första och andra stycken undantas anordning för rilken byggnadslovskall sökas eller har meddelats, avser enligt praxis (RÅ 1967 ref. 53) intefall då reklamanordning godkänts enligt 54 § 4 mom. BS. Från och vägförvaltningarnas sida har anförts attgällande bestämmelser om rätt att sätta upp affischer är oklara och i behov av förtydligandeni väglagen. Önskemål har härvid framförts om förbud mot affischering påmjölkbord, telefonstolpar, träd, vägportar, broar, tunnlar, bergväggar o. d. inridde allmänna vägarna. Också frågan om fasta reklamskyltar längs vägarna bordeenligt vägmyndigheterna få en klarare reglering i väglagen. Enligt desakkunnigas mening tillgodoses önskemål genom 22 § naturvårdslagen.Eftersom naturvårdslagen och lagstiftningen om allmänna vägar har skildasyften finner de sakkunniga ingen anledning att föreslå ett upphävande avbestämmelsen om reklamförbud i väglagstiftningen. De sakkunniga föreslår denändringen i 39 § AVL att det område inom rilket annonsförbud principiellt skallråda skall räknas från vägområdets ytterkant. Denna ändring, som i många fallinnebär en väsentlig breddning av den annons- och reklamförbjudna zonen längsvägarna, får anses önskvärd av trafiksäkerhetsskäl. Remissyttranden.De sakkunnigas förslag har mött vissa erinringar. Särskilt framhållsangelägenheten av att reklamskyltning på fordon hindras och atttillåtlighetsprövningen av reklamskyltar enligt olika författningar samordnas. anser att nuvarande bestämmelser om annonstavlor, reklamskyltar o. d.är oklara. De ger inte vägmyndigheterna det stöd som be- Maj:ts proposition nr 1971 hövsför att komma till rätta med annonsering på hjulförsedda bilvrak, skottkärroroch arbetsvagnar. Enligt mening föreligger ett påtagligt behov aven omformulering av reglerna så att ett kringgående av förbudet genomförfaranden av angiven art kan hindras. Liknande synpunkter anförs av bl. a.länsstyrelserna i och samt vägförvaltningarna iÖstergötlands, och . och överlantmätareni anser att det åtminstone i motiven bör uttalas att ocksåreklamanordningar på hjul och liknande tillfälliga anordningar omfattas avförbudet. i Kronobergslän anser att exemplifieringen i 39 § AVL bör anpassas till exemplifieringen i22 § första stycket naturvårdslagen. På detta sätt skulle enhetlighet ochtydlighet befrämjas. förordar liksom ocksånaturvårdsrådet och vågförvaltningen i samma län samt iÖstergötlands län att förbudet i lagen görs till-lämpligt också påreklamanordningar som inte är varaktigt anbringade. Det framhålls att affischerpå telefonstolpai- och bergväggar ofta inte tas bort när de fyllt sin funktionutan får sitta kvar . ochlänsstyrelsen i framhåller att förbudsområdets bredd bör räknasfrån vägbanans ytterkant och inte, som de sakkunniga föreslagit, frånvägområdet. När det gäller undantageni 39 § första stycket andra punkten AVL reagerar vissa remissinstanser motbegreppet "tättbebyggt område". i länönskar ett förtydligande så att begreppet inte uppfattas som liktydigt medtätbebyggelse i byggnadslagstiftningens mening. i Hallandslän anser likaledes att begreppet bör definieras. i länsamt länsarkitekterna i och förordar att"inom tättbebyggt område" byts ut mot "inom område medfastställd stadsplan eller byggnadsplan", så att en bättre anpassning tillbyggnadslagstiftningens bestämmelser erhålls. Onödig dubbelprövningav tillståndsfrågor enligt väglagen och enligt byggnadsstadgan kan enligtvissa remissinstanser undvikas, om undantaget, i likhet med vad som har sketti 22 § tredje stycket naturvårdslagen, utformas så att förbudet inte omfattaranordning för vars uppsättande krävs byggnadslov. Denna mening företräds avlänsstyrelserna i och , länsarkitekterna i Uppsalaoch samt i . Departementschefen.Naturvårdslagens regler om reklamanordningar har till syfte att skyddalandskapsbilden. Vid sidan av dessa regler behövs också bestämmelser i somtillgodoser trafiksäkerheten på vägen. Sådana bestämmelser har tagits upp iförevarande paragraf. De har utformats så, att de så nära som möjligtöverensstämmer med motsvarande regler i naturvårdslagen. En avvikelse är dockatt VägL:s bestämmelser blir tillämphga Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 187 ocksåpå reklam som inte är varaktigt anbringad. Vid remissbehandlingen av desakkunnigas förslag har framhållits svårigheterna att komma till rätta med dentyp av reklam som i syfte att kringgå förbudet i 39 § AVL fästs på flyttbartunderlag såsom bilar, kärror e. d. Genom att förbudet enligt förevarandeparagraf inte för sin tillämpning förutsätter att anordningen i fråga ärvaraktigt anbringad blir det klart, att förbudet omfattar anordningar av nyssnämnt slag. Uppenbart är å andra sidan att förbudet inte omfattar i trafikanvända fordon som försetts med reklamanordning, när sådant fordon meratillfälligt eller i vart fall med avbrott för normal användning ställs uppinom område som omfattas av reklamförbudet. Tillreklamanordningar som är jämförliga med skylt eller inskrift och som kräverlänsstyrelsens tillstånd hör också affischer o. d. som fästs direkt påexempelvis träd eller klippor. Syftet med denna form av reklam eller propagandakan vara ideellt, t. ex. politiskt eller religiöst. Enligt min mening börsådan affischering dock inte förekomma i närheten av de allmänna vägarna påsådant sätt att trafiksäkerheten kan äventyras. Ienlighet med de sakkunnigas förslag skall enligt förevarande paragrafförbudsområdets bredd räknas från vägområdets ytterkant och inte som i 39 § AVLfrån vägbanans mitt. I den allmänna motiveringen (15.1.3) har jag anfört skälför det föreslagna beräkningssättet när det gäller byggnadsfria områden. Sammaskäl kan anföras för att förbudsområdet enligt förevarande paragraf skallbestämmas med vägområdets ytterkant som utgångspunkt. Jag delar de sakkunnigasuppfattning att den utvidgning av förbudsområdet, som härigenom uppkommer påmånga håll, är önskvärd av trafiksäkerhetsskäl. Ilikhet med vad som gäller enligt 39 § AVL har från tillståndsskyldighet undantagitspå byggnad anbringad anordning som upplyser om affärsrörelse eller annanverksamhet som bedrivs på stället. Inte heller behövs tillstånd föranslagstavla för meddelande angående kommunala angelägenheter,föreningssammanträden, auktioner e. d. Paragrafengäller i princip endast utanför område med stadsplan eller byggnadsplan.Härigenom dras en gräns mellan länsstyrelses och byggnadsnämndskompetensområden och undriks tillståndsprövning hos både länsstyrelse ochbyggnadsnämnd i de fall då det är fråga om fast anbringad skylt och byggnadslovalltså krävs för anordningen. Från denna ordning, som i förhållande tillgällande rätt innebär en mindre långtgående reglering inom områden medstadsplan eller byggnadsplan, har jag dock funnit skäl att göra ett avsteg,nämligen beträffande motorväg och motortrafikled. I fråga om sådana vägarbehövs det enligt min mening bestämmelser som mera direkt än BS tar sikte påtrafiksäkerheten och som reglerar förekomsten också av andra reklamanordningarän fast anbringade skyltar. Enanordning som kräver tillstånd enligt förevarande paragraf kan vara av sådanbeskaffenhet att den faller under förbudet i 22 § naturvårdslagen. Maj:ts proposition nr 1971 Föreskriftersom säkerställer att tillståndsfrågan prövas enligt både VägL ochnaturvårdslagen kan meddelas i administrativ ordning. Reklamanordningarintill väg kan äventyra trafiksäkerheten genom att de skymmer sikten ochframför allt genom att de i enlighet med sitt egentliga syfte tilldrar sigde vägfarandes uppmärksamhet. Ju mer bilförares uppmärksamhet på detta sättavleds från trafikuppgiften, desto större fai-a uppkommer förtrafiksäkerheten, särskilt på vägar med snabb trafik. Rättesnöre förlänsstyrelsen rid prövningen av frågor om tillstånd enligt förevarandeparagraf bör vara trafiksäkerhetsintresset. För anordningar, vare sig de är avideellt eller kommersiellt slag, bör kunna ges tillstånd, eventuellt i sambandmed behövliga föreskrifter, om detta intresse inte äventyras. Ä andra sidan börtillstånd vägras till varje anordning som bedöms vara ägnad att minskatrafiksäkerheten. Någonmotsvarighet till bestämmelsen i 39 § andra stycket AVL (54 § andra stycket FAVL)om förbud mot reklamanordning som kan förväxlas med vägmärke ellersäkerhetsanordning har inte tagits upp i VägL. En föreskrift av denna innebördbör enligt min mening gälla generellt för alla slags vägar och för gator. Denbar därför sin plats i vägtrafiklagstiftningen. Liksomi fråga om tillstånd till ljusanordning har möjlighet att isamband med tillstånd till reklamanordning meddela de föreskrifter som behövsmed hänsyn till trafiksäkerheten. Någon anledning att i VägL ta upp enbestämmelse om att tillstånd kan tidsbegränsas föreligger inte. Att så kan skeom ansökan om tillstånd endast avser begränsad tid torde gälla utan särskildföreskrift. I övrigt bör tillstånd kunna bringas att upphöra endast om ändradeförhållanden påkallar det. Med stöd av 52 § kan ingripa motreklamanordning som kommit till stånd på lagligt sätt men som likväl inverkarmenligt på trafiksäkerheten. Sådant ingripande medför enligt 64 § rätt tillersättning för skada. Departementschefen.Paragrafen, som ersätter 33 § första och andra styckena AVL (44 § första ochandra styckena FAVL), innehåller regler om byggnadsfritt avstånd intillvägområde. Paragrafen innebär ändring i förhållande till gällande rätt påflera punkter. Dessa har till största delen behandlats i den allmännamotiveringen (15.1.3). Därutöver kan anföras att med hänsyn till att de byggnadsfriaområdena räknas från vägområdets ytterkant något behov inte längre finns av ensärskild, skäligen invecklad reglering för det fall att byggnad skall uppföraspå mark i annat höjdläge än vägbanan. Paragrafen upptar därför till skillnadfrån AVL ingen bestämmelse härom. Detta överensstämmer med de sakkunnigasförslag. Ilikhet med vissa remissinstanser anser jag att det byggnadsfria området vidkorsning bör ökas. Det är av stort intresse från trafiksäkerhetssynpunkt attsikten kan hållas fri i alla korsningar med trafik av någon be- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 189 lydelse.I paragrafen anges därför att avståndet mellan korsningen och de punkter i dekorsande vägarnas mittlinjer, där förbudsområdets gränslinjer skär varandra,skall vara och inte, som enligt AVL, . Enligtmin mening finns inte anledning att som de sakkunniga har föreslagit införa enbestämmelse enligt vilken tillstånd i fråga om byggnad ellerannan anordning som är lätt flyttbar eller av ringa värde kan tidsbegränsas.Jag hänrisar härvidlag till vad jag har anfört vid 46 § angåendetidsbegränsning av tillstånd till reklamanordning. Har byggnad eller annananordning kommit till stånd i strid mot förbud eller trots att tillståndvägrats, kan ingripande ske handräckningsvägen enligt 72 §. Enligt 52 § finnsmöjlighet att ingripa mot lagligen tillkommen anordning som inte är byggnad, omanordningen på grund av ändrade förhållanden eller i annat fall medförolägenhet från trafiksäkerhetssynpunkt.