mot · FU02453 · 1971-01-26 00:00:00 — av m. fl. om plan för förnyelse av äldre bebyggelse. Förnyelsen av äldre bebyggelse medför ofta omfattande problem för både kommuner och enskilda. Tätbebyggelse av sådant slag som behöver förnyas förekommer givetvis i någon mån i praktiskt taget alla samhällsbildningar. Den torde dock förekomma i särskilt stor omfattning i förortsområdena till de större städerna, där stora områden belagts med byggnadsförbud i avvaktan på planläggning och förnyelse. I åtskilliga fall rör det sig om områden ursprungligen avsedda för sommarstugebebyggelse och planerade på sätt som under seklets tidigare decennier ansågs behövligt för dylik bebyggelse. Sommarbostäderna har i stor utsträckning upprustats för åretrunt-boende och därmed blivit permanentbostäder. tillkommen bebyggelse har från början haft karaktären av permanentbostäder. Stora variationer i fråga om bebyggelsens ålder och kvalitet är mycket vanliga från gamla femtioåriga sommarbostäder till nya och välutrustade småhus, de senare oftast uppförda på dispens från gällande byggnadsförbud. Karakteristiskt för områdena är att egentlig detaljplan saknas eller att detaljplanerna är av otillfredsställande kvalitet. Den tekniska standarden är ofta låg. Vägnätet är underdimensionerat och inte avsett för nutida trafik. vanlig separering mellan gång- och biltrafik saknas. Även den hygieniska standarden är otillfredsställande. Inom en del områden saknas anslutning till kommunala vatten- och avloppsanläggningar. I en del fall är avloppsfrågan löst genom markinfiltration, och vatten erhålles från separata brunnar. Tomterna i de berörda områdena är efter nutida begrepp oftast stora och i väsentlig utsträckning delningsbara. Ett betydande inslag av obebyggda tomter förekommer, ej sällan en följd av rådande byggnadsförbud. Enligt en utredning utförd av länsarkitekten i skulle förnyelse av dylika s. k. förtätningsområden med enbart småhus och en genomsnittlig tomtareal av medföra ett tillskott av bostäder för 200 000300 000 personer i förortskommunerna till . Inemot hälften av arealen i dessa förtätningsområden är emellertid belagd med s. k. speciella byggnadsförbud, som inte kan hävas förrän detaljplanläggning skett. Det har emellertid visat sig att de ekonomiska konsekvenserna av ny detaljplan, dvs. stadsplan, blir sådana att det får ifrågasättas om för nyelsen kan komma att genomföras i tillfredsställande takt. Även om det samhällsekonomiskt är fullt försvarbart och från standardsynpunkt angeläget med en förnyelse, blir kostnaderna för kommunerna och även för en hel del enskilda ofta mycket betungande. I en sådan situation finns givetvis risk för att standarden i den planmässiga förnyelsen, i fråga om trafik och trafiksäkerhet, från miljösynpunkt osv., eftersättes eller att ytterligare kommer att förflyta innan de stora berörda arealerna förnyats. Den främsta orsaken till nämnda problem torde vara att byggnadslagstiftningen inte medger en sådan fördelning i tiden och i förhållande till nyttan av ny stadsplan som kan anses berättigad inom förtätningsområdena. Kommunen har enligt byggnadslagen att, när bebyggelse av byggnadskvarter skett i viss utsträckning utmed gata, iordningsställa och upplåta gatan utmed kvarteret, i fråga om standard enligt ortens sed. I fråga om nyexploateringsområden kan därigenom, om inte exploateringsavtal träffats, kommunens del av plangenomförandet utföras successivt, kvarter efter kvarter, allteftersom bebyggelsen kommer till stånd. I anslutning härtill kan kommunen uppbära gatukostnadsersättningar och anslutningsavgifter. Även om breddningar, upptagande av nya gator liksom av t. ex. gång- och cykelvägar ofta får ske i viss mån, söker man givetvis att i största möjliga utsträckning förlägga de nya gatorna till befintlig gatu- eller vägmark inom förnyelseområdena. Den befintliga äldre bebyggelsen utmed gatorna får härigenom en sådan omfattning att kommunens skyldighet att iordningsställa och upplåta gatorna utlöses redan i det allra första skedet av plangenomförandet. Detta medför att kommunen på en gång får utföra hela sin del av plangenomförandet. Eftersom marken vanligen är i många olika markägares händer, måste man emellertid räkna med innan marken bebyggts enligt planen. Kommunen får i motsvarande mån vänta på de gatukostnadsersättningar och anslutningsavgifter som den har rätt att uppbära. Det kan sålunda konstateras att gällande regler dels utvisar sådana brister i fråga om kostnadsfördelningen, att kommunerna inte kan få täckning för sina kostnader, dels medför att kommunerna får vänta på avsevärd del av den kostnadstäckning de har rätt till. Frågorna rörande förnyelse av äldre bebyggelse ingår i fråga om rättsreglerna i bygglagsutredningens uppdrag och i ekonomiskt hänseende i saneringsutredningens uppdrag. Den förstnämnda utredningens uppdrag får emellertid anses grundläggande, eftersom man knappast kan lösa de ekonomiska frågorna utan att veta vilka rättsregler som skall gälla. uppdrag är emellertid mycket omfattande och måste oundgängligen ta i anspråk. Möjligheterna att bryta ut frågorna rörande de nuvarande bristerna i fråga om fördelning av kostnaderna för planläggning och plangenomförande ur utredningsuppdraget Mot 1971: 453 i övrigt synes också starkt begränsade, eftersom dessa frågor får anses vara en integrerad del av den reformering av planinstituten, som är ett huvuduppdrag för utredningen. Däremot synes det möjligt att i avvaktan på utredningens förslag i övrigt vidta vissa åtgärder för att komma till rätta med den bristande tidsmässiga överensstämmelsen mellan kommunens kostnader och intäkter. Detta borde kunna ske genom att kommunerna finge uttrycklig rätt att successivt, måhända efter särskild tidsplan, utföra sin del av plangenomförandet. Det skulle därigenom bli möjligt för kommunerna att t. ex. i en första etapp lösa va-frågoma, som brukar vara mest trängande, i en andra etapp iordningsställa och upplåta gator på tidigare gatu- eller vägmark, i en tredje etapp iordningställa helt nya gator osv. Med ett sådan tillvägagångssätt skulle kommunernas kostnader bli bättre fördelade i tiden och komma i bättre tidsmässig överensstämmelse med de intäkter kommunerna kan påräkna. En reform av nämnt slag torde varken kräva något större ingrepp i nu gällande lagstiftning eller föregripa bygglagsutredningens uppdrag i övrigt. Det synes tillräckligt med mindre ändring eller tillägg till de direkt berörda lagrummen eller måhända med särskilda tillämpningsföreskrifter till dessa. Med hänvisning till det ovan anförda hemställes att måtte i skrivelse till Kungl. Maj:t anhålla om skyndsam utredning och förslag rörande uttrycklig rätt för kommunerna till successivt plangenomförande vid planmässig förnyelse av äldre bebyggelseområden i enlighet med vad i motionen anförts. N. , 1971