prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Lagen anses också kunna bli till hjälp för myndigheteroch tjänstemän inom den offentliga förvaltningen. Som ett viktigt skäl för införandeav en allmän förfarandelag framhålls vidare betydelsen av att nå störreenhetlighet vid handläggningen av förvaltningsärenden. Den omständigheten alten generell lagstiftning innebär ett visst mått av formalisering avförfarandel och därför kan komma i konflikt med kravet på förvaltningenseffektivitet anses i förarbetena inte böra tillmätas avgörande vikt.Effektivitetskravet bör i stället tillgodoses genom en lämplig utformning avreglema i lagen. Skulle ärendenas behandling la till följd av dennya lagen, går detta frärast ul över den enskilde medborgaren. Detta är i såfall det pris sora får betalas för ökad rättssäkerhet, frarahålls det iförarbetena. Där betonas också att de ökade kostnader för det allraänna somforvaltningsloven för med sig inte bör föranleda att man avslår från en sådanlagstiftning. Härvid erinras om all forvaltningsloven i realiteten inne- * Beträffande förvaltningsförfarandet i andra främmandeländer se SOU 1964:27 s. 71 och SOU 1968:27 s. 77, 148 och 175. Norsk Lovtidend : 9 s. 372. » Norsk Lovtidend 1969:19 s. 678. Kungl.Maj.-ts proposition nr 1971 277 bärelt lagfästande av vad som kan betecknas som minimikrav på hur förvaltningsärendenbör handläggas. Forvaltningslovenomfattar 43 paragrafer uppdelade på åtta kapilel. Huvudregeln om lagenstillämpningsområde är, att lagen gäller i förvaltningsärende hos offentligtorgan, ora annat inte är bestämt i eller med stöd av lag. Somförvaltningsärende (»forvallningssak») räknas varje ärende där ett förvaltningsorganhandlar på statens eller kommuns vägnar. Även förvaltning som handhas av annanän rayndighet faller alltså i princip in under lagen. I sakligt hänseendebegränsas räckvidden av lagens utpräglat processuella föreskrifter (kap. IVVI) till ärenden som avgörs genom beslut angående en eller flera bestämdapersoners rättigheter eller skyldigheler på det offentligrättsliga området(sådant beslut kallas i lagen »enkeltvedtak»). I förarbetena åsyftas härmedärenden som innefattar rayndighetsutövning (Ot. 38 1964/65 s. 23).Offentlig affärsverksamhet, tjänsteprestationer i samband med undervisning,forskning, hälso- och sjukvård m. m. samt intern administration anses fallautanför rayndighetsulövnnigens område. Till de regler i lagen som gäller ialla typer av ärenden hör föreskrifterna om jäv, förvaltningsorgansvägledningsplikl och ombud. Till de regler vars räckvidd är begränsad på nyssangivna sätl hör bestämmelsema om förvaltningsorgans utredningsplikt, klaganöver förvaltningsorgans föreläggande för någon alt medverka vid utredningen,tillvägagångssättet vid förrättning som rör granskning eller undersökning avenskilds egendom, förvaring av material sora innehåller upplysningarunderkastade tystnadsplikt, kommunikation, parts insyn i utredningsmaterialet,parts rätt till muntlig kontakt med förvaltningsorgan, moiivering av ochunderrättelse om beslut, klagan över beslut saral kostnader. Forvaltningsloveninnehåller även vissa särskilda regler om normbeslut (»forskrifter»). Slutiigenupptar lagen vissa regler ora verkan av fel vid handläggningen och orainhibition. Vadgäller saraordningen av forvaltningsloven med specialförfattningarnashandläggningsbestämraelser framhålls i förarbetena att det måste föreliggastarka skäl för att avvika från den miniraistandard i fråga om handläggningensom forvaltningsloven syftar till alt garantera (Ot. 38 1964/ 65 s.28). Vid den revision av specialförfatlningarna som har gjorts före lagensikraftträdande har därför forvaltningsloven i största möjUga utsträckninglagts till grund för harmoniseringen och särregler behållits bara om det krävtsav särskilda skäl. Vid harmoniseringsarbetet bar man påpekas det iförarbetena (Ot. 27 1968/69 s. 4) i första hand sökt rensa ut bestämmelsersom reellt om än inte alltid formellt sammanfaUer med forvaltningslovensregler. Sådana särbestämmelser skulle inte ha någon självständig funktion efterlagens ikraftträdande och dessutom felaktigt kunna föranleda antagandet attsärbestämmelserna uttömmande angav vilka förfaranderegler som gällde inomspecialförfattningens område. Helt konsekvent har raan dock inte kunnat följadenna linje. I vissa fall är Maj.ts proposUion nr 1971 bestämmelser,som i det väsentliga sammanfaller med forvaltningslovens regler, hopkopplademed föreskrifter som saknar motsvarighet i forvaltningsloven. I sådana fallhar del oftast synts vara mest praktiskt och ibland nödvändigt för sammanhangeti specialförfaltningen att låta även regler som så att säga dubblerarforvaltningsloven stå kvar. I en del andra fall förekommer särbestämmelser, somi och för sig är överflödiga vid sidan av forvaltningsloven men som samtidigtinnehåller något preciserande element. En bestämmelse kan t. ex. utöver enregel om möjlighel att överklaga ett beslut innehålla en föreskrift omklagoinstansen. Det är visserligen möjligt alt dela upp en sådan beslämmelseså, alt klagorällen baseras på forvaltningsloven medan specialförfattningenanger klagoinstansen, men någon större praktisk funktion har en sådanuppdelning inte ansetts fylla. Vid genomgången av specialförfatlningarna harraan vidare generellt sökt undvika att i varje författning ange altforvaltningsloven gäller i fråga om förfarandel. Information om lagens räckviddhar i stället ansetts böra ges i instruktioner, cirkulärskrivelser och kurserför personalen. Revisionen av särlagstiftningen har i övrigt syftat till attklargöra i vad mån undantag från forvaltningsloven skall få ske. När särreglervarit nödvändiga, har de tagits in i specialförfattningen. har deltainte behövts, eftersom redan befintliga särbestämmelser enligtforvaltningslovens huvudregel gäller framför forvaltningsloven. Endast i någraundantagsfall har särregler beträffande vissa ärendegrupper tagits in direkt iforvaltningsloven (personalärenden och ärenden rörande skol- ochuniversitetsväsendet). Iett modernt välfärdssamhälle bestäms den enskilde medborgarens situation i höggrad av insatser och åtgärder från del allmännas sida. Det torde räcka med atlpeka på sådana samhälleliga verksamheter som socialförsäkring, barna- ochungdomsvård, utbildning och beskattning för att ge en föreställning ombetydelsen för den enskilde av hans mellanhavanden med det allmänna. Det ärdärför viktigt atl rättssystemet tillförsäkrar den enskilde en godrättssäkerhet i dessa mellanhavanden. Somett led i strävandena att stärka den enskildes rättssäkerhet i mellan-havandenamed det allraänna bar pågått arbete på en reform av reglerna omförfarandet hos de offentliga föi-valtningsorganen. Förfarandets utformning äremellertid inte den enda faktor sora har betydelse i detta hänseende. Hit hörockså sådana faktorer som förvaltningspersonalens rekrytering, utbildning ochrättsliga stäUning, myndiga helemas organisation, den övervakning somförvaltningsorganen är underkastade genom exempelvis JO samt denoffentlighetsprincip som gäller Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 279 Utöver de nu nämnda rättssäker-hetsfaktorema, vilkabrukar föras samman under beteckningen peventit rättsskydd, finnsfaktorer som verkar på del korrektiva planet, t. ex. möjlighetema att fåmyndighets beslut överprövat i högre instans. Den sammanlagda effekten av deohka rättsskyddsanordningar som finns i svensk förvaltning gör att vårt landväl tål att jämföras med andra länder i detla hänseende. Därmed är naturligtvisinte sagt att del saknas utrymme för reformer för all förbättrarättssäkerheten. Bakgrundentill önskemålen om en reform av förfarandereglerna inom förvaltningen är denofullständighet och den brist på enhetlighet som har präglatförfattningsregleringen på området. Sålunda hör allmänna bestämmelser omförvaltningsförfarandet till undantagen, och de bestäraraelser av detta slagsom finns gäller endast speciella frågor, såsom besvärsliden vid överklagandeav myndighels beslut och liUväga-gångssätlel vid ingivande av handlingar lillstatlig eller myndighet. I den mån del härutöver finnsförfattningsbestämmelser om förfarandet, har de antingen lagits upp isärskilda förfarandeförfattningar för vissa förvaltningsområden eller flutit ini författningar som innehåller materiella regler för resp. förvaltningsområde.Författningsmaterialet uppvisar emellertid här stora skiljaktigheter. Medanvissa författningar, såsom barnavårdslagen och taxeringsförordningen,innehåller en förhållandevis utförlig reglering av förfarandet, saknar andraförfattningar helt förfaranderegler eller upptar endast några enstaka sådanaregler. Det är inte heller alltid så, alt likartade frågor blivit lösta påsamma sätl i olika författningar. 1 den mån del saknas författningsbestämmelserom förfarandet är myndigheterna och allmänheten hänvisade till att sökaledning i allmänna rättsgrundsatser ocb i den praxis som kan ha utbildat sig. Närdet gäller att förbättra rättssäkerheten i förvaltningsförfarandet är delnaturligt att intresset i första hand inriktas på sådana ärenden därrayndighets beslut direkl träffar den enskilde på elt ingripande eller eljestbetydelsefullt säll. Sora exempel härpå kan nämnas ärenden om administrativafrihelsberövanden, beskallningsärenden och ärenden om förmåner från denallmänna försäkringen. Förvaltningen i ett modernt samhälle omspänner dockinte bara denna typ av verksamhet, som jag skulle vilja benämna offentligmyndighetsutövning, ulan också en rad andra verksamheter. Jag tänker då påsådan verksarahet där myndighetens beslut inte innebär ett direkt ingripande ienskilds förhållanden utan i stället går ut på produktion och service av olikaslag. I sådana verksambelsgrener bestäms relationerna mellan det allmänna ochden enskilde i många fall på samma sätt som mellan enskilda rättssubjekt, dvs.av privalrätlsliga regler. Strävandenaalt stärka rättssäkerheten i förvaltningsförfarandet har framför allt gått utpå alt göra lagstiftningen i ämnet mer fullständig. Maj.ts proposition nr 30 är 1971 Uppgiften är emellertid förenad med många svårigheter. Redanförvaltningsuppgiftemas starkt mångskiftande art erbjuder här problem. Behovetav en utförlig och noggrann författningsreglering av förfarandel kan inteheller anses vara lika stort på alla områden. Härtill kommer alt de organ somhar alt avgöra förvaltningsärenden uppvisar betydande skillnader i fråga omförutsättningar att tillämpa en ingående reglering av förfarandet. A ena sidankan nämnas förvaltningsdomstolarna och länsslyrelsema, där befattningshavarnarekryteras huvudsakligen efter juridiska och administrativa kvalifikationer,och å andra sidan ett flertal lokala och centrala förvaltningsmyndigheter, därframför alll personalens insikter i tekniska, sociala, pedagogiska, ekonomiskaoch liknande frågor är av betydelse för verksamhetens framgångsrika bedrivande. Uppgiftenatl åsladkomma en reform av förfarandelagstiftningen på förvaltningens områdehar krävt elt långvarigt och omfattande utredningsarbete. Vid detla harulkrislalUseral sig två olika principlösningar. Den ena har presenterats ibesvärssakkunnigas avlämnade slutbetänkande Förvaltningsförfarandet.Huvuddelen av den andra lösningen har lagls frara i det av enarbetsgrupp inom utarbetade betänkandet Förvaltningslag.Till detla ansluter en framlagd promemoria med förslag till lag omförfarandet i förvaltningsdomstol, vilken också har utarbetats inomjustitiedepartementet. Besvärssakkunnigasförslag präglas av en ambition att åsladkomma en enhetlig och samraanhållenlagstiftning ora förfarandet i förvaltningsärenden och att saratidigl göralagstiftningen så fullständig som möjligt. Målet för de sakkunniga var, att detpå förfarandelagstiftningens område skulle finnas två grundläggande lagverk, RBför rättegångsmålens del ocb den av de sakkunniga föreslagna lagen omförvaltningsförfarandet för förvaltningsärendena. I sak skulle lagen gälla iprincip alla slag av förvaltningsärenden angående enskilda. Den begränsadessålunda inte till ärenden som innefattar myndighetsutövning ulan omfattadeockså bl. a. ärenden där myndighetens relation till den enskilde är rådgivarenseller den avtalsslutande partens. Vidare skulle lagen tillämpas både avförvaltningsmyndigheter och av förvaltningsdomstolar, önskemålet om enfullständig reglering återspeglades i alt lagen blev förhållandevis utförlig.Den bestod av samraanlagt 155 paragrafer, som fördelades på 20 kapilel. Denutförliga regleringen skapade problem bl. a med hänsyn till förvaltningens mångskiftandenatur och uppgifter. I valet mellan atl avstå från lagreglering av enförfarandefråga och all utforma en regel med sådan elasticitet att den inte ionödan hindrar etl praktiskt och ändamålsenligt förfarande föredrogbesvärssakkunniga i aUmänhet det senare alternativet. Lagförslaget kom därföratt innehålla ell stort anlal regler av närmast vägledande natur. I vissa fallutformades dessa regler som »bör»-regler, medan de sakkunniga i andra fallvalde utvägen att mjuka upp »skaU»-regler med be- Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 281 hovs-,lämplighets- och skälighetskriterier av typen all en åtgärd skall vidtas »omden inte finnes obehövlig eller olämplig», eller att någol skall göras ellerunderlåtas »när särskilda skäl är därlill». Vidremissbehandlingen av besvärssakkunnigas slutbetänkande framkom kritik på fleragrundläggande punkter. De kritiska synpunkterna gick i allmänhet ut på att desakkunniga skjutit över målet med sitt förslag. Del befarades sålunda bl. a.alt den utförliga regleringen av förvaltningsförfarandet i många fall skullekunna hämma myndigheternas initiativ ocb handlingskraft och därigenom rentfaktiskt försämra rättssäkerheten. Från flera håll framhölls att myndigheternasaknade personella resurser för att tillämpa en så omfattande lag som denföreslagna och atl denna bliNat alltför starkt präglad av omrättegången vid de aUmänna domstolarna. RB kunde vara en lämplig förebild förbesvärsförfarandel inom förvaltningen men knappasl för handläggningen avförvaltningsärenden i första instans. En del remissinstanser förordade att mani stället försökte åstadkomma en enklare förfarandelag, som i försia bandskulle gälla hos förvaltningsmyndigheterna i första instans. Tanken på en enklarelagsliftning har tagils upp i betänkandet Förvaltningslag, som utgör engenomgripande överarbetning av besvärssakkunnigas förslag med beaktande av remisskritiken.Den i betänkandet föreslagna förvaltningslagen innebär en avsevärd nedbanlningi förhållande till besvärssakkunnigas lagförslag både belräffandetillämpningsområdet och i fråga om omfånget. Tanken på alt lagen skall gälla iprincip alla slag av förvaltningsärenden angående enskilda har visserligen inteövergetts. Vissa från rättssäkerhetssynpunkt centrala bestämraelser, såsombeslämmelserna om kommunikation, beslutsmotivering och beslutsdelgivning, haremellertid gjorts tillämpliga bara i den mån det är fråga om offentlig rayndighetsutövning.Arbetsgruppen anser att sådana bestämmelser inte passar när del är fråga omförvaltning av annal slag än myndighetsutövning. Däremot finner arbetsgruppenatt andra bestämmelser i lagen, såsom beslämmelserna om jäv, om ombud ochbiträde och om överklagande av myndighels beslut, i allmänhet med fördel kangälla alla förvaltningsärenden. Sådana bestämmelser bar därför getts en iprincip allmän tillämpning. Lagen skall huvudsakligen gälla bara hos de vanligaförvaltningsmyndigheterna, och dess bestämmelser är i första hand avpassade förlillämpning i första instans, vilket inte hindrar atl de tillämpas även avbesvärsprövande förvaltningsmyndigheter. Belräffande förfarandet iförvaltningsdomstol har arbetsgruppen utgått från alt det i huvudsak skallregleras i särskild ordning och hänvisar därvid till attförvaltningsdomstolskommittén har lagt fram förslag som innehållerregler om förfarandet i regeringsrätten och kammarrätt. Departementspromemorianinnehåller förslag lill lag om förfarandel i förvaltningsdomstol, sora skall gälla för regeringsrätten, kararaarrätt. Maj.ts proposUion nr 1971 Promemorian, som bygger på förvallningsdomstolskommilténsförslag och vissa andra utredningsförslag rörande förvaltningsdomstolarna, harkomrait tiU mot bakgrund av den omfattande utbyggnad avförvaltningsdomslolssyslemet som enligt planema skall genomföras inom en näraframtid. Sålunda skall enligt lagrådsremiss den högstaförvaltningsrätlskipningen fr. o. m. vara organiserad så,att tyngdpunkten i den domstolsmässiga besvärsprövningen avförvaltningsärenden fiyltas från regeringsrätten tiU kammarrätt ochregeringsrätten huvudsakligen får ställning som prejudikalinstans ovanförkammarrällen. Vidare skall enligt lagrådsremiss den 20 noveraber 1970, vilkenbygger på ett tidigare av statsmaktema fallat principbeslut, den 1juli 1971 inom länsslyrelsens ram inrättas två domstolar, läns-skatterätt ochlänsrätt, samt raellankoramunala prövningsnäranden ora lillmellankommunala skatterätten. Länsskatlerätten skall i huvudsak överta dennuvarande prövningsnämndens funktioner, medan länsrättens uppgift blir atthandlägga vissa rättsligt kvalificerade ärenden som ankommer pålänsstyrelsens landskansli, såsom ärenden om administrativa frt-hetsberövandenoch ärenden ora återkallelse av körkort. Denföreslagna lagen om förfarandet i förvaltningsdomstol innehåUer en betydligtutförligare reglering än förslagel till förvaltningslag. Lagen upptarvisserligen endast 34 paragrafer, men regleringen avförvallningsdom-slolsförfarandel är mer långtgående än vad man kan sluta sigtill av antalet paragrafer, eftersom dels flera av paragraferna innehållerhänvisningar till bestämmelser i och dels förslaget bygger påförutsättningen all vissa bestämmelser i förvaltningslagen skall gälla ocksåbos förvaltningsdomstolarna. Den mer detaljerade regleringen i lagen om förfarandeli förvaltningsdomstol innebär bl. a. atl lagen till skillnad från förvaltningslageninnehåller regler om hur ansöknings- och besvärshandlingar och andrapartsinlagor skall vara beskaffade, bur skriftväxlingen mellan parterna skallgenomföras, när förfarandel skall vara skriftligt eller muntligt, hur muntligförhandling skall gå till samt bur muntlig bevisning skall tas upp. Ianslutning härtill finns regler om föreläggande, vite, offentlighet och ordninginför domstolen samt om underlaget för rättens avgörande. Enligtmin mening talar starka skäl för att en allmän lagstiftning om förfarandet påförvaltningens område utformas i huvudsaklig överensstämraelse med förslagentill förvaltningslag och till lag om förfarandet i förvaltningsdomstol, dvs. somen allraän lag för förfarandel hos förvaltningsrayndighet såväl i förstainstans sora i besvärsinstans och en allraän lag för förfarandet hosförvaltningsdomstol. Jag fäster härvid särskild vikt vid den särställning somförvaltningsdomstolarna har i rättsskyddssystemet på förvaltningens område.Förvaltningsdomstolarna handlägger i princip bara sådana mål där de rättsligafrågorna spelar en dominerande roll. De skiljer sig vidare frånförvaltningsmyndigheterna i gemen genom atl de liksom Kungl.Maj:ts proposition nr 1971 283 deallmänna domstolarna intar en frislående ställning i förhållande till deintressen sora bryter sig mol varandra i målen. I motsats till vad som ärfallel hos förvaltningsmyndigheter förekommer det i princip inte alt en förvaltningsdomstollar upp mål lill prövning på eget initiativ. Av gammalt ärförvaltningsdomstolarna dessulom utrustade med vidsträcktare processuellabefogenheter än förvaltningsmyndigheterna. Det har ansetts naturligt att låtaformliga muntliga förhandlingar ingå i förfarandel hos domstolama och att äveni övrigt förse dem med fullständiga utredningsmedel, såsom befogenhet att hållaförhör raed vittne och sakkunnig. Slutligen kan nämnas attförvaltningsdomstolarna verkar så gott som enbart inom den sektor avförvaltningen som gäller rayndighetsutövning mot enskild. Degarantier för den enskildes rättssäkerhet sora ligger iförvallnings-dorastolsinstituUonen bör enligt rain mening vidmakthållas och ommöjligt förstärkas. slår det klart att man inte kan geförvaltningsmyndigheterna samma ställning och samma processuella befogenhetersom domstolarna. Vill man trots de skillnader som sålunda måsle finnas mellanförvaltningsdomstolar och förvaltningsmyndigheter bygga upp en sammanhållen,allmän förfarandelagstiftning för både förvaltningsmyndigheter ocbförvaltningsdorastolar, kommer man i en besvärlig valsituation. Ett alternativär att utforma lagstiftningen i försia band med tanke på förfarandet hosförvaltningsmyndigheterna och anpassa den till dessas uppgifter, arbetssättoch sammansättning. Detta betyder emellertid atl lagen kommer att saknaåtskilliga bestämmelser som måste anses värdefulla för processen iförvaltningsdomstol. För den processen får man då ersätta bristen påbestämmelser med analogisk lillämpning av bestäraraelserna i RB. Därmed blirraånga regler om förfarandet i förvaltningsdomstol diffusa ochsvårtillgängliga, vilket är till nackdel inte minst för de enskildarältssökan-dena. Elt annat alternativ innebär att även förvaltningsmyndigheternafår tillämpa etl domstolsmässigt förfarande. Detta är, som har framgått av bl.a. remisskritiken över besvärssakkunnigas förslag, inte heller någon framkomligväg. Varken förvallningsmyndigbelernas funktioner eller sammansättning gör dellämpligl atl sådana myndigheter i gemen handlägger sina ärenden idorastolsraässiga forraer. Detbetraktelsesätt som jag nu bar anlagt delas av det övervägande antaletremissinstanser. Vid remissbehandlingen av förslaget till förvaltningslag harvisserligen uttryckts önskemål från elt par håll om en gemensamförfarandelagstiftning för förvaltningsmyndigheter och förvaltningsdomstolar,men det torde vara symploraatiskt att några motsvarande önskemål inte haråterkommit vid remissbehandUngen av förslaget till lag om förfarandet iförvaltningsdomstol. Jag kommer således för min del till slutsatsen att enallraän förfarandelagstiftning på förvaltningens område bör utformas som en lagom förfarandet hos förvaltningsmyndighet och en lag om förfarandet hos förvaltningsdomstol. Maj.ts proposition nr 1971 Ävenom förfarandet i förvaltningsdomstol inte finns med i bilden, är det möjligtalt länka sig olika alternativ vid utformningen av en allmän förfarandelag förförvaltningsmyndigheterna. I princip gäller frågan om man i likhet medbesvärssakkunniga skall sträva efter en så utförlig reglering som möjligteller om man såsom arbetsgruppen skall lösa uppgiften genora en förhållandevisenkel och okomplicerad lag som i första hand är inriktad på de frånrättssäkerhetssynpunkt cenlrala frågorna. Denförsia fråga som man möter i detla sammanhang är, om en allmän lagföreträdesvis bör ta sikte på förfarandel i första instans. I så fall talarmycket för alt lagen görs ganska kortfattad, vilket i sin tur leder till attförfarandet hos besvärsprövande förvallningsmyndigheler inte får den utförligareglering som det i och för sig finns förutsättningar för. Besvärssakkunnigasförslag innebar alt både besvärsförfarandel och förfarandet i försia instansblev föremål för en vidlyftig reglering. I arbetsgruppens förslag har däremolförfarandet i första instans satts i centrum för regleringen. Del är emellertidavsikten att de besvärsprövande förvaltningsmyndigheterna skall tillämpa sammaförfaranderegler som förvaltningsmyndigheterna i första instans. Föregen del finner jag i likhet med cn alldeles övervägande remissopinion riktigtatl framför allt se till förhållandena i första instans vid utformningen av enallmän förfarandelag. Det är ett viktigt rällssäkerhelsinlresse att beslutenpå denna nivå så långt det är möjligt grundas på en fullständig och objektivulredning. Behovet av förfaranderegler som bidrar till delta är otvivelaktigtockså störst bland de myndigheter som verkar i första instans. Det rör sig häri stor utsträckning om lokala statliga och kommunala organ, där bl. a.tekniska kvalifikationer i allmänhet väger tyngre vid personalrekryteringen änkännedora om förvallningsrällsliga förfaranderegler.