prop · FU03173 · 1971-12-31 00:00:00 — Om uppgiften att föreslå medborgarrepresentanter i polisstyrelseåläggs dem i fråga om polisdistrikt som omfattar mer än en kommun, kan devaltekniska problemen lösas pä ett betydligt enklare sätt , om uppgiften aUtidskall ankomma på primärkommunerna. Praktiska skäl talar sålunda förutredningens förslag. Trots detta kan jag inte ansluta mig tUl detta. Som jagtidigare har framhållit, ansåg man vid polisväsendets förstatiigande att enfortsatt nära kontakt mellan kommunerna och poUsen måste behållas. Under förarbetenatUl reformen diskuterades över huvud taget inte någon annan lösning än attprimärkommunerna skulle välja ledamöter i polisnämnd. Det är visserligen intelika självklart att primärkommun bör svara för valet av ledamöter i en statligmyndighet som i en samrådsnämnd, men eftersom reformens huvudsyfte äratt ge den lokala polisorganisationen en bättre förankring än vad dennu har bör alla möjligheter att stärka det primärkommunala inflytandet utnyttjas.Att valmetoden förorsakar något högre kostnader och administrativt sett blirmer komplicerad är enligt min mening inte tillräckligt skäl för att försvagaprimärkommunernas inflytande. Mot denna bakgrand förordar jag, att primärkommunernautan undantag skall utse ledamöter i polisstyrelse. Närkommun- och polisdistriktsinddningsreformerna är helt genomförda, kan manräkna med att ett tiotal polisdistrikt kommer att bestå av mer än sex kommuner.Vissa kommuner måste med hänsyn tUl sin storlek få rätt att utse två ellerflera ledamöter i polisstyrelse. Det är således uppenbart att alla kommunerinte kan tillförsäkras direkt representation i styrelsen. Valav ledamöter i polisstyrelse bör i stort sett kunna ske på motsvarande sättsom f. n. gäller vid val av ledamöter i polisnämnd. Den indirekta valmetodenmåste emellertid tillämpas i större utsträckning. I annat fall kommer ettstort antal mindre kommuner att bli överrepresenterade i styrelserna. Jagförordar, att ledamöterna skall väljas direkt av kommunfullmäktige bara i defall då polisdistrikt omfattar en kommun. Detta leder tUl att val måste skegenom ombud i omkring 3/4 av polisdistrikten när kommun- och polisdistriktsinddningsreformernaär genomförda. Sådana val bör alltid förrättas av minst dubbelt så många ombudsom det antal ledamöter som skall utses. Den nedre gränsen för antalet ombud iett polisdistrikt bör alltså vara tolv. Vidare bör man begränsa det antalombud som varje kommun får utse för att undvika att vissa kommuner får alltförstor dominans i ombudsförsamlingen. Polisutredningenhar föreslagit, att man vid utseende av ordförande och vice ordförande ipolisstyrelse bör följa de regler som gäUer för kommunala nämnder och såledesanförtro någon av de valda ledamöterna dessa uppdrag. Utredningens ordförandeoch tre experter har däremot ansett, att det är naturligt att polischefen, somhar kunskap om och erfarenhet av polisverksamheten i hela polisdistriktet, blirstyrelsens ordförande. Idenna fräga råder delade meningar bland remissinstanserna. Åtskilliga anseratt polischefen bör vara självskriven som ordförande i styrelsen. Polisstyrelsernaär statliga myndigheter och styrdsebesluten kommer i relativt storutsträckning att fattas av polischefen ensam. Hans speciella personliga ansvarför verksamheten har inte någon motsvarighet i kommunala nämnder. Frågan omvem som skall vara ordförande i styrelsen behöver därför inte lösas efter detmönster som gäller för sådana nämnder. Inte minst praktiska skäl talar enligtmin mening för att polischefen anförtros uppdraget att vara ordförande. Därmed uppnårman också överensstämmelse med vad som gäller på central och regional nivå inompolisväsendet. Det är min bestämda uppfattning att denna lösning inte innebärnågon försämring av polisväsendets förankring hos allmänheten utan kommer attuppfattas som naturlig med hänsyn till de krav som verksamheten ställer. Enannan fråga som angår polisstyrelsernas sammansättning är om personalen börvara representerad i styrelsen. Denna fräga bör enligt min mening lösas i ettstörre sammanhang sedan pågående utredningsarbete rörande fördjupadföretagsdemokrati inom statsförvaltningen har slutförts. har föreslagit bör polisstyrelses arbetsuppgifter i principsammanfalla med de uppgifter som lokal polischef nu har. Ifråga om uppgiftemas fördelning mellan styrelsen i plenum och polischefen harjag redan inledningsvis framhållit vikten av att man gör Utredningen har använt den metodiken att' de ärenden som skallbehandlas i plenum noga anges i fem olika punkter. I de två första punkternabehandlas viktigare frågor som rör förhållandet mellan polisen och allmänhetenoch i vUka polischef nu skall samråda med polisnämnd enligt bestämmelsen i 57§ polisinstruktionen. Hit hör organisations- och petitafrägor. I den tredjepunkten tar utredningen upp ärenden angående tillsättning av vissakvalificerade polismanstjänster. TiUsättning av sådana tjänster i lönegrad A17 och högre föreslås bli pleniärenden. Enligt den fjärde punkten skallviktigare informationsfrågor avgöras i plenum och enligt den femte andrafrågor som polischefen hänskjuter till plenum. Uppräkningen av pleniärendenutgör enligt utredningen inte något hinder mot att styrelsen behandlar andrafrågor av principiell betydelse för polisverksamheten inom distriktet underförutsättning att frågorna inte avser utövandet av operativ ledning. Remissinstansernahar som regel lämnat den föreslagna uppgiftsfördelningen utan erinran. Blandde konkreta organisationsfrågor som styrelserna skall behandla i plenum nämnerutredningen särskilt ärenden angående polisdistriktsindelning, polisstyrkornasstationering och decentraliserad handläggning av polismyndighetsärenden. Idessa ärenden blir medborgarrepresentanternas kännedom om lokala förhållandenoch om kommunernas önskemål av stort värde vid handläggningen. De avvägningarsom måste göras mellan olika intressen är ofta ömtåliga. Även om styrelsernasbefogenheter i ärendena som regel inskränks till att avge yttrande tillöverordnade myndigheter, kan man räkna med att de synpunkter som förs fram kommeratt tUlmätas stor betydelse vid frågans avgörande genom den förankring somfinns bland befolkningen i distriktet. I likhet med de flesta remissinstansernadelar jag utredningens uppfattning att viktigare frågor om organisation ocharbetsordning bör avgöras i plenum. Jag anser också att frågor om förslag tillberäknande av utgifter för polisväsendet i distriktet och andra frågor avstörre ekonomisk betydelse är typiska pleniärenden. Vidförstatligandet ansåg man att frågor om tjänstetUlsättningar borde liggautanför polisnämnds befogenhetsområde, eftersom frågorna inte längre skulle hanågon anknytning. I en statlig myndighet bör emellertid avgörandet iärenden angående tills'ättning av viktigare tjänster inte förbehållasmyndighetens chef utan avgöras i plenum. Jag förordar därför i likhet medutredningen att frågor om tillsättning av kvalificerade polismanstjänster skallbehandlas av polisstyrelsen i plenum. Den av utredningen föreslagnagränsdragningen efter lönegrad är som har framhållit isitt remissvar i vissa avseenden opraktisk. Eftersom gränsdragningen sker pådetta sätt i alla andra liknande sammanhang, finner jag emellertid inte någonanledning att nuinföra en speciell ordning i fråga om den lokala polisorganisationen. Jag anser i likhet medutredningen att det är naturligt att även viktigare frågor om informationbehandlas i plenum. I detta sammanhang vill jag också understryka vikten avatt polischefen fortlöpande informerar övriga ledamöter om polisverksamheten idistriktet. Information om såväl vidtagna som planerade åtgärder och om olikapolisiära behov och problem i övrigt är en väsentlig förutsättning för att medborgarrepresentanternaskall få den insyn i verksamheten som är nödvändig för ett aktivt ochmeningsfyllt deltagande i arbetet. Jag ansluter mig helt tillutredningens bestämning av de ärenden som bör vara pleniärenden. Ärenden sominte kan hänföras tUl någon av punkterna i uppräkningen skall sålunda avgörasav polischefen ensam. Givetvis bör det inte finnas något hinder mot attstyrelsen diskuterar andra frågor av principiell betydelse förpolisverksamheten. Jag vill dock än en gång understryka, att inte ens alla deärenden som i och för sig kan hänföras till uppräkningen skall behandlas iplenum. Ärenden som innebär utövning av polisledning faller nämligen helt utanförmedborgarrepresentanternas befogenhetsområde. Enligt lagen (1964: 317)om vad som avses med polismyndighet förstås med detta begrepp i allmänhetpolischefen i orten. Som nämnts skall polisstyrelse i princip överta deuppgifter som ankommer på lokal polischef. Vissa uppgifter skall avgöras avstyrelsen i plenum och övriga av polischefen ensam. Konstruktionen blir alltsåden att både polislednings- och förvaltningsuppgifterna åläggs polisstyrelsen,trots att uppgifterna i stor utsträckning skall fullgöras av polischefen. Motdenna bakgrund kan den nuvarande i den särskilda lagen givna definitionen avvad som avses med polismyndighet inte behållas. I stället bör ges en regel avinnebörd att med polismyndighet skall förstås polisstyrelsen i distriktet, ominte annat följer av lag eller annan författning. Maj:t ellermyndighet som Kungl. Maj:t bestämmer avgör enligt 2 § nyssnämnda lag frågor omdelegation av polischefs uppgifter tUl andra tjänstemän inom polisväsendet.Delegationen sker sä, att Kungl. Maj:t fastställer ramen för delegeringen ochbemyndigar underordnade myndigheter att bestämma hur de fastställda grundernaskall tillämpas i konkreta fall. Med den bestämning av polismyndighetsbegreppetsom jag har förordat kan upgifter som i lag eUer annan författning har ålagtspolismyndighet genom föreskrift i den instruktion för polisstyrelse som kommeratt utarbetas delegeras till polischefen eller annan tjänsteman i distriktet.Har däremot polischef i lag eller annan författning som har beslutats medriksdagen tiUagts viss uppgift, kan sådan uppgift inte delegeras fränpolischefen genom instruktion utan endast med stöd av lag eller motsvarandeförfattning. IenUghet härmed har inom upprättats förslag tilllag om vad som avses med polismyndighet m. m. Den i gällande rätt föreskrivnabegränsningen i möjligheten att delegera polischefsuppgifter när det gäller frihetsberövandenhar därvid behåUits i sak oförändrad. Den nya lagen är avsedd att ersätta dennuvarande lagen om vad som avses med polismyndighet. Vidareläggs fram förslag om upphävande av lagen (1964: 320) om polisnämnder. Ifråga om distriktsinddningsreformen har jag förordat ett successivtgenomförande. Jag räknar med att den första etappen av reformen bör kunnagenomföras . Polisstyrelsereformenmåste givetvis genomföras pä en gång i samtliga polisdistrikt. Som utredningenhar framhållit är det angeläget att reformen genomförs så snabbt som möjligt.Av praktiska skäl bör emellertid styrelserna inte inr'ättas innan den förstaetappen av indelningsreformen har trätt i kraft. I annat fall måste styrelserväljas i samtliga nuvarande polisdistrikt och sedan efter relativt kort tidavskaffas i de distrikt som upphör genom sammanläggning vid genomförandet av denförsta etappen. a. med hänsyn till den kostsamma och administrativtkomplicerade indirekta valmetoden anser jag att ett sådant förfarande ärolämpligt. Enligt min mening talar starka skäl för att polisstyrelsereformengenomförs i samband med den första etappen av indelningsreformen. Om tidpunktenbestäms till , tillgodoser man i viss män önskemålet om ettsnabbt genomförande och undviker i stor utsträckning ölägenheterna av attnyinrättade styrelser måste avskaffas. Jag förordar därför attpolisstyrelser inrättas i samtliga polisdistrikt . Länenhar av ålder bildat verksamhetsområden för den regionala polisorganisationen.Under tiden års reform om poUsväsen-dets förstatligande var landetindelat i ett mycket stort antal polisdistrikt. Den regionala uppgiften attsamordna polisverksamheten mellan distrikten hade då en sådan omfattning attdet saknades anledning att ifrågasätta länen som verksamhetsområden för denregionala polisverksamheten. En betydande minskning av de regionala samordnings-uppgiftemablev följden av reform genom att polisdistriktens antal minskades från554 tiU 119. Under förarbetena till reformen ansågs det ändå inte nödvändigtatt ta upp frågan om att bilda större regionala verksamhetsområden än län. , som bildar ett enda polisdistrikt, ansågs emellertid avsaknadenav samordningsuppgifter inom länet kräva en särorganisation och någon tjänstsom länspolischef inrättades inte i länet. Man övervägde en liknandesärreglering i , som består av två polisdistrikt, menstannade för att där tillämpa normalorganisationen. Av minredogörelse i det föregående har framgått, att länen enligt polisutredningeninte längre är lämpliga som verksamhetsområden för den regionala polisverksamheten,eftersom funktionerna genomgående är knutna till större områden än län.Utredningen har särskilt framhålUt att trafikövervakningen, som är en av deviktigaste operativa uppgifterna för de regionala polisorganen, i storutsträckning måste inriktas på stora samordnade insatser av personal ochmateriel. Det har visat sig nödvändigt att i viss omfattningsamordnar och planerar trafikövervakningsarbetet och därvid sammanför länen iregioner som i stort sett motsvarar mUitär- och civilområdena. är länens resurser som regel inte heller tillräckliga för eneffektiv planering av den brottsbekämpande och brottsuppdagande verksamheteneller för snabba effektiva insatser vid allvarliga ordningsstörande händelser.Vidare anser utredningen, att det är av stor betydelse att det regionalapolisorganet har en bärkraftig personalorganisation, omfattande chef,ställföreträdare och två enheter, med tillgång tUl polismän som är specialisterinom olika grenar av polisverksamheten. En sådan organisation, som ärnödvändig för att bl. a. inspektionsverksamheten skall kunna fullgöras på ett tUlfredsställandesätt, kan enligt utredningen av kostnadsskäl inte tillföras länsstyrelserna,eftersom arbetsuppgifterna inte skulle bli tillräckliga för personalen i ettverksamhetsområde som omfattar bara ett län. Utredningenhar tillmätt de nu anförda förhållandena stor betydelse vid sittställningstagande tUl behovet av en ändrad indelning på regionplanet.Reformbehovet har emellertid också bedömts mot bakgrunden av de konsekvensersom distriktsinddningsreformen kommer att få för den regionalapolisverksamheten. Genomförs reformen på lokalplanet, minskar antaletpolisdistrikt i så gott som samtliga län och det blir de minst bärkraftigadistrikten som faller bort. Efter en sådan reform motiverar de regionalauppgifterna enligt utredningen inte en organisation i nuvarande form, i varjefall inte i flertalet län. Det är således bristerna i den regionalapolisorganisationen och distriktsinddningsreformens verkningar som enligtutredningen gör det nödvändigt att frångå länen som verksamhetsområden för deregionala polisorganen och i stället föra samman tvä, tre eller fyra län polisregion. Flera remissinstanser har anslutit sig till utredningensförslag att dela in landet i åtta polisregioner och det finns också några somförordar en indelning i sex regioner. Enligt min mening torde det inte rådanågot tvivel om att utredningens indelningsförslag skapar goda förutsättningarför en effektiv och rationell regional polisverksamhet. För att möta denbrotts- och trafikutveckling som vi har i landet är det givetvis också av storvikt att polisens resurser utnyttjas pä bästa sätt. 1 samL Nr 173 kanalltså anföras för att en genomgripande omorganisation av den regionalapolisverksamheten bäst skulle tillgodose dessa syften. EmeUertid har enmajoritet av remissinstanserna, däribland samtliga länsstyrelser utom en,bestämt motsatt sig att man gör en sådan organisationsändring pä regionplanetinnan den tillsatta utredningen, läns-beredningen, har gjort ensamlad bedömning av den regionala sam-häUsförvaltningens uppgifter ochorganisation. I det följande kommer jag att närmare utveckla min syn på dennafråga. Frånslutet av och oavbrutet under praktiskt taget harett omfattande utredningsarbete om länsorganisationen pågått. Förslag har delvisfrån skilda utgångspunkter lagts fram av länsindelningsutredningen,länsförvaltningsutredningen, landskontorsutredningen och länsdemokratiutredningen.Dessa förslag har legat till grund för den partiella omorganisation avlänsförvaltningen som trädde i kraft och bl. a. innebär attlänsstyrelserna leds av en styrelse, som består av landshövdingen och tiosärskilt utsedda medborgarrepresentanter. Förslagen bildar också utgångspunktför det arbete som pågår inom länsberedningen. Beredningen skall enligt sinadirektiv sammanfatta och komplettera utredningsmaterialet innan statsmakternaslutligt prövar den regionala samhällsverksamhetens organisation. En viktiguppgift för beredningen är att bedöma behovet av samordning såväl inom varjeverksamhetsgren som mellan olika verksamhetsgrenar och lägga fram förslag tillorganisation av samhällsverksamheten på regional nivå. En annan viktig uppgiftär att ta ställning tUl lämpliga geografiska arbetsområden för densekundärkommunala verksamheten och för den decentraliserade statligaförvaltningen. Områdena bör i största möjliga utsträckning sammanfalla men ettdifferentierat regionalt mönster med samordning på olika nivåer, t. ex. i länoch i länsblock eller planeringsregioner, kan tänkas. I direktiven framhålls,att beredningens arbete inte bör hindra att partiella reformer genomförs påområden där sådana framstår som särskilt angelägna men att en förutsättninghärför självfallet är att statsmakternas framtida ställningstaganden inteföregrips eller avsevärt försvåras. Enligtmin mening måste sistnämnda synpunkt beaktas vid bedömningen av vilka åtgärdersom nu bör vidtas i fråga om den regionala polisverksamheten. Polisutredningenhar ansett, att en reform på detta område är brådskande och att förslaget inteföregriper eller försvårar ett st'ällningstagande till den regionala samh'ällsförvaltningeni övrigt. Utredningens förslag innebär att inte Tängre skall varahögsta polismyndighet i länet och att antalet regionala verksamhetsområdenminskar från 27 till 8. Som framgått är frågan om den regionalasamhällsförvaltningens uppgifter och organisation föremål för en sammanfattandebedömning inom länsberedningen. Ehuru en reform av den regionalapolisverksamheten är angelägen är det med hänsyn härtill inte lämpligt att nu ta ställning till frågan omlänsstyrelsens befattning med polisverksamheten. Jag vill också framhålla attpolisutredningens förslag innebär att inom varje polisregion flera län kommeratt bindas samman på ett sätt som kan medföra svårigheter när det gäller intebara att tillgodose önskemålet att verksamhetsområdena om möjligt bör sammanfaUamed områdena för andra förvaltningsverksamheter utan också att passa in depolisiära arbetsområdena i ett differentierat regionalt mönster. Fastställs enindelning av landet i åtta polisregioner, är det möjligt att man med hänsyntill behovet av samordning mellan olika verksamhetsgrenar inom förvaltningentvingas följa denna indelning i vissa fall trots att en annan indelning, somhade kunnat accepteras för polisväsendets del, skulle ha varit klart lämpligare. Mot denredovisade bakgrunden anser jag att ett genomförande av utredningens förslagtill regional indelning för polisväsendet innebär risker för att statsmakternasfram.tida ställningstagande till de regionala problemen föregrips. Jag kandärför inte förorda att förslaget nu läggs till grund för en reform. Distriktsinddningsreformenfår emeUertid sädana konsekvenser för den regionala poUsorganisationen attdenna i vissa fall måste ändras utan att resultatet av länsberedningens arbeteavvaktas. Det är inte rationellt att vissa län även i fortsättningen får bildaunderlag för en organisation i nuvarande form. Frågan blir då vad som kan görasnu utan att det föregriper kommande reformer. Någraremissinstanser har förordat, att man går fram försiktigt och inte i något fallutökar de regionala verksamhetsområdena. I län som kommer att bestå av ett endapolisdistrikt bör därför den organisation som tillämpas i Gotiands läninföras. Mot en sådan lösning kan anföras att den nuvarande organisationen iGotlands län är anpassad efter de speciella geografiska förhållandena och attdet inte är lämpligt att använda organisationsformen i något annat län medhänsyn till bl. a. frekvensen av samordningsuppgifter mellan fastlandslänen.Vidare kommer distriktsreformen på lokalplanet att medföra en betydandeminskning av samordningsuppgifterna inom länen genom att de minst bärkraftigapolisdistrikten, som är särskUt krävande från samordningssynpunkt, fallerbort. Jag kan därför inte förorda en lösning som innebär att länen i samtUgafall behålls som regionala verksamhetsområden. Enligt min mening måste en partiell reform inriktas på enviss breddning av den régionale polischefens verksamhetsområde. En sådan lösningskapar också förutsättningar för att komma tUl rätta med en del av de bristersom den regionala polisorganisationen nu har. Reformen bör emellertid betraktassom ett provisorium och inte göras mer omfattande än vad som är nödvändigt föratt tillgodose ett rimligt krav på effektivitet och rationell organisation. Jagförordar därför att län med etteller två polisdistrikt förs samman med angränsande län till ett regionaltverksamhetsområde. Möjligen kan även län med tre distrikt komma i fråga för sammanföringmed annat län. Beträffandeett ganska stort antal län torde reformen på lokalplanet inte fä sådanaverkningar att en sammanföring med annat län till ett verksamhetsområde behöverske. Dessa län kommer således även i fortsättningen att bilda självständigaregionala verksamhetsområden. I de fall då en utökning av det nuvarandeverksamhetsområdet är nödvändig, bör som regel bara två angränsande län förassamman. Det bör emeUertid vara möjligt att i något enstaka undantagsfall bildaett verksamhetsområde som omfattar tre län. Jag vill dock understryka att skälenför en sådan lösning måste vara synnerligen starka. Denutökning av de regionala verksamhetsområdena som jag sålunda förordar kräverett ställningstagande i organisationsfrågan. Eftersom åtgärden att ökalänspolischefens verksamhetsområde genom att i vissa fall föra sammanangränsande län måste ses som ett provisorium i avvaktan på statsmakternasframtida ställningstagande till lämpliga verksamhetsområden för hela denregionala samhällsförvaltningen, bör utgångspunkten vara att även ändringar iden gällande organisationen skall undvikas. I varje fall bör ändringar igörligaste mån begränsas. Den organisationsform som införs måste emellertidskapa föruts'ättningar för en rationell och effektiv regional polisverksamhet. Jaghar nämnt att den organisation som finns i inte är lämpligi andra län ens om länet omfattar bara ett polisdistrikt. I län med tvä ellerflera polisdistrikt är en sådan organisationsform helt otänkbar. Inte heller debåda lösningarna med gemensam länspolischef för tvä eller flera län skaparenligt min mening förutsättningar för en rationell och effektivpolisverksamhet, i varje fall inte om man behåller den uppgiftsfördelningmellan och länspolischefen som gäller. Den organisationsformsom polisutredningen har förordat regionpolisstyrdsealternativet innebäratt den anknytning till som polisverksamheten av ålder har haftmåste brytas. Ett ställningstagande till en sådan organisationsform bör docksom jag redan har anfört föregås av en samlad bedömning av frågorna om denregionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisation. Resultatet av detarbete som pågår inom länsberedningen måste enligt min mening avvaktas innannågot beslut kan fattas i denna fråga. Trots att flera skäl talar för att regionpolisstyrdsealternativetskulle innebära fördelar från polisiära synpunkter bör det inte läggas tillgrund för reformen. Jag utgår från att länsberedningen vid fullgörande av sittuppdrag tar med i bedömningen även polisutredningens förslag och remissyttrandenadäröver.