prop · FU0351 · 1971-12-31 00:00:00 — Däremot har kostnaderna överstatsbudgeten, om man bortser från s. k. AMS-medel, för stödåtgärder hittillsvarit låga, främst beroende på alt dylika åtgärder i stor utsträckningfinansierats av statens lappfond. Någon minskning av kostnaderna föradministration och stödåtgärder torde enligt de sakkunniga inle kunna ske, omrennäringen skall fortleva. I stället anses ökade insatser nödvändiga bl. a.såvitt gäller rådgivning, forskning och rationalisering. framhållerde sakkunniga atl det allmännas kostnader för att upprätthålla rennäringen intebör betraktas enbart från ekonomiska utgångspunkter. Beaktas bör också attrennäringen utgör en viktig, måhända nödvändig, förutsättning för alt enspeciell samisk kultur skall kunna fortleva i vårt land. Endasl i begränsadomfattning torde del enligt de sakkunniga vara möjligt för samerna att i enannan arbetsmiljö hälla sitt språk, sin slöjd och övriga kulturyttringarlevande . Från kulturskyddssynpunkt är det därför i hög gradönskvärt all rennäringen kan fortleva i konkurrensen med andra näringar. Enligtde sakkunniga är det därför befogat all räkna en inte oväsentlig del av detallmännas kostnader för rennäringen som en insats för främjande avsamekulturen som en del av det svenska kulturarvet. På grund härav och dåsamernas rätt alt för renskötsel utnyttja de nuvarande renbetesmarkerna iprincip bör behållas, förordar de sakkunniga att det allmänna genomadministrativa insatser och ekonomiskt slöd medverkar lill den förbättring avrennäringen som fordras för alt renskölselförelagen skall kunna lämna elttillfredsställande utbyte. Enligtde sakkunniga bör huvudpunkterna i ett reformprogram för rationalisering avrennäringen vara dels en ny organisationsform för näringsutövarna, dels enändrad regional administration, dels elt ökat stöd till rennäringen. Desakkunniga diskuterar olika lösningar för alt öka storleken på driftsenheterna.Enligt de sakkunnigas uppfattning är det bästa sättet att få till ståndlämpliga driftsenheter alt överlämna renskölselns handhavande lill särskildalokala organisationer, av de sakkunniga benämnda renbyar, med näringsutövarnasom medlemmar. Renbyarna bör bl. a. få behörighet att i medlemmarnas ställebestämma i frågor som rör nyttjandet av de betesmarker där renbetesrälttillkommer medlemmarna. Renbyarna får därigenom fria händer att med bortseendefrån äganderättsförhållandena indela medlemmarnas renhjordar i driftsenheter,vilkas storlek och sammansättning kan anpassas efter årstid, betestillgång ochövriga föreliggande omständigheter. Renbyarna bör också besluta om anställandeav den arbetskraft som fordras för renskölseln. Härigenom bör det vara möjligtatt av- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 33 passaarbetsstyrkan efter föreliggande behov och väsentligt öka det genomsnittligaantalet renar per årsarbetare. Desakkunnigas förslag om en ändrad regional administration innebär altlappväsendet avvecklas. Den specialadministration för rennäringen och denrenskötande befolkningen som lappväsendet utgör är enligt de sakkunnigaknappast förenlig med nutida uppfattning om förvaltningsmyndigheternasarbetsuppgifter och befogenheter. Atl lappväsendet likväl ännu består ochfortfarande har stor praktisk betydelse förklaras åtminstone delvis av altrennäiingsutövarnas egna lokala organisationer, lappbyarna, har en alltför svagställning såväl inåt som utåt för atl kunna fullgöra uppgiften alt få tillslånd en långsiktig och ordnad samverkan mellan renägare med gemensammabetesområden. Bristen på en verkligt beslulmässig företrädare för alla renägareinom en lappby har med andra ord medfört atl avgörandena i viktiga frågoröverlämnats till de administrativa myndigheterna. Om förslaget lill en nyorganisationsform för renskölseln blir genomfört, bör i huvudsak sammasynpunkter på administrationen anläggas som då fråga är om annannäringsadminislralion. Avsikten är all en renbys medlemmar själva inom byns ramskall äga bestämma om sättet för renskötselns utövande samt atl byns styrelseskall ha behörighet alt i gemensamma angelägenheter företräda medlemmarnagentemot myndigheter och andra utomstående. Vid sådant förhållande saknasenligt de sakkunniga anledning att behålla en särskild administration förrennäringsfrågor. De administrativa uppgifter som även i fortsättningen blirerforderliga bör kunna övertas av de vanliga länsmyndigheterna, såsomlänsstyrelse, lantbruksnämnd, länsarbetsnämnd och länsbostadsnämnd. Ifråga om förslaget om ett ökat stöd till rennäringen framhåller de sakkunnigaföljande. Även om rennäringens nuvarande ekonomiska svårigheter till stor del,kanske huvudsakligen, beror på atl den däri sysselsatta arbetskraften somföljd av driftsenheternas alltför ringa storlek är dåligt utnyttjad, har lägetmed säkerhet avsevärt förvärrats genom att näringen släpat efter andra näringsgrenari ralionaliseringshänseende. I samband med en övergång till en nyorganisationsform för rennäringsutövarna, som gör del möjligt alt indelarenhjordarna i lämpliga driftsenheter, bör enligt de sakkunniga en kraftiginsats göras för atl även på annat sätt främja rennäringens rationalisering.Målsättningen bör därvid vara all rennäringen så långt möjligt skall blijämställd med annan husdjursskötsel. Vid sidan av de rationaliseringsfrämjandestödåtgärderna är del också angeläget all för rennäringens del få lill slånden motsvarighet lill jordbrukets skördeskadeskydd. Desakkunniga anmärker sluthgen att förslaget till ändrad organisationsform förrennäringsulövarna och till upplösning av lappväsendet somspe-cialadminislration för rennäringen och de renskötande samerna innebär eltfrångående i väsentliga delar av två för renbeteslagen grundläggande principer,nämligen om varje enskild renägares ansvar för och sysslande med Maj:ls proposition nr 1971 sinaegna renar samt om myndigheternas befogenhet och skyldighet atl träffaavgöranden i elt flertal frågor som rör näringsidkarna enskilt. Omfattandeändringar behöver därför göras i renbeleslagen. Eftersom renbetes-lagen även iandra hänseenden än sådana som direkt hänger samman med rennäringens lokalaorganisation och med den regionala administrationen är i starkt behov avöversyn, har de sakkunniga funnit del mest ändamålsenligt atl föreslå en heltny lagstiftning. Rennäringssakkunnigasbedömning i fråga om bl. a. rennäringens framtidsutsikter och deras förslaglill huvudpunkter i ell reformprogram godtas eller lämnas utan erinran av sågott som samtliga remissinstanser. Lantbruksstyrelsen framhåller alt ettgenomförande av rennäringssakkunnigas förslag bör kunna främja rennäringensutveckling och ge möjligheter all efter mera företagsekonomiska principer styrautnyttjandet av näringens produktionsresurser. Styrelsen anser att desakkunnigas reformprogram är väl ägnat alt utgöra underlag för den nödvändigarationaliseringen inom rennäringen. Liknande synpunkter förs fram av bl. a.vattenöverdomstolen, hovrätten för och kammarkollegiet.Länsstyrelserna liksom lappväsendet i , och Norrbottenslän ställer sig också i huvudsak positiva till förslagen. Länsstyrelsernasyttrande har föregåtts av sammanträden med vederbörande lappbyar. Det hardärvid framkommit atl rennäringssakkunnigas förslag i princip accepteras av sågott som samtliga lappbyar. Kommerskollegiumframhåller all rennäringen inle bör ses enbart ur ekonomisk synvinkel.Näringen utövas endast av en liten folkgrupp med egen kultur och speciellalevnadsförhållanden, vilken i möjligaste mån söker leva kvar i denhittillsvarande miljön. Kollegiet anser atl stor hänsyn måste tas till samernasmöjligheter alt fortleva som en särskild befolkningsgrupp i anslutning tillfjällmiljön. Liknande synpunkter framförs även av många andra remissinstanser. SSRredogör i sitt remissyttrande ingående för samernas samepolitiska program. Därlas upp bl. a. frågor om landsmölels ställning, förhållandet mellanmyndigheterna och samerna, samefolket som nationell minoritet och samernasrätlskamp. SSR kräver bl. a. att samerna ges självbestämmanderätt över demarker och nytligheler som de förfogar över. De sakkunniga kritiseras för altförslagen saknar en samepolilisk målsättning. SSR menar att del är principielltomöjligt att stifta en enbart näringspolitisk renbeteslag fri frånsamepoliliska uttalanden. Enligt SSR har de sakkunniga inte hellertillräckligt beaktat samernas behov av bestämmanderätt på riksplanet. Trotsatt SSR kritiserar rennäringssakkunnigas förslag på ett flertal punkter strykerförbundet dock under all åtskilliga förslag är goda och måste av samerna hälsasmed tillfredsslällelse. Till de goda för- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 35 slagenräknar SSR framför allt att samerna föreslås få en slagkraftig lokalorganisation. SSR föreslår alt den benämns sameby. Same-Ätnam anför Uknandesynpunkter. Renbeleslagenutgår från att rätten till renskötsel tillkommer vissa enskilda personer somförutsätts driva renskötseln individuellt, var och en med personligt ansvar försina renar (jfr 1 § 1 mom., 10 §, 2124 §§ och 2629 §§). föreskrivsemellertid att samerna för renskölselns drivande skall vara indelade i lappbyar(7 §), för vilka skall finnas byord-ningar som innehåller föreskrifter i frågaom ordningen för renskötselns drivande och förhållandet mellan samerna inbördes(11 §). Enligt de av länsstyrelserna fastställda byordningarna har samerna inomen lappby rätt alt besluta bl. a. rörande de med renskötseln sammanhängandefrågorna i den mån de inte skall avgöras av myndighet. Beslutanderätten kansamerna överlämna ål fullmäktige. I vissa viktigare frågor tillkommer dockbeslutanderätten enligt byordningarna i sista hand länsstyrelserna ellerlappväsen-dels förste konsulenter. Enligt bestämmelser i vissa byordningar har konsulentenbehörighet att ändra av fullmäktige beslutad ordning som han finner olämplig. Inomlappbyarna samarbetar rennäringsidkarna regelmässigt i silor eller storgrupperbeträffande vissa moment i renskötselarbetet såsom vid renarnas bevakning,skiljning och flyttning. Samarbetet sker formlöst. En av dem vanligen ägarenav den största hjorden brukar tjänstgöra som ledare och dirigerar arbetet.Någon delning av arbetskostnader och andra utgifter förekommer inte utom vid s.k. föreningsrenskölsel. Desakkunniga har låtit undersöka den nuvarande ägandestrukturen inom rennäringenpå grundval av renlängder och då funnit följande. Antaletrenskötselföretagare är f. n. väsentligt högre än det antal årsarbetare sombehövs i renskötseln vid en rationell driftsenhelsindelning. En betydande delav renskölselförelagen är utpräglade småföretag (mindre än 200 renar).Bildandet av rationella driftsenheter förutsätter i regel att flera renskötselföretagav varierande storlek blir sammanförda under gemensam ledning. Vidbedömandet av frågan om lämplig organisationsform för rennäringen måste enligtde sakkunniga hänsyn tas till de speciella förutsättningar - naturliga,driflsekonomiska och rättsliga under vilka näringsidkarna arbetar. Till denaturliga förutsätlningarna hör bl. a. beleslillgången under olika delar avåret. De driflsekonomiska förutsättningarna för rennäringen har enligt desakkunniga i hög grad förändrats , något som främstberor på alt arbetsinsatsen numera måste åsättas etl helt Maj:ts proposition nr 1971 Betydande förändringar i rennäringens driftsekonomi haräven föranletls av nya bosätlningsvanor och nya kommunikationsmedel såsombilar, snöskotrar och, , flyg. Till de rättsliga förutsättningarnaför rennäringen hör i första hand att renbelesrätlen är atl anse som samfälldför särskilda grupper av samer, f. n. de renskötande samerna inom de olikalappbyarna. Den enskilde förelagaren har således inle rätt till någon viss delav renskötselområdel. Renarna ägs däremot genomgående av de enskildaföretagarna och inte av deras sammanslutningar. Någon bolags-ellerföreningsrenskölsel i den meningen alt renarna tillhör juridiska personerförekommer sålunda inle. Dessaför renskölseln speciella förutsättningar ger enligt de sakkunniga vid handenall rennäringens driftsenheter och därmed också näringsutövarnas lokalaorganisationer bör utformas med nära anknytning till de nuvarande lappbyarna.Dessas betesområden är i allmänhet tillräckligt stora för alt ge föda åt detantal renar som fordras för en eller flera driftsenheter av den storlek som kananses lämplig. Lappbyindelningen har också i många fall gjorts i anslutningtill sådana naturliga gränser älvar, fjällkedjor som underlättarbevakningen av renarna. Där naturliga strövningshinder saknas har på mångahåll renstängsel uppförts för att hindra sammanblandning av renar frånangränsande lappbyar. Bosättningscenlra för den renskötande befolkningen harockså lokaliserats med beaktande bl. a. av lappbyindelningen. Slutligen ärrenbelesrätlen f. n. förenad med lappbytillhörigheten, vilket innebär altförhållandet mellan markägare och renskötselbe-rättigade och mellan desistnämnda inbördes kan bibehållas i huvudsak oförändrat, om lappbyindelningenläggs till grund vid utformningen av de nya förelagsorganisationer som ärpåkallade av driflsekonomiska och andra orsaker. Även om lappbyindelningensålunda bör vara grundläggande vid bedömningen av den framlidaorganisationsformen, följer därav inte alt lappbyn i sin nuvarande formfungerar tillfredsställande. Den nuvarande regleringen av lappbyarnas internaproblem bygger på renbeteslagens individuella ansvar för renhjordarna. Det ärmed hänsyn härtill i praktiken knappast möjligt all inom en lappby ulan attrenskötar- eller renägar-förening eller liknande bildas få till stånd ettsådant på planerat gemensamt utnyttjande av byns belesresurser somtorde vara förutsättningen för rationella driftsenheter med lämpligt antaldjur. Till svårigheterna bidrar utan tvivel att regler nästan helt saknas omfördelningen mellan renägarna av kostnaderna för en gemensam rendrift. Blandföretagarna råder därför stor osäkerhet om på vad sätt deras ekonomi skullepåverkas, om de genomförde den ökning av driftsenheternas storlek som i och försig allmänt anses önskvärd och nödvändig. Vidare finns vissa motsättningarmellan större och mindre renägare, vilket ofta gör det omöjligt atl utan stödav lag få till slånd en frivillig reglering av ulgiflsfördelningen. Föratt höja rennäringens effektivitet krävs enligt de sakkunniga en pla- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 37 neradsamverkan mellan alla företagare inom de särskilda gemensamma betesområdena,dvs. de nuvarande lappbyarna. I praktiken torde delta innebära attdriftsenheterna i regel bör utgöras av de nuvarande lappbyarnas ellerstorgruppernas samlade renhjordar. Emellertid bör denna omläggning avrenskötselmetoder och driftsenhelsindelning inle göras till föremål förlagstiftning och inte heller för administrativ tvångsreglering. Samerna självabör så långt det är möjhgt bestämma om renskölselns rationella organisation.Av lagstiftningen måste däremot krävas alt den utgör elt tjänligt instrumentför näringsidkarna när de skall genomföra den önskade rationaliseringen. Dåden i renbeteslagen valda metoden att låta myndighetsavgöranden ersättaförelagarnas egna beslut i betydelsefulla frågor inte vidare bör användas,måste avgörandet av sådana frågor kunna ske genom majoritetsbeslut. Det innebäratt organisationen från de enskilda renägarna och från myndigheterna bör övertavisst ansvar för renskötseln. Ettfullt effektivt samarbete mellan renägarna inom elt betesområde kan enligt desakkunniga komma till stånd endast genom alt renägarna sluts samman i en endaorganisation som har hand om de viktigaste frågorna rörande renskölseln. Av ensådan organisation bör krävas att den är en funktionsduglig driftsenhet, somkan ombesörja verksamheten på elt förelags-ekonomiskt framsynt och rationelltsätt. Emellertid bör renägarna själva besluta om riktlinjerna för driften ochekonomin. När den privata äganderätten till renarna bibehålls, tillgodosesenligt de sakkunniga dessa syften bäst genom en organisationsform av den typsom regleras i lagen (1951: 308) om ekonomiska föreningar, närmast då enmotsvarighet till det egentliga jordbrukets producentkooperaliva föreningar.Sammanslutningar med sådant ändamål utgör inte någon nyhet för rennäringens del.Renägar- och renskö-tarföreningar, som möjliggör en längre gående samverkanmellan företagarna än som utmärker lappbyarna, existerar redan inom vissadelar av renskötselområdel. Erfarenheten har emellertid visat atl dennaföreningsrörelse inte av sig själv kommer alt vinna utbredning inom helaområdet. I avsaknad av laglig reglering är föreningarna f. n. helt beroende avfrivillig anslutning. De kan därför, som även bekräftas av erfarenheten, underrådande förhållanden väntas fungera endast där speciella förutsättningar finnsför ett friktionsfritt samarbete. Eftersom en effektiv samverkan mellan rennäringsidkarnauppenbarligen är ännu mer angelägen när dylika förutsättningar saknas, tordedet vara nödvändigt att genom lagstiftning underlätta samarbetsslrävandena. Sammanfattningsvisföreslår de sakkunniga att de nuvarande lappbyarna blir ombildade till nyalokala organ, benämnda renbyar, med väsentligt utökade befogenheter både iförhållande till medlemmarna och gentemot myndigheter och andra utomstående.Den rätlsiiga regleringen av renbyarnas verksamhet bör ske enligt sammahuvudprinciper som tillämpas i fråga om ekonomiska föreningar, men åtskilligasärbestämmelser är nödvändiga med Maj:ts proposition nr 1971 hänsyntill de speciella förhållanden som gäller för rennäringens bedrivande. a.bör de associationsrättsliga reglerna så långt som möjligt förenklas. Renbynsändamål bör i första hand vara att genom samverkan mellan alla innehavare avrenar inom byns verksamhetsområde få till slånd ell rationellt utnyttjande avbetesmarker och tillgänglig arbetskraft med ett minimum av skadegörelse förtredje man. För della ändamål bör byn bl. a. handha skötseln av medlemmarnasrenar, planera, bygga och underhålla sådana gemensamma anläggningar som behövsför renskötseln, betala och mellan renägarna fördela utgifterna för renskölselnoch för de gemensamma anläggningarna, uppbära de intrångsersätlningar ocharrendeavgifter m. m. som utgår i anledning av alt renbetesmark används för annatändamål än renskötsel samt ombesörja reglering av de skador som vållas av medlemmarnasrenskötsel. En omstridd fråga är om gemenskapen i renskötseln bör omfatta ävenslakt av de enskilda renägarnas djur och saluförande av deras renprodukter.Uppenbart kan stora fördelar vinnas genom samgående även i dessa led avrennäringen. Emellertid är det enligt de sakkunniga inte tillrådligt att införanågon tvångsrätt i dessa frågor, inte ens i form av möjlighet tillmajoritetsbeslut, ulan del bör överlämnas till varje enskild renägare attsjälv besluta på vad sätt han vill förfoga över sin egendom. Beaktas bör attdet här inte, såsom när det gäller utnyttjandet av betesrätten, rör sig om enför alla renbyns medlemmar samfälld nyttighet ulan alt fråga är om renarna somär medlemmarnas privata egendom. Traditionelltbrukar renägarna märka sina renar själva. Ett slopande av denna möjlighetskulle sannolikt uppfattas som en opåkallad inblandning i deras enskildaangelägenheter. Tiden lorde därför inle vara mogen för atl låta märkningenuteslutande bli en angelägenhet för renbyn. Enligt de sakkuimiga bör därförföreskrivas att renbyn skall ha möjlighet att helt överlämna märkningen tillrenarnas ägare och att en renägare som önskar det skall vara berättigad alt självmärka sina renar, även i de fall då renbyn i princip har hand om märkningen. Förutomatl ombesörja renskötseln inom byns betesområde bör renbyn ha som allmänuppgift alt i andra hänseenden främja medlemmarnas intressen. a. börrenbyarna överta lappbyarnas nuvarande funktion att i förhållande till statligaoch kommunala myndigheter företräda den inom det egentliga renskötselområdelbosatta samiska befolkningsgruppen. Någon annan begränsning av renbyarnasbefogenhet än atl de inte bör ägna sig ål annan ekonomisk verksamhet än sådansom direkt sammanhänger med renskölseln fordras inte. Att en sådan begränsningbör föreskrivas sammanhänger med det ansvar för byns skulder som avses skolaåvila byns renskötande medlemmar. Renbyn som sådan bör därför inte få engagerasig exempelvis i ett företag för konservtillverkning och inte heller bör utnyttjandetav medlemmarnas jakt- och fiskerätligheler ske i byns regi. Renbynsbefogenheter gentemot medlemmarna och tredje man bestäms KungLMaj:ts proposition nr 1971 39 iförsta hand av att renbyarna avses skola utgöra självständiga juridiska personer,jämställda med de sammanslutningar som är underkastade bestämmelserna i lagenom ekonomiska föreningar. För att kunna fullgöra sin tilltänkta huvuduppgift,att ombesörja skötseln av medlemmarnas renar, bör en renby emellertid ägabefogenhet att besluta i fråga om användningen av renbetesmarkerna. Redanförarbetena till den första renbeleslagen visar att inom de enligt denna lagbildade lappbyområdena renbelesrätlen ansågs vara samfälld för lappbyarnasrenskötande samer och all den enskilde renägaren alltså inte skulle ha rättlill någon viss del. En praktiskt myckel betydelsefull konsekvens av renbynsbeslutanderätt i fråga om betesmarkernas användning är atl byn därigenom fårmöjlighet all föreskriva erforderlig begränsning av medlemmarnas reninnehav.Enligt gällande lagstiftning regleras denna fråga delvis i själva lagen,delvis genom myndighetsbeslut. Den enskilde samens reninnehav maximerassålunda i 1 § 3 mom. renbeleslagen, som enligt 11 § 1mom. renbeleslagen har att i byordningen fastställa det antal renar somsammanlagt får föras på bete på visst betesområde. Frågan på vad sättrenanlalet inom de särskilda byområdena skall hindras översliga vad som pålängre sikt är lämpligt och föreuHgt med en rationell renskötsel har visat sigvara svårlöst. Flera faktorer samverkar till alt renanlalet under gynnsammabetesår tenderar all snabbi stiga. Del har lett till alt renantalet f. n. påmånga håll är vida.högre än det tillåtna, trots att renägarna torde vara enseom alt renslammen måste hållas på en jämn och efter beleslillgången undernormalår avpassad nivå. Ölägenheterna av elt för högt renantal drabbar i förstahand renägarna själva. Den överbetning som blir följden vållar ökad dödlighethos renarna och försvårar sammanhållningen av hjordarna. Därigenom stigerkostnaderna för skadeersättningar, bevakning, skiljningar, transporter e. d.Även andra än renägarna skadas om renanlalet blir alltför stort. Skadegörelsenpå odlad mark och skog ökas när knapphet råder på renarnas normala föda. Vidareuppkommer svårigheter för renskötseln inom grannbyarna. Slutligen bör intebortses från alt även allmänna intressen står på spel. Så 1. ex. blir denrationalisering av renskölseln som avses skola genomföras med bidrag avstatsmedel mindre verkningsfull, om inte renstammens storlek kan hållas undernoggrann kontroll. Riskerna för tredje man och för del allmänna gör enligt desakkunniga all det framstår som olämpligt alt helt överlämna frågan omrenantalels maximering till renägarnas eget avgörande. I stället bör renbyn fårätt att föreskriva de begränsningar som bedöms vara erforderliga för attförhindra alt det för byn fastställda renantalet överskrids eller för alteljest främja medlemmarnas renskötsel. Vilken typ av begränsningar som börväljas får byarna själva avgöra. Den föreslagna befogenheten för byn att påolika sätt begränsa medlemmarnas reninnehav är avsedd alt helt ersätta de i renbeleslagenföreskrivna restriktionerna i fråga om den enskilde medlemmens reninnehav. Maj:ts proposition nr 1971 Vidareföreslår de sakkunniga alt renbyn skall kunna begränsa antalet renskötandemedlemmar i byn. Förslaget kan enligt de sakkunniga i praktiken få enkonkurrensbegränsande effekt och försvåra nyetablering inom rennäringen mensamtidigt måste beaktas att rennäringen inte är en fri näring. Redan på grundav att samerna har ensamrätt till renskölseln är den fria etableringsrättensatt ur spel. Inle heller kan man bortse från de särskilda förhållanden undervilka rennäringen drivs.