mot · FU021433 · 1971-04-27 00:00:00 — av herr tredje vice talmannen och i i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 77 med förslag till lag om vissa internationella sanktioner, m. m. Att tillgripandet av ekonomiska sanktioner är ett föga effektivt vapen inom folkrätten konstaterades redan under Nationernas förbunds tid. De av beslutade obligatoriska och rekommenderade sanktionerna mot har ej heller blivit någon framgång. Den första rekommendationen antogs . kan konstateras att näringsliv visserligen lidit avbräck men icke någon större skada genom dessa sanktioner. Inom finnes material som utvisar hur ett stort antal stater, trots dessa sanktioner, drivit handel med . Det är här fråga om medlemsstater och icke medlemsstater samt om nationer inom olika politiska block. Som medlem av FN är förpliktigat att tillämpa av säkerhetsrådet beslutade obligatoriska sanktioner. Rekommendationer är icke på samma sätt bindande utan därvidlag råder valfrihet. I detta fall har emellertid från första början tillämpat såväl rekommenderade som obligatoriska sanktioner. Fr. o. m. 11/6 1969 har detta skett med stöd av en särskild lagstiftning. Att numera en permanent FN-lag är avsedd att träda i dennas ställe är att hälsa med tillfredsställelse. Rättssäkerheten är bättre tryggad genom en på förhand given lag än genom provisoriska ingripanden. Den nu föreslagna lagen har därjämte fått en konstruktion som särskilt genom dispensförfarandet ger möjlighet till en smidig tillämpning. Stötande konsekvenser t. ex. i fråga om transitohandeln och humanitära leveranser t. ex. till missionen bör därmed kunna undvikas. Enligt vårt förmenande kan det ifrågasättas om lagen bör tillämpas på annat än obligatoriska sanktioner. Så torde vara fallet med jämförlig utländsk lagstiftning. Vidare uppstår frågan om medverkan. Goda skäl kan anföras för att borde höras i förväg vid fall av sanktioner och icke såsom i propositionen föreslås i efterhand. Föredraganden konstaterar dock, vilket bör noteras, att regeringen givetvis är oförhindrad att inhämta samtycke när detta är påkallat av särskilda skäl och låter sig göra utan större tidsutdräkt. Enligt vår mening borde hörande i förväg vara obligatoriskt i varje fall vid fall av rekommenderade sanktioner, bland annat eftersom det i fråga om dessa alltså råder valfrihet, och vi föreslår att detta inskrives i lagen. Praxis rörande svensk medverkan vid sådana är också växlande. Särskild uppmärksamhet har under förarbetena till lagen knutits till frågan om i vad mån ersättning av statsmedel bör utgå till enskild som lider ekonomisk skada till följd av förbud enligt lagen. har sålunda ansett det vara lämpligt att i lagen införs en uttrycklig föreskrift om möjligheten till ersättning av Kungl. Maj :t efter prövning i varje särskilt fall. m. fl. har ansett att en uttrycklig bestämmelse om ersättning efter skälighet borde införas. För vår del delar vi den uppfattning som en reservant i FN-lagkommittdn uttalat i en reservation (s. 109). Vi anser alltså att rätt till ersättning för oförutsebar skada till vilken den skadelidande på intet sätt kan anses vållande bör inskrivas i lagen. Det kan påpekas att regeringen på administrativ väg har möjlighet att förbjuda kommunikation med stat t. ex. genom avbrytande av post- och telegrafförbindelser. Enligt vår mening skall sådana bestämmelser, därest de infördes, ingripa i elementära mänskliga rättigheter. Skulle en svensk medborgare, som t. ex. till följd av missionsverksamhet eller andra skäl, t. ex. äktenskap, befinner sig i en annan stat, icke få kommunicera med hemlandet i händelse av sjukdom eller dödsfall i familjekretsen? Sådana bestämmelser måste uppfattas som antihumanitära, vilket vi utan särskilt yrkande nu på särskild anledning har velat framhålla i detta sammanhang. Med stöd av vad ovan anförts hemställes a) att måtte besluta att samtycke skall inhämtas innan beslut fattats om sanktioner, föranledda av rekommendation, att av statsmedel skall kunna utgå ersättning till den som utan eget vållande åsamkats skada på grund av förbud enligt lagen om vissa internationella sanktioner, b) att vederbörande utskott måtte utarbeta härför erforderliga författningsändringar. G. () ()