prop · FU0330 · 1971-12-31 00:00:00 — Får parlen däreraot ell föreläggande vid påföljd atl hanstalan kan koraraa att avvisas, inser han att någon saklig prövning inte kanske, ora han inte korapletterar skrivelsen. Regeringsrättensledamöter förklarar, atl de förutsätter, att lagmraraet inte är avsett atländra gällande praxis i kommunalbesvärsmål i fråga om att grunderna skall angesi besvärsskriften eller i vart fall före besvärstidens utgång. Departementschefen.I förvaltningsprocessen är det i en helt annan utsträckning än vid de allmännadomstolarna vanligt atl den enskilde för talan utan juridiskt sakkunnigt ombudeller biträde. Förvaltningsprocesslagen är inte avsedd att tvinga fram enändring i detta förhållande. Tvärtom har del .såsom jag tidigare framhållitvarit en strävan att så långt raöjligt underlätta för enskilda parter allsjälva föra sin talan. I likhet raed vad sora nu är fallet fårförvaltningsdomstolarna därför även i fortsättningen räkna med alt behandla ettstort antal på oUka sätl bristfälliga partsskrivelser. I 8 § slås fast atträllen har ett officialansvar för att målet blir så utrett som dessbeskaffenhet kräver och att rällen vid behov skall anvisa part hur utredningenbör kompletteras. Till den närmare innebörden härav återkommer jag ispecialmotiveringen lill 8 §. Enansöknings- eller besvärsskrivelse kan emellertid vara så bristfällig att deninte utan vidare kan läggas till gnmd för någon utredning. Det går inte altläsa ut vad saken gäller eller över huvud taget vad sökanden eller klagandenvill. I sådana fall kan någon saklig prövning givetvis inte ske. Partens talanmåste då avvisas. I överensstämraelse med vad som gäller hos prövningsnämndoch i kammarrätten bör emellertid talan inte få avvisas förrän parten har fått lillfälleatt avhjälpa bristen. Iparagrafen föreskrivs att rätten skall förelägga sökanden eller klaganden allinom avhjälpa bristen. Av föreläggandet skall framgå att partens talanej las upp till prövning om inte föreläggandet iakttas inora föreskriven tid. Ompart har förbehållit sig att senare få precisera sina yrkanden eller redovisade omständigheter som han åberopar, bör föreläggande ske enligt förevarandeparagraf. föreskrivs i författning att till ansökan eller besvär skallfogas visst intyg eller viss sakuppgift. Om intyget eller upp- Maj-.ts proposition nr 30år 1971 giften är ett villkor för sakUg prövning, bör likasåförevarande paragraf tillämpas när intyget eller sakuppgiften fattas. Nuvarandepraxis i kommunalbesvärsmål att yrkanden och grunder sora har förts fram efterbesvärstidens utgång inte beakias grundar sig på kora-munallagarnasbesvärsbestämmelser. Så länge dessa inte ändras ger reglerna i förevarandeparagraf med hänsyn till innehåUet i 2 § inte anledning atl ändra sagda praxis. Är en handling till den grad ofullständig atl del inte ensgår att fastsläUa från vem den hänör, kan handlingen inte föranleda någonåtgärd. Någon bestämmelse härom anser jag inte behövlig. Iparagrafen regleras avvisning av talan som ej anhängiggjorts inom föreskrivenlid. Frågan behandlas i 3 § departementspromemorians lagförslag. En redogörelse för gällande ordning har lämnats i specialmotiveringentill 12 § förvaltningslagen. Ulöver den redogörelsen kan nämnas altregeringsrätten ex officio undersöker om besvärstiden har iakttagits ochavvisar, utan att invändning eller påpekande gjorts om försutten tid,besvärstalan i vissa mål, bl, a, valbesvärsmål och taxeringsmål som fullföljtsav taxeringsintendent eller kommun. Departementspromemorian.I 3 § departementspromemorians lagförslag föreslås en regel av innehåll attförvaltningsdomstol utan hinder av att mål inte har anhängiggjorts i rätt tidfår pröva saken, om särskilda skäl talar för det och det kan ske utan men förmotstående enskilda intressen. Remissyttrandena.Av de reraissinstanser som uttryckUgen berör promemorians förslag attförvaltningsdomstol skall få pröva även för sent an-hängiggjorda mål är endastett raindre anlal positiva. Bland dessa kan nämnas JK, riksskattenämnden,länsstyrelserna i , , , och ,och samt TCO. Medutgångspunkt i uppfattningen att kravet på möjlighet att i enskilda fall fåtill stånd materiell rättvisa inte tillåter en rigorös regel om avvisning exofficio av för sent anförda besvär i skaltemål finner riksskattenämnden att denaktuella bestämmelsen innebär en lämplig avvägning meUan de olika intressenvartiU hänsyn måste las. TCO påpekar att tidsfrister närmast bör ses somordningsföreskrifter. Flertalethar emeUertid en negativ inställning liU förslaget. Bland dessa kan nämnassamtliga regeringsråd utom regeringsrådet Klackenberg, , hovrättenöver och , kammarrätten, försäkrings-domstolen, CFU,länsstyrelserna i , , , , ,och , samt . KungL Maj:ts proposition nr 1971 523 Regeringsråden Lorichs, Jarnerup, , ,, , , , , , , ,, och påpekar inledningsvis all det synes behövas enuttrycklig bestämmelse om att frågan om talan har anhängiggjorts i rätt tid hosförvaltningsdomstol skall prövas ex officio. Beträffande den föreslagna dispensmöjlighetenframhåller de att den bedömning som förvaltningsdomstol föreslås skola görauppenbarligen är förenad med avsevärda svårigheter. Förslaget är utformat sometl racllanling mellan ordinära besvär samt de allmänna extraordinärarättsmedlen resning och återställande av försutten tid. Det kommer att finnaselt inte ringa utrymme för subjektiva värderingar, eftersom förutsättningarnaendast har kunnal anges hell allmänt. har det ansetts atl del börankomma på de högsla instansema atl tillämpa reglema om allraänna extraordinärarätlsraedel. Reglerna om extraordinära besvär i taxeringsförordningen innebäringen avvikelse från den principen. I taxeringsförordningen rör det signämligen om ett extraordinärt rättsmedel av speciellt slag raed noggrantangivna kriterier. Skulle förslaget genomföras, kan något större mått avenhetlighet i bedömningen knappast förväntas. Det finns anledning att befara entäraUgen skiftande syn på angelägenhetsgraden av alt prövning får ske. En partlorde ha lättare att godta att hans besvär avvisas som för sent inkomna, omdenna påföljd drabbar alla lika, än om han kan visa exempel på all i vissa fallskäl, som för honom kanske inte framstår som mer behjärtansvärda än hans egna,har föranlett all för sent anförda besvär har tagils upp till prövning. Frånrättssäkerhetssynpunkt skulle således vinsten vara ringa. Regeringsråden finnerdet f. ö. motsägelsefullt att införa regeln i 3 § som man genom denpågående reformen av förvaltningsrättskipningen strävar efter ökad stadga iförfarandet, varvid i mångt och mycket förhållandena vid de aUmänna domstolamahar fått bilda mönster. Enligt regeringsrådens mening skulle de i promemorianredovisade skälen i och för sig med samma styrka kunna åberopas till förmån föromprövning av lagakraftvunna domar i brottmål här finns ju inte någotmotstående enskilt intresse. En sådan ändring torde emellertid knappast varalänkbar. Regeringsråden påpekar att förslaget skulle medföra ökad arbetsbördaför myndigheterna men framhåller atl delta inte ensamt kan åberopas mot förslageloch atl behovet av den föreslagna skälighetsdispensen måste vägas mot andra ochväsentligare intressen. Härvidlag stryker regeringsråden under attbesvärsfristema fyller en viktig funktion på rättskipningens område och attdet i det stora hela torde vara till fördel för både myndigheter och enskildaatt någorlunda strikt hålla på fristema. Om del i enstaka fall finns tungtvägande skäl som talar för att rättelse skall ske även efter den ordinariebesvärslidens utgång får de hävdvunna extraordinära rättsmedlen gripa in.Regeringsråden framhåller ytterligare alt det från systematisk synpunkt ärbetänkligt att införa en allraän dispensrätt vid sidan om de ordinära ochextraordinära rättsmedlen. Maj:ts proposUion nr 1971 etltämligen konturlöst besvärsförfarande, med därav följande olägenheter för allaparter. Det förefaller enligt regeringsrådens uppfattning knappasl möjligt attundanröja de påtalade olägenhetema genora att ange kriterierna fördispensregelns tillärapning tydligare. Svårigheterna att närmare avgränsaområdet för en allraän dispensrätt ligger näraligen i öppen dag. Om elt behovanses föreligga alt vidga möjligheterna till omprövning av lagakraftvunnaförvaltningsbeslut ett behov som regeringsråden inte finner dokumenterathittills anser de att lösningen bör sökas på en annan väg. De antyder alt detkan finnas begränsade ärendegrupper, där besvärstider kan lämnas obeaktade istörre eller mindre utsträckning och atl del likaså kan länkas att det på olikaområden kan föreligga behov av regler som möjliggör att talan skall kunna fåföras annorledes än i ordinär väg. I den mån så skulle befinnas vara fallet,bör dessa problem också lösas genom föreskrifter i resp. författningar. Hovrättenöver och anraärker atl någon raöjlighet motsvarande den i 3 §föreslagna dispensmöjligheten inte finns vid de allmänna domstolama (annat ängenom extraordinära rättsmedel), inte ens i brottmål där det kunde anses allramest slötande all den tilltalades för sent gjorda fullföljd inte kan beaktas.Visserligen kan del enligt hovrätten sägas att vid de allmänna domstolamaavgörandets rättskraft har stöne betydelse och därför betonas starkare ilagsliflningen, medan det på olika förvaltningsområden kan finnas möjlighetatt få avgöranden omprövade. Det förhållandet kan dock inte åberopas som ettskäl för en mera generell befogenhet för den högre instansen atl pröva för sentanförda besvär. Sakliga skäl kan inte sällan tala för att den lägre instansen iförsta hand bör bedöma frågan om sådan omprövning. Är detta inte av betydelseför visst slag av ärenden, torde föreskriften om viss besvärstid knappast varaberättigad för detla slags ärenden. Ges förvaltningsdomslolama möjlighel atlpröva t. ex. för sent anförda besvär, kan visserligen varje domstol förväntasutbilda en fasl praxis beträffande förutsättningarna för sådan prövning, menraed hänsyn till att antalet länsrätter och skatterätter kommer alt varaomkring 50 måste det föreligga risk för att en sådan undantagsregel som denföreslagna kan koraraa att tillämpas olika vid dessa domstolar. Genom att en olikartadpraxis uppstår i domstolarna uppkomraer en avsevärd olägenhel. Hovrättenbetonar också svårigheten att väga raellan den enskildes och domstolensintressen. Kammarrättenframhåller att, ora en uppluckring av besvärsliden sker på det föreslagna sättet,det måste fömtses att personer sora av etl eller annat skäl har underlåtit atti tid överklaga ett beslut kanske därför att de först på ett senare stadiumhar insett eller brytt sig ora att ta reda på dess innebörd framställeryrkanden i förhoppning om atl få dem prövade. Att uppskatta antalet sådana fallär inte möjligt. Vidare måste man räkna med all vetskapen om atl besvärstidernainte längre är absoluta kan medverka till att de inte respekteras i denomfattning som sker. Maj:ts proposition nr 1971 525 rällen påpekar all för dess del redan den undersökning,som kommer att åvila kammarrätt huruvida besvär är för sent anförda eller ej,kan väntas tynga arbetet i jämförelse med nuläget. En sådan undersökning ägerf. n. vanligen inte rum, efiersom den omständigheten atl besvär har anförts försent oftast inte beaktas annal än efter påpekande av motpart eller myndighet. Regeringsråden Nevrell, , och att, även om krav på iakttagande av besvärstid i princip också bör kunnagälla när myndighets beslut överklagas hos förvaltningsdomstol, en uppmjukningav den regeln dock torde böra övervägas inom vissa områden. Det är väl känt allprövningsnämndema ofta har prövat taxeringsbesvär av den skallskyldige, även ombesvären har kommil in något . Det skulle vara beklagligt oraprövningsnämndemas oradaning till länsskatterätter skulle få till konsekvensatl ett slort antal i sak befogade besvär skulle avvisas på forraella grunder.I stor utsträckning gäller det här fall då taxeringsförordningens nuvarandebestämmelser om extraordinär besvärsrätt inte är tillämpliga. Enligtregeringsrådens uppfattning bör dispensmöjlighel införas itaxeringsförordningen i fråga ora besvär över taxeringsnämnds beslut. Departementschefen.I 12 § förvaltningslagen har föreslagils en föreskrift om att besvär, sora ejanförts i rätt tid, inte skall tas upp lill prövning. Frågan skall beakias exofficio av myndigheien. De skäl som jag har anfört i specialraotiveringen tillnämnda paragraf är i huvudsak lillärapliga även på förfarandel hosförvaltningsdorastolarna. Samma huvudregel ora att för sent inkorana besvärinte tas upp lill prövning i sak bör därför gälla såväl i förvaltningsdomstolsora hos förvaltningsmyndighet. Frågan huruvida avvikande ordning är motiveradi vissa typer av mål, t. ex. taxeringsmålen, får prövas särskill vid denöversyn av olika författningar som framläggandet av förslaget tillförvaltningsprocesslag aktualiserar. I 34 §,som handlar om besvärstid och ingivande av besvär, har som huvudregelföreskrivits att besvär skall tillslällas den domstol som har alt prövabesvären. Regeln har dock försetts med del undantaget att besvär som i rätt tidhar kommit in till den domstol som har fattat det överklagade beslutet ocksåskall prövas. En motsvarande undanlagsbestämmelse behövs för de fall då besvärhos förvaltningsdomstol gäller beslut av förvaltningsmyndighet. En sådanföreskrift bör lärapligen ha sin plats i förevarande paragraf. Ienlighel med det anförda har i 7 § tagits in dels en bestämmelse om att målinte las upp till prövning, om ansökan, besvär eller annan åtgärd, varigenoraraål anhängiggörs, inte har skell inora föreskriven lid, dels en bestämmelse omatt, när fråga är om besvär över förvaltningsmyndighets beslut, besvären ändåskall tas upp till prövning, om besvärshandlingen har kommit in tillförvaltningsmyndigheten före besvärstidens utgång. Maj:ts proposition nr 30 år1971 I paragrafen anges principerna för utredningsansvarel imål vid förvaltningsdomstol. Paragrafen motsvarar 7 § samt delvis 4 § ideparteraenlspromemorians lagförslag. Kammarrättsstadgan innehåller vissaregler ora utredningsansvarel. Enligt 22 § skall bl. a. bestämmelserna i 35kap. RB om bevisning och i 52 kap. RB om besvär i tiUämpliga delar lända tillefterrättelse hos kammarrätten. I 35 kap. 6 § RB anges att del ankommer påparterna att sörja för bevisningen men alt rällen, om del behövs, självmantfår föranstalta om bevisning. Finner rätlen att omständighet, som part villbevisa, är ulan betydelse i målel eller all erbjudet bevis inte behövs elleruppenbart skulle bli utan verkan, får bevisningen inte tillåtas. Rätten kanockså avvisa erbjudet bevis, om bevisningen kan föras på annat sätt medavsevärt ringare besvär eller kostnad, I 23 § kammanättsstadgan finns enuttrycklig bestämmelse i samma ämne, vilken anger att kammarrätten har attverka för att utredningen i mål och ärenden blir så fullständig som behövs medhänsyn till deras beskaffenhel och att kammarrätten därvid får självmantföranstalta om bevisning, I 52 kap. 9 § RB anges att rätten kan meddela närmarebestämmelser om skriftväxlingen mellan partema och därvid även föreskriva ivilket avseende part skall yttra sig. Departementspromemorian.I promemorian diskuteras om officialprincipen eller förhandlingsprincipenskall ligga lill grund för förfarandet i förvaltningsdomstol. Enligtpromemorian är förhandlingsprincipen utesluten som allmänt riktmärke förförfarandet redan av den anledningen alt det i inånga mål finns bara en partoch att det således i dessa mål saknas den avgörande förutsättningen för attkunna anordna förfarandet som en förhandling mellan två parter. Av de mål därdet finns två parter gäller flertalet sådana frågor som parterna inte gäma kantillåtas disponera över i utredningshänseende. Slutligen finns det i praktiskttaget alla typer av mål i förvaltningsdomstol ett mer eller mindre starktallmänt intresse att få materiellt riktiga avgöranden till stånd. Slutsatsenblir att rätten bör ha både rätt och skyldighet att ta initiativ lill altutredningsmaterialet kompletteras. I promemorian frarahålls vidare att rättens verksamhet ifråga om uiredningen kommer att gestalta sig olika beroende på om det är etten-eller tvåpartsmål och på om ena parlen är förelrädare för det allmänna ellerej. Verksamheten kan gälla dels processledning, dels ulredningsåtgär-der.Processledningen kan beslå, förutom i att leda parternas skriftväxling och inhämtaremissyttranden, i anvisningar och frågor till part. Som exempel påutredningsålgärder från rättens sida nämns i promemorian Maj.-ts proposition nr 1971 527 att rällen inhämtar upplysningar från Iredje man ellerföranstaltar om syn. Ipromemorian framhåUs betydelsen av rättens processledande funktion i ettförfarande som domineras av officialprincipen. Med hänsyn härtiU anses atl denprocessledande funktionen bör komma till klart uttryck i en inledande paragraf. övervägandenautmynnar i all 7 § i den föreslagna lagen skall uppta en beslämmelse avinnehåll, att rätten leder parts utredning och tillser att målet blir såfullständigt utrett som dess beskaffenhet kräver. Promemorianinnehåller dessulom en särskild beslämmelse om rättens processledandeverksamhei i 4 §, Där föreskrivs sålimda att rätten meddelar erforderligaanvisningar när ansöknings- eller besvärshandling eller därmed jämförlighandling behöver fullständigas. Remissyttrandena.Utgångspunkten för de i promemorian föreslagna reglema, all officialprincipenskall tillämpas i förvaltningsdomstol, har inte föranlett någon erinran vidremissbehandlingen. De synpunkter som har frarakorarail i reraissyttrandenagäller dels hur en allraän bestämmelse om rättens processledande uppgifl börutformas och hur den processledande verksamhelen bör gestalla sig, dels hurlångt domstolens utred-ningspUkl bör sträcka sig. Åtskilligaremissinstanser är kritiska mol den utfonnning som den allmänna bestämmelsenora rättens processledande uppgift har fått i promemorians lagförslag (»rättenleder parts utredning»). Regeringsrättens ledamöter anser attförvaltningsdomstols skyldighel att leda uiredningen följer redan avofficialprincipen såsom den har utformats genom föreskriften att rätlen skall setUl all målel blir så fullständigt utrett som dess beskaffenhet kräver. Deframhåller vidare att del är onödigt alt särskill betona att rätten leder partsutredning. Härigenom kan part dessutom bibringas den olämpliga uppfattningenatl han i princip kan förhålla sig tämligen passiv, anser allbestäraraelsen för tankarna åt fel håll. finner den ägnad attinge läsaren en raissuppfattning av dorastolens funktion under utredningen.Också hovrätten över och , länsstyrelserna i ochKristianstads län särat anser att den ifrågavarandebestämmelsen är onödig. Enligt i län börbeslämmelsen utgå med hänsyn till partsslällningen i vissa mål.Advokatsamfundet anser det självklart att, om part företräds av orabud, ombudetskaU leda utredningen. Hovrättenöver och framhåUer att bestäramelsen att rätten leder partsutredning är alllför vag och otydlig, om syftet är att domstolen också skallkunna begränsa den ulredning som parlen vill åsladkomma. En uttrycklighänvisning till 35 kap. 7 § RB är enUgt hovrättens mening då att föredra.Erfarenheter från de allraänna doraslolama visar att detta lagrum inte sällanfår praktisk betydelse. Maj:ts proposition nr 30 år1971 I frågan hur förvaltningsdomstols processledandeverksamhet bör gestalla sig framhåller i län att framförallt länsrätter och länsskatterätter måste utöva serviceverksamhet genteraotparterna i form av aktiv hjälp med kompletteringar. Enligt TCO:s mening bör detskrivas in i lagen att domstolen är skyldig att meddela anvisning omerforderliga kompletteringar, om en skrivelse från enskild part är behäftad medavgörande brister. TCO framhåller all det är ytterst väsentligt atl en enskildskall kunna få sin sak prövad på grundval av en ansökan eller enbesvärsskrivelse som han har författat utan sakkunnigt biträde och att hanskall kimna påräkna överseende raed formeUa brister som hans inlaga kan ha. i anser alt den i 4 §föreskrivna skyldigheten för rätten att ge anvisning om komplettering ofta bliraktuell för läns-skatterättemas del. Enligt är del vanligt attbesvärsskrivelser är mer eller mindre ofullständiga. Här förekommer talrikthela registret från smärre brister i preciseringen till generella och oklarayrkanden om prövning av olika taxeringar . Dessa bristfälligabesvär kompletteras nu i befintligt skick med deklarationshandlingar ochlämnas till taxeringsinlendenten för jollrande. Intendentens yttrande kan ellerbör åtminstone ge den skatlskyldige information om hur han skall agera vidare iprocessen. Enligt förslaget åligger det rätten att utfärda föreläggande ochmeddela anvisningar. Anvisningarna lär ofta inte kunna utformas på ett lämpligtoch ändamålsenligt sätt utan alt rällen går igenom deklarationen med dessbilagor. finner på grund härav att förslaget för skatterättensdel kommer att medföra vidgade arbetsuppgifter för den kvalificeradepersonalen. Någon häremot svarande arbetslättnad för skatteavdelningenstjänstemän kan inte väntas uppkomma. Frågan om hur långt domstolens utredningsplikt bör sträckasig diskuteras i några yttranden. För kammarrätten framstår uttrycket »tillser»som en plikt att raed alla tillgängliga medel ulreda målel, Kammanätten, somgodlar att officialprincipen klart uttalas i lagtexten, sätter i fråga ora inte»tillser» bör ersättas med »verkar för» för alt därmed markera atl del gälleralt med rimliga medel sörja för fuUständig utredning. Dorastolen erinrar om attuttrycket »verkar för» används bl, a, i förslaget till lag om skatterätt ochvidare att det i kammarrättsstadgan föreskrivs att »karamarrätten har atlverka för alt etc». Kammarrätten utgår vidare från all skyldigheten atttillämpa officialprincipen får fullgöras på det viset att ledamot i domstoleller tjänsteman vid den vidtar erforderliga åtgärder för måls beredande. i anser att det bör räcka medatt rätten skall tillse atl »målel blir så utrett som dess beskaffenhetkräver». All lägga lill ordel »fullständigt» anser yttersttveksamt, efiersom Maj:ts proposition nr 30 är 1971 529 en sådan avfattning lätt kan leda till alltför stora kravpå parts medverkan i utredningen och förorsaka onödigt dröjsmål med målsavgörande. Föreningen revisorer anser att rätlenspeciellt bör se till och ta till vara enskild parts inlresse av fullgodutredning, efiersom enskild part normalt inte kan anlas ha tillräckligainsikter i processordningen och dessutom inte förfogar över denutredningsapparal som del allmänna disponerar. i förordar en aUmän föreskrifti lagen om parts rätt och skyldighet atl medverka vid utredningen. Enligtlänsslyrelsen råder ju det faktiska förhållandet atl del i försia hand ärrätlssökanden eller partema i elt mål som skall sörja för erforderligtprocessmaterial. Etl ensidigt framhävande av rättens utredningsansvar kan skapaosäkerhet hos part om betydelsen av hans medverkan i processen och inbjuda inte avsedd passivitet från hans sida. Domstolen kan med den föreslagnaordalydelsen också komma atl framstå som inkvisitorisk. i lån framhåller alt det skulleleda till orimliga och i varje fall av lagstiftaren knappasl förutseddakonsekvenser om rätten ålades ulredningsplikl i komraunalbesvärsmål eller andramål vari s. k, raedborgartalan förs. Den hävdvunna regeln att klagande ikommunalbesvärsmål själv är skyldig atl noga precisera och eventuellt bevisasina anmärkningar för alt få dem beaktade kan inte anses ha raedfört någranackdelar men har däremot medverkat lill alt många s. k. okynnesbesvär harkunnat avgöras snabbt. Alt officialprincipen skall tillämpasvid handläggning av raål hos förvaltningsdoraslol har redan berörts i denallmänna motiveringen. Principen innebär all del ytterst är domstolen som haransvarel för utredningen i målel. Av gammalt har ansetts atl detta ansvarsträcker sig olika långt i olika lyper av mål. Någon ändring härvidlag är inteavsedd genom förvaltningsprocesslagen. Principen om domstolens utredningsansvar bör slås fast ien inledande beslämraelse i det avsnitt av lagen sora behandlar målenshandläggning.