prop · FU03125 · 1971-12-31 00:00:00 — Pågrund av vad nu sagts anser jag inte någon brist på överensstämmelse föreliggamellan svensk rätt och art, 14 mom. 1. mom. 2 inskrivna oskuldspresumtionen svarar mot en grundläggande princip isvensk rätt. De i mom. 3 upptagna rättegångsgarantiernatorde stå i överensstämmelse med bestämmelser. Rätten i mom.3 a) att bli underrättad om innebörden av och grunden för anklagelse har sinmotsvarighet i regler i 23 kap. 21 § fjärde stycket om rättför den misstänkte att, sedan åtal beslutats, få avskrift avförundersökningsprotokoll eller anteckningar från förundersökningen samt i 45kap. 9 § andra stycket om delgivning med den tilltalade av stämning jämtestämningsansökan och därvid fogade handlingar. Redan under förundersökningenskall f, ö. enligt 23 kap, 18 § första stycket den misstänkte få kännedom omvad som förekommit vid förundersökningen i den mån det kan ske utan men förutredningen. Rätten för anklagad enligt mom. 3 d) att bli rannsakad i sinnäi'varo kan inte anses utgöra hinder mot att brottmål i vissa fall fårhandläggas i den tilltalades utevaro (46 kap. 15 § ) utan tordeendast innebära, att tilltalad som kommer tillstädes inte får vägras attnärvara vid rättegången. Med denna tolkning överensstämmer bestämmelsen med vadsom gäller enligt svensk rätt. I mom. 3 d) föreskrivs vidare att en tilltalad,som inte har rättegångsbiträde, skall underrättas om rätten att ha sådantbiträde. Någon bestämmelse som föreskriver att den tilltalade skallunderrättas härom vid själva rättegången finns inte i svensk rätt. Däremotskall enligt 12 § förundersökningskungörelsen (1947:948) den som skäligenmisstänks för brott, i samband med att han underrättas om misstanken, fåunderrättelse om rätten att redan under förundersökningen anlita biträde avförsvarare. Genom denna bestämmelse får svensk rätt anses uppfyllakonventionens krav i detta hänseende. Vad slutligen angår bestämmelsen i mom.3 f) om rätten att kostnadsfritt åtnjuta biträde av tolk kan hänvisas tillbestämmelserna i 5 kap. 6 och 8 §§ . Av dessa bestämmelserframgår att tolk för ordnas av domstolen och erhåller ersättning av allmännamedel. I brottmål, vari åklagare för talan, skall ersättningen gäldas avstatsverket. Dessa bestämmelser synes helt motsvara vad som krävs enligt mom.3 f). Detallmänna stadgandet i mom. 4 om unga lagöverträdare överensstäm- Maj:ts proposition nr 1971 mermed de principer, som tillämpas i , Rätten att överklaga fällande dom ibrottmål enligt mom. 5 svarar mot den svenska brottmålsprocessens regler utom ifråga om de sällsynta mål i vilka högsta domstolen dömer i förslå instans (3kap, 3 § ). Vad sedan angår bestämmelsen i mom. 6 om rätt tillskadestånd vill jag hänvisa till vad jag tidigare anfört i fråga omskadeståndsbestämmelsen i art. 9 mom, 5, Vad i mom. 7 föreskrivs att ingen pånytt får rannsakas eller straffas för ett brott, för vilket han redan blivitfälld till ansvar eller frikänd, överensstämmer med den huvudprincip om domarsrättskraft som gäller också i svensk rätt, I vissa fall kan emellertid resningbeviljas och detta enligt 58 kap. 3 § även till dentilltalades nackdel, vilket inte torde stå i överensstämmelse med mom. 7. Jagfinner därför att bör göra ett förbehåll på denna punkt. Den straffrättsligalegalitetsprincipen, som behandlas i art. 15, är en fundamental grundsats äveni svensk straffrätt. För det fall att efter brottets begående ny lag stiftassom föreskriver ett lindrigare straff, föreskrivs i art, 15 att den skyldigeskall komma i åtnjutande av straff lindringen, Samma princip skall tillämpas isvensk rätt enligt 5 § andra stycket lagen (1964: 163) om införande av ,men ett undantag föreligger när fråga är om gärning som varitstraffbelagd på grund av då rådande särskilda förhållanden. Detta undantagbehöver emellertid inte anses stå i strid med art, 15, Syftet med bestämmelsenatt en brottsling skall få dra fördel av en strafflindring som inträtt efterbrottets begående är nämligen att en ändrad och humanare syn på en viss typ avbrott bör få göra sig gällande för alla sådana brott som blir föremål fördomstols bedömning, oavsett när de begåtts. I de speciella fall, som avses medundantagsbestämmelsen i 5 § andra stycket lagen om införande av ,rör det sig emellertid inte om någon ny syn på gärningens straffvärdhet, utanstrafflindringen beror på förändrade yttre förhållanden, och det saknas dåanledning att låta en strafflindring få retroaktiv verkan. Jag vill vidarepåpeka att det i vissa fall kan finnas skäl att ersätta straffrättsligasanktioner med sanktioner av annat slag. I sådana fall är avkrimina-liseringeninte nödvändigtvis ett uttryck för en ändrad samhällssyn på gärningen i fråga,och det kan därför finnas skäl att låta den äldre lagen förbli tillämplig pågärningar som begåtts före den nya lagens ikraftträdande. Ett fall av dettaslag förehgger i fråga om skattebrottslagen (1971: 69), som i vissa hänseendeninnefattat en avkriminalisering men som ändå inte gjorts tillämplig pågärningar som begåtts före lagens ikraftträdande. Med hänsyn till de speciellaskäl som föreligger i detta fall (prop, 1971:10 s. 310 f) torde det här varafråga om ett ståndpunktstagande som är förenligt med en rimlig tolkning av art,15, Denna artikel bör därför i sin helhet kunna godtagas av , Bestämmelseni art. 16 om att envar skall tillerkännas ställning som Kungl.Maj:ls proposition nr 1971 37 rättssubjekthar avseende endast på fysiska personer. Den överensstämmer uppenbarligen medsvensk rätts ståndpunkt. Det i art. 17 stadgade skyddet mot godtyckliga ocholagliga ingripanden i privat- och familjeliv, hem och korrespondens samt motangrepp på heder och anseende täcks av bestämmelser i 4 kap. ombrott mot frihet och frid samt i 5 kap. om ärekränkning. De möjligheter tillintrång i dessa rättigheter, som svensk rätt tillåter, grundar sig på lag ochstår därmed i överensstämmelse med före var ande artikel. Det kan i dettasammanhang också erinras om att integritetsskyddskommitténs arbete torde kunnaförväntas komma att resultera i ett förstärkt rättsskydd för privatlivetshelgd. Kommittén har avgett ett delbetänkande med förslagtill bl, a. en ny bestämmelse i om olovlig avlyssning (SOU 1970:47), Skyddetför religionsfriheten i art. 18, sådant detta preciseras i mom. 13, har fulltäckning i religionsfrihetslagen (1951:680; ändrad senast 1971:606).Uppenbarligen är även tanke- och samvetsfriheten skyddad i i denutsträckning som krävs enligt art. 18. Mom. 4 har i likhet med art. 13 mom, 3i den förut behandlade konventionen om ekonomiska, sociala och kulturellarättigheter sin motsvarighet i UNESCO-konven-tionen mot diskriminering inomundervisningen. Religionsundervisningen i svenska skolor skall vara objektiv,och något svenskt förbehåll synes därför inte heller behöva göras mot mom, 4.Den i art. 19 föreskrivna åsikts-och yttrandefriheten utgör inget hinder motett svenskt tillträde till konventionen. De begränsningar i yttrandefrihetensom kan förekomma enligt svensk lag har full täckning i de undantag frånhuvudregeln, som artikeln uttryckligen medger, Ifråga om art. 20 mom. 1, som föreskriver att all krigspropaganda skall varaförbjuden i lag, vill jag först erinra om att liksom de övriga nordiskaländerna röstade mot denna bestämmelse då den behandlades i FN:sgeneralförsamlings tredje utskott. I en röstförklaring, som var gemensam för deskandinaviska delegationerna, sade den norske delegaten att delegationerna haderöstat mot artikeln, eftersom man ansåg att den innebar en ytterligarebegränsning i den yttrandefrihet, som behandlades i art. 19. De skandinaviskaländerna ansåg varje slag av krigspropaganda förkastlig men höll för troligtatt konventionsbestämmelsen kunde missbrukas och användas till att kringskärayttrandefriheten. Införden svenska ratificeringen av konventionen har noggrant övervägts om man bör ibrottsbalken införa en bestämmelse som kriminaliserar krigspropaganda. Över enpromemoria i detta ämne, vilken upprättats inom (Ju1970: 19), har yttranden inhämtats från en rad myndigheter och organisationer.På grundval av detta material har chefen för funnit siginte böra framlägga förslag om lagstiftning mot krigspropaganda med hänsyntill svårigheterna att avgränsa det straffbara området och till de konsekvenserför den fria samhällsdebat- Maj:ts proposition nr 1971 tensom en sådan lagstiftning skulle kunna få. I stället bör man från svensk sidagöra ett särskilt förbehåll på denna punkt vid ratificeringen av konventionen. Ifråga om bestämmelsen i art. 20 mom. 2 vill jag hänvisa till brottsbalkensregler i 16 kap, 8 § om hets mot folkgrupp och i 16 kap. 9 § om olagadiskriminering. Genom denna lagstiftning har de intressen som ligger bakom mom,2 tillgodosetts på ett tillfredsställande sätt. Jag finner därför inte skäl attföreslå något förbehåll i fi-åga om mom, 2. Den i art. 21 stadgaderätten till fredliga sammankomster har full täckning i lagen (1956: 618) omallmänna sammankomster (ändrad : 615), I fråga om rätten tillföreningsfrihet enligt art. 22 må erinras om lagen om förenings- ochförhandlingsrätt samt om vad som i övrigt anförts vid art, 8 i konventionen omekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Det kan tilläggas, att art, 22innebär ett förbud för det allmänna att hindra enskilda personer att bildaeller inträda i föreningar, t, ex, i fackföreningar, men att bestämmelsen intetorde medföra någon rätt för enskild person att bli medlem av förening föreningsmedlemmars vilja. Inte heller den inställning tillfamiljen och äktenskapet, som återspeglas i art. 23, föranleder någon erinranför svenskt vidkommande. Av de rättigheter, som enligt art. 24 särskilttillkommer barn, synes den i mom, 3 stadgade föreskriften om att varje barn harrätt att förvärva ett medborgarskap kräva en kommentar. Enligt en förklaring,som framfördes vid utskottsbehandlingen av förslaget till förevarandebestämmelse av en av förslagsställarna, skulle den ses endast som enprincipförklaring och på intet sätt vara avsedd att påverka t, ex, lagstiftningeni stater, som i likhet med grundar sin medborgarskapsrätt påhärstamningsprincipen. art. 25 inskrivna rätten att direkt eller indirekt deltaga i det politiskalivet samt att få tillträde till allmän tjänst står i full samklang med grundernaför det svenska demoki-atiska samhällsskicket. Det kan i detta sammanhangnämnas, att den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna i art,16 innehåller en uttrycklig bestämmelse som medger konventionsstaterna attutan hinder av bestämmelserna om yttrandefrihet, frihet att deltaga i fredligasammankomster, föreningsfrihet och förbud mot diskriminering föreskrivainskränkningar i utlänningars politiska verksamhet. Någon motsvarandebestämmelse finns visserligen inte i konventionen om medborgerliga ochpolitiska rättigheter, men det bör framhållas att inskränkningar av sådantslag ändå kan göras med stöd av art, 19 mom. 3, art. 21 andra punkten och art.22 mom. 2, 26 har upptagits principen om allas likhet inför lagen och om rätt tillsamma skydd av lagen utan åtskillnad av något slag. Som förbud mot diskrimineringsträcker sig denna bestämmelse väsentligt längre än art. 14 i den europeiskakonventionen, som förbjuder diskriminering endast i fråga Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 39 omåtnjutande av de i konventionen garanterade fri- och rättigheterna. Det kan ioch för sig vara svårt att avgöra om svensk rätt på vissa punkter innehållerbestämmelser som kan anses vara diskriminerande. Otvivelaktigt finns i svensklag bestämmelser, som ställer exempelvis utlänningar i ett annat läge änsvenska medborgare. Avgörande för om sådana bestämmelser skall ansesdiskriminerande är närmast, om det i varje särskilt fall finns objektivtgodtagbara skäl för en olikartad behandling. fall är det uppenbart, att principen i art. 26 har utomordentligt starktstöd i det svenska rättsmedvetandet och att den otvivelaktigt är att anse somen accepterad allmän grundsats i svensk rätt. Med hänsyn härtill bör art. 26kunna utan svårighet godtagas från svensk sida. Kravet på att förbudet motdiskriminering skall grundas på lag innebär inte att i den inhemska rättenmåste ingå ett lagstadgande som uttryckligen förbjuder diskriminering, utandet måste anses vara tillfyllest att lagstiftningen bygger på en sådan princip.För svensk rätts vidkommande kan pekas på 16 § regeringsformen, som iväsentliga avseenden stadfäster principen om allas likhet inför lagen. Jagvill också erinra om stadgandet om olaga diskriminering i 16 kap. 9 §brottsbalken. Bestämmelseni art. 27 om skydd för minoriteter medför inga svårigheter på svensk sida. Vidtillkomsten av den europeiska konventionen för de mänskliga rättigheternabetecknade det rättsmaskineri, vilket tillskapats genom denna för att tryggauppfyllandet av de förpliktelser som de fördragsslutande staterna åtagit siggenom konventionen, en vittgående nyhet. Staternas efterlevnad avkonventionens bestämmelser inte endast i förhållande till varandra ellervarandras medborgare utan kanske främst i förhållande till deras egnamedborgare kunde sålunda övervakas av mellanfolkliga organ. I ett utlåtande iapril 1952 i anledning av väckta motioner om en allmän översyn av gällanderegler om frihetsberövanden uttalade första lagutskottet på tal om Sverigeserkännande av den individuella besvärsrätten enligt art. 25, att genomsin anslutning "till ett internationellt forum avhänt sig bedömandet avfrågan, huruvida svensk rätt står i överensstämmelse med konventionen"(ILU 1952:17 s. 26). Den betydelse man på svensk sida fäst vid dettarättsmaskineri framgår av att liksom flertalet övrigafördragsslutande stater inte endast godtagit den individuella besvärsrätten(art. 25) utan även erkänt domstolens behörighet (art. 46). Medhänsyn till den betydelse det skulle ha för efterlevnaden av konventionen ommedborgerliga och politiska rättigheter att enskilda tillförsäkrades någonform av talerätt vid kränkningar av konventionen är det naturligt, att bl. a.Sverige under förarbetena till konventionen arbetade för att en ordningmotsvarande den genom den europeiska konventionen tillskapade skulle införasför att trygga efterlevnaden av de i konventionen in- Maj:ts proposition nr 1971 skrivnafri- och rättigheterna. Emellertid förelåg inte förutsättningar för enighet pådenna punkt. I konventionen har därför upptagits bestämmelser blott om ettfakultativt förfarande för avgörande av mellanstatliga tvister (art. 41 och42). Till skillnad från samma förfarande i den europeiska konventionen,vilket, i fall där en kränkning av konventionen konstateras, leder fram tillett för den berörda staten bindande beslut av ministerkommittéeller av domstolen, kommer ett förfarande inför för de mänskligarättigheterna eller en av denna tillsatt ad hoc attresultera endast i rekommendationer, vilka en fördragsslutande stat inteuttryckligen har förbundit sig att betrakta som bindande. Denna svaghet iverkställighetsbestämmelsema är beklaglig. Proceduren motsvarar dock vad manmaximalt kunnat enas om. Inom Europarådsstaternaskrets har bl. a, frågan om samexistensen av kontrollsystemen i å ena sidan deneuropeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och å andra sidan konventionenom medborgerliga och politiska rättigheter uppmärksammats. har på ställföreträdarnivå antagit enresolution av innehåll, att stater som är bundna av den europeiska konventionenoch även avgett förklaring enligt art. 41 i konventionen om medborgerliga ochpolitiska rättigheter som regel skall begagna sig av det förfarande, som deneuropeiska konventionen erbjuder, vid lösandet av mellanstatliga tvister, somgäller fri- och rättigheter vilka är garanterade av båda konventionerna. Resolutionenförutsätter, att berörda stater skall agera på detta sätt, tills det genom enauktoritativ tolkning av art, 62 i den europeiska konventionen blivit klarlagt,huruvida staterna genom att godtaga denna artikel uteslutit möjligheten attanvända annat internationellt forum vid tvist som kan bringas inför organtillskapat genom denna konvention. Vidsidan om det nyssnämnda fakultativa kontrollmaskineriet föreskriverkonventionen om medborgerliga och politiska rättigheter i art. 40 även enobligatorisk rapporteringsskyldighet. Beträffande genomförandet av denna fårjag hänvisa till vad som tidigare anförts vid verkställighetsbestämmelserna ikonventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Det bör f, ö,nämnas att föreskriften i art. 43 om att medlemmarna i kommittén för demänskliga rättigheterna och av denna tillsatta förlikningskommissioner ad hocskall åtnjuta samma förmåner som dem som konventionen den 13 februari 1946rörande FN:s privilegier och immuniteter tillerkänner experter på uppdrag förFN, förutsätter tillägg till 3 § lagen (1966: 664) med vissa bestämmelser omimmunitet och privilegier. Förslag om ändring i denna lag har framlagts påanmälan av chefen för (prop, 1971:21), Atten fakultativ ordning med individuell klagorätt trots invändningar avprincipiell natur från ett stort antal staters sida kunnat införas genom fakultativaprotokollet till konventionen om medborgerliga och politiska rät- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 41 tighetermåste naturligtvis hälsas med tillfredsställelse. På samma gång måste manemellertid beklaga, att inte heller denna ordning når upp till samma standardsom motsvarande ordning i den europeiska konventionen, därigenom att avgörandeni anledning av individuella klagomål lika litet som avgöranden i mellanstatligatvister har gjorts bindande för den berörda staten. Denna svaghet bör dock intelägga hinder i vägen för att accepterar den individuella klagorättengenom att ratificera protokollet, Iprotokollet har för övrigt medtagits bestämmelser, som syftar till att garanteraatt klagorätten inte missbrukas och som i stort sett överensstämmer medmotsvarande regler i den europeiska konventionen. På en väsentlig punkt föreliggerdock en skillnad. Den europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheternakan sålunda inte behandla en framställning, som redan prövats vid annatinternationellt forum och som inte innehåller några relevanta nya upplysningar(art, 27: 1: b). I FN-protokollet föreskrivs endast att kommittén för demänskliga rättigheterna skall vara förhindrad pröva en framställning, om sammaärende är föremål för internationell undersökning eller reglering iannan form. Det skulle sålunda bli möjligt alt i samma sak klaga först till deneuropeiska kommissionen och sedan till . Somjag har nämnt, har inom Europarådsstaternas krets frågan omsamexistensen av kontrollsystemen i den europeiska konventionen ochFN-konveirtionen uppmärksammats. Frågan har sålunda studerats av för de mänskliga rättigheterna och av en inom den europeiskadomstolen för de mänskliga rättigheterna utsedd arbetsgrupp. Dessa utredningarhar resulterat i att påställföreträdarnivå beslutat att till medlemsstaterna överlämna texten till ettuttalande som medlemsstaterna, om de så önskar, kan göra i samband medratifikationen av det fakultativa protokollet. Uttalandet, som enligtministerkommittén kan ha formen av en tolkningsförklaring eller ett förbehåll,går ut på att inte skall kunna pröva en framställning från enenskild person, om det framkommer att samma ärende är eller har varit föremålför internationell undersökning eller prövning i annan form. Fråganom samexistensen av de båda kontrollsystemen har också varit föremål föröverläggningar mellan företrädare för de nordiska ländernas utrikes- ochjustitieministerier. Vid dessa överläggningar har man enats om att man isamband med ratifikation av protokollet bör göra ett uttalande av det innehållsom föreslagits av för att undvika enkompetenskonflikt mellan den europeiska kommissionen och . Mottanken på att göra ett uttalande av detta slag kan givetvis anföras att det kanleda till vissa vanskligheter i den praktiska tillämpningen. Om man villundvika dubbelklagan, uppkommer nämligen alltid frågan om den sak Maj:ts proposition nr 1971 somgörs till föremål för en ny ansökan är identisk med den sak som prövats i etttidigare förfarande, och bedömningen härav kan i många fall vara mycketintrikat och arbetskrävande. Å andra sidan måste emellertid konstateras, attdet skulle vara otillfredsställande om en klagande som inte haft framgång vidden europeiska kommissionen skulle ha en generell rätt att vända sig tillFN-kommittén med samma klagomål. skulle härigenom komma att i vissmån framstå som en appellinstans i förhållande till den europeiskakommissionen, vilket skulle vara ägnat att undergräva dennas auktoritet. Trotsde betänkligheter, för vilka jag har redogjort, ansluter jag mig därför tilluppfattningen att ratificering av det fakultativa protokollet börförenas med ett uttalande, varigenom sådan dubbelklagan utesluts för svensktvidkommande. Uttalandet bör få formen av ett förbehåll. Jagvill särskilt framhålla, att denna begränsning av klagorätten på intet sättpåverkar den enskildes möjligheter att från början välja mellan förfarandetinför den europeiska kommissionen och förfarandet inför , Denutesluter endast att klaganden skall kunna använda båda förfarandena eftervarandra. Förbehålletbör vidare förstås så, att det utesluter dubbeiklagan endast i fall då deneuropeiska kommissionen gått in på en saklig prövning av klagomålet, vilkendock kan ha varit av summarisk art och ha lett till att klagomålet befunnitsvara uppenbart ogrundat (art, 27: 2 i den europeiska konventionen). Har däremotden europeiska kommissionen avvisat klagomålet på formell grund, t. ex, därföratt det gäller en fråga som inte täcks av konventionens bestämmelser, börhinder inte föreligga att inbringa samma klagomål inför FN-kommittén.Dubbelklagan bör vidare vara utesluten endast såvida rättsläget är detsamma ibåda fallen. Om däremot klagomålet gäller en punkt på vilken FN-konventionenger ett mera långtgående skydd än den europeiska konventionen, bör det varamöjligt för klaganden att ta detta ökade skydd i anspråk genom att rikta en nyhänvändelse till även om han först utan framgång klagat till deneuropeiska kommissionen, Iprop, 1970:87 om godkännande av anslutning till omavskaffande av alla former av rasdiskriminering förutskickades att man iförevarande sammanhang också skulle ta ställning till frågan om konkurrensenmellan, å ena sidan, den europeiska konventionen om medborgerliga ochpolitiska rättigheter och, å andra sidan, rasdiskrimineringskonventionen.Utgångspunkten vid dessa överväganden skulle vara att skall underkastasig den enskilda klagorätten enligt rasdiskrimineringskonventionen, Ifråga om dessa konkurrenssituationer vill jag anföra följande. Möjligheten attförst klaga till den enligt rasdiskrimineringskonventionen upprättadekommittén och därefter till den europeiska kommissionen eller FN- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 43 kommitténför de mänskliga rättigheterna kommer att vara utesluten genom dels dentidigare omnämnda bestämmelsen i den europeiska konventionen, dels detförbehåll som enligt mitt förslag bör göra i samband med ratificeringenav det fakultativa protokollet till . Fråga uppkommeremellertid om dubbelklagan skall tillåtas i motsatt riktning, dvs. att enklagande vänder sig först till den europeiska kommissionen eller FN-kommitténoch därefter till rasdiskrimineringskommittén. Rasdiskrimineringskonventioneninnehåller inga regler, som begränsar rasdiskrimineringskommitténs behörighetatt behandla ärenden som är eller har varit föremål för internationellundersökning eller prövning i annan form. Om man anser en sådan begränsning avkommitténs kompetens vara önskvärd, erfordras därför en uttrycklig förklaringeller ett förbehåll i samband med godtagandet av den enskilda klagorättenenligt konventionen. De principiella synpunkter som jag tidigare anfört för ochemot ett förbehåll vid ratificeringen av det fakultativa protokollet tillFN-konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter är givetvis avbetydelse också när det gäller förhållandet mellan den europeiska konventionenoch , å ena sidan, och rasdiskrimineringskonventionen, å andrasidan.