mot · FU0286 · 1971-01-18 00:00:00 — av m. fl. SAMMANFATTNING AV MOTIONENS KRAV I denna motion vill föra fram ett antal reformer som kan öka medborgarnas inflytande över samhällets utveckling. Som steg på vägen mot ökad närdemokrati i det svenska samhället föreslår vi bl. a. följande åtgärder: Vi vill öka den enskilde väljarens möjlighet att lägga sin röst för de personer som har hans förtroende och bäst företräder hans övertygelse. Därför önskar vi att grundlagberedningen utarbetar alternativa förslag för att vidga personvalsinslaget i det svenska valsättet. Diskussionen om interndemokratin och den enskilde partimedlemmens möjlighet att påverka nomineringarna inom det egna partiet behöver tillföras nytt material om hur nomineringsprocesserna går till inom de olika partierna. En uppföljning av de undersökningar författningsutredningen gjorde vore av stort värde. Mångsyssleriet är ett allt större problem för både maktspridningen och det politiska livets vitalitet. För att belysa för- och nackdelar med olika slag av uppdragskoncentration önskar vi se en kartläggning av mångsyssleriets omfattning och verkningar i svensk politik. Ett sätt att stärka ställning och möjliggöra en noggrannare granskning av regeringsförslagen vore en kraftig höjning av anslagen till . En sådan anslagshöjning skulle i praktiken leda till en utvidgning av upplysningstjänsten till ett fristående utredningsinstitut, där riksdagsledamöterna skulle kunna beställa även mer omfattande faktautredningar. debattfrihet begränsas enligt vår mening i alltför stor utsträckning av den nuvarande RF § 90. Det är väsentligt att grundlagberedningen får i uppdrag att vidga och precisera diskussionsrätten i den svenska . Den nuvarande bristen på inflytande för i vad gäller de allt viktigare planfrågorna är klart otillfredställande. Vi anser att medborgarinflytandet bör vidgas och att skall besluta om de centrala frågorna i samband med den fysiska riksplaneringen. Också vad gäller den utökade långsiktsplaneringen av den offentliga sektorn måste ställning fastställas. Vi anser därför att en utredning bör arbeta fram modeller för inflytande på olika typer av planeringssystem. 1 - 1971. Vi har krävt ett införande av offentliga utfrågningar i utskotten. Avsikten med sådana utfrågningar är dels att ge utskotten bättre möjligheter till snabb information, dels att på ett mer klargörande sätt informera medborgarna om aktuella samhällsproblem. Den nuvarande lagstiftningen lägger tyvärr vissa hinder i vägen för en sådan reform. Vi föreslår att grundlagberedningen får i uppdrag att lägga fram förslag om offentliga utskottsutfrågningar i den svenska . Även de statliga utredningarna bör kunna präglas av en större öppenhet. Vi föreslår en normalinstruktion för utredningar, där arbetet delas upp i en redovisningsdel och en förslagsdel. Remisstiden bör även i fortsättningen läggas efter förslagsdelen, och offentliga utfrågningar av experter bör vara praxis, liksom i utskotten. Det enligt vår mening värdefulla remissväsendet bör göras till föremål för en vetenskaplig kartläggning för att utröna dess principer och praktiska utformning. Länsdemokratin bör förstärkas i riktning mot att landstingen övertar huvudansvaret för den regionala samhällsplaneringen, självfallet inom av statsmakterna uppdragna ramar. Debatten om den gemensamma valdagen bör inte avstanna. Vetenskapligt material om de lokala frågornas roll i valet bör offentliggöras. En väsentlig roll för att stimulera och kanalisera det ökade intresset för lokala frågor skulle direktvalda kommundelsråd kunna ha. De nuvarande legala hindren för kommunerna att införa sådana bör tas bort. Vi föreslår att ett förslag om ett avskaffande av dessa hinder framläggs i så god tid att beslut kan fattas 1972. Även för införandet av rådgivande kommunala folkomröstningar lägger den nuvarande lagstiftningen hinder i vägen. Vi föreslår att dessa hinder möjligt avskaffas. bör tillträda efter valet, så att den nya folkmeningen så snabbt som möjligt slår igenom. En metod att hjälpa kommunfullmäktige med material vore att införa kommunfullmäktiges upplysningstjänster i analogi med . Aktiebolagsformen kan ibland vara effektiv för och statlig företagsamhet men innebär jämfört med annan offentlig verksamhet att offentligheten minskar betydligt. Vi föreslår att förslag läggs fram till former för en ökad insyn i de kommunala och statliga aktiebolagen. Bristen på inflytande för de anställda i olika typer av företag är ett av de viktigaste områdena för närdemokratiska reformer. Vi önskar bl. a. att en utredning får i uppdrag att föreslå att löntagarrepresentation i företagens styrelser och andra förändringar kodifieras i aktiebolagslagen. För att vidga skol- och universitetsdemokratin föreslår vi bl. a. att försöksverksamheten med beslutande samarbetsnämnder vidgas och att de nya samarbetsformerna successivt utvidgas till att omfatta samtliga institutioner och utbildningsnämnder. Vårdtagarna har berättigade krav på inflytande på de vårdanstalter där de vårdas. Vi önskar se försöksverksamhet med samrådsgrupper och kliniknämnder vid de statliga vårdanstalterna samt att regeringen söker stimulera landstingen och primärkommunerna till liknande försök. Inom försvaret är det viktikt att alla kategorier, såväl fast anställda som värnpliktiga, får ökat inflytande över utbildningen inom det militära. a. bör förbandsnämndernas kompetens vidgas och deras arbetsformer utvecklas. En slogan försvinner när den gjort sin tillfälliga tjänst. Ett program varar tills det har förverkligats. Närdemokratin är ett program ingen skall misstaga sig på den saken. Det kommer att ta tid att göra handling av det. Vi har bara börjat. Vi har börjat, därför att vi tror att den representativa demokratin befinner sig under en utmaning som kräver besinning, eftertanke och förmåga till förnyelse. Vår demokrati är precis så stark som den medborgarlojalitet som bär upp den. Den kan se starkare ut. Våra institutioner och inarbetade rutiner kan rädda oss över svackor i förtroendet och från att se dem. Det är inte vår uppfattning att den svenska demokratin skulle befinna sig i en förtroendekris. Men det är vår mening att de västerländska demokratierna måste allvarligt pröva vad de är inför de ursprungliga förhoppningarna om vad de skulle bli. När demokratin erövrades i var det två samvävda motiv som drev människorna ut i kampen för den. Man ville ha ett rättfärdigare samhälle, där fattigdomen inte accepterades utan besegrades man hade slutat resignera. Man sökte jämlikhet i inflytandet på sina egna villkor och på landets styrelse. Rösträtten var ett instrument men också en bekräftelse på medborgarnas lika värde. Samhällsarbetet har fört oss långt i social utjämning och medborgarinflytande, men det vore osakligt och farligt att slå sig till ro med föreställningen att vi nått dit vi skall. De som säger att vi alla har det bra här i landet har det för det mesta hyggligt ställt själva. Av många andra upplevs talet om allmänt välstånd som ett hån eller en svåruthärdlig påminnelse om egna bekymmer. I ett samhälle som snabbt förändras är behovet av solidaritet oföränderligt, även om de praktiska uttrycken för den kan och bör växla. Nya trygghetsproblem uppstår ibland ganska omärkligt nya orättvisor aktualiserar den gamla liberala målsättningen rätt åt alla. Ser man samhället som en gemenskap och inte bara som en organisationsform går det inte att passivt godta uppkomsten av nya sociala spänningar. Det finns ingen engångsreformism. Däremot finns det en stående risk för en ouppmärksamhet på de mänskliga situationer som motiverar politisk handling och risk för att man vänjer sig vid dem. Risken för att angelägna reformer uteblir eller slår fel kan bara avväljas om man kortar avståndet mellan besluten och den verklighet som de skall påverka. Det handlar om en skärpt iakttagelse av hur människorna har det och en ökad inlevelse i hur de känner det. Det handlar i inte ringa grad om ett politikens distansproblem. En uppriktig begrundan av demokratins nuläge och framtid är inte möjlig om man kringgår det problemet. Om försöken att vidga medborgarinflytandet enbart uppfattas som - och är svar på aktuella påträngande opinionskrav kommer de inte att lyckas. Det kommer de endast att göra om det också och framför allt rör sig om praktiska slutsatser av en självprövning hos dem som bär ett politiskt ansvar. Människorna känner att politikernas arbete angår dem i samma grad som de känner att deras eget öde angår politikerna. Och några drag i den politiska verksamheten har gjort en del människor osäkra på den punkten inte sällan öppet skeptiska. För inte så få framstår politikerna som alltför upptagna av varandra. Man tycker sig finna att de ägnar för mycket av sin tid åt en hård inbördes bevakning, tillverkning av politiska situationer, flitiga stötar och pareringar, då och då beledsagade av en konstgjord och beslutsam aggressivitet som minskar trovärdigheten. I den mån intryck av det slaget uppkommer, får politiken ett sken av att vara ett tekniskt spel under osäker kontakt med verkligheten. I den mån intrycken har täckning är det inte bara ett sken. Då gör man politik och skapar distans. Då låter sig medborgarna kanske underhållas men inte engageras. Den politiska debatten uppfattas av många som något annat än just debatt som en konfrontation mellan argumenteringar för redan intagna ståndpunkter, där ibland en del motiveringar förefaller att ha tillkommit efter avgörandena. För dem som anser att diskussionen skall vara vägledande för besluten blir ett tankeutbyte ganska ointressant om det förs enligt principen jästen efter degen. Det är inte en medborgardebatt. Det är snarare en uppvisning inför medborgarna. Man kan inte hänvisa dem till rollen som publik utan att riskera att registrera en viss förströddhet. Ni harju redan bestämt er, är det då inte lika bra att ni också sköter applåderna själva? som politikerna alltså anklagas för att i näraliggande konkreta frågor ställa medborgarna inför fullbordade fakta, kritiseras de då och då också för att de undviker att ta ett opinionsansvar, när det gäller tunga framtidfrågor t. ex. på miljöområdet. Man efterlyser mer av framsynthet och kurage. Detta kan se ut som en motsättning men behöver inte vara det. Vad man förväntar sig är inte omedelbara lösningar av frågor som kräver analys och ett möte mellan skilda värderingar. Man begär att de politiskt ansvariga skall spela en mer ledande roll än , när det gäller att rikta uppmärksamheten på angelägna samhällsuppgifter som vi har framför oss och viktiga vägval som vi närmar oss. Det borde gå att ge litet fastare konturer åt det stämningsmåleri som bär namnet politiska visioner. Man kan visa ifrån sig de här reaktionerna som rena karikatyrer. Man kan naturligtvis också säga att de mer eller mindre snett speglar faktiska beteenden som oundvikligen följer av politikens villkor. Demokratins arbetsmetod är en tävlan mellan olika meningsriktningar, där medborgarna i regelbundna val inkallas som skiljedomare. Det sätter gränser för den öppenhet som kan prägla beslutsprocessen och för det politiska risktagande som är möjligt i nya och opinionsmässigt osäkra frågor. Kampen om väljarnas förtroende ger den bästa garantin för medborgarnas inflytande skriv inte om reglerna för den! Det skapar bara förvirring. Ett sådant försvar är otillräckligt. Den demokratiska idén har inte uttömt sin kraft. Det fria valat mellan etablerade politiska meningsriktningar innebär ett gigantiskt framsteg i förhållande till det gamla privilegiesamhällets godtyckliga maktutövning. Den risk som man måste vara vaken för är att den demokratiska tävlan stelnar i en närsynt fight mellan konkurrerande politiska eliter. Den representativa demokratin behöver inte några ursäktande motiveringar. Den har inte bara självklara praktiska skäl på sin sida. Den ger, som den liberala arbetsgruppen Demokrati och medinflytande konstaterade 1969, de valda förtroendemännen ett ansvar för en långsiktig avvägning som gagnar helheten och den har en mekanism för övervakning och kontroll av maktens utövare. Både i ansvarstagande hos förtroendemännen och i ansvarsutkrävandet från väljarnas sida ligger viktiga demokratiska egenvärden. Representanten företräder den tillbakadragne lika väl som den försigkomne. I valhandlingen säger båda sitt med samma tyngd. Det är ändå nödvändigt att slå fast detta. Hos en del som accepterar begreppet närdemokrati finns en tendens att bortse från det självständiga ansvar som vaije vald förtroendeman har. Vi får aldrig glömma att politiker i vissa lägen också har rätt och skyldighet att gå emot krav, som framförs med styrka och engagemang. Även om en opinion är högljudd och kan förefalla numerärt stark kan den ha fel. I kraven på närdemokrati har aldrig ingått ett uppgivande av förtroendemannens ansvar. Men den representativa demokratin behöver förnyas. Den måste starta det stora samtalet med medborgarna, ge dem effektivare chanser att säga sitt innan klubban faller. De nöjer sig inte med att hänvisas till att välja mellan färdiga åsiktspaket. De vill ha ett ord med i laget även i fråga om innehållet i dem. De måste få det. Att finna nya praktiska former för det samtalet ser vi som en av de stora politiska uppgifterna . Den tekniska utvecklingen på informations- och dokumentationsområdet kommer att ge oss radikalt nya möjligheter att förverkliga den gamla drömmen om fria medborgare i fri och öppen överläggning om sina gemensamma angelägenheter. Men samma utveckling okar också riskerna för realiserandet av mardrömmen en långtgående styrning av beslut och värderingar, av människor som blivit likgiltiga främlingar för sitt eget samhälle, därför att de förvandlats från medborgare till föremål för åtgärder. För oss är valet lätt. Vi tänker göra allvar av närdemokratin. Men vi är väl medvetna om att ett levande folkstyre inte kan säkerställas enbart genom aldrig så förfinade metoder. Vad det gäller är att tillvarata alla möjligheter att öppna för det personliga engagemang och ansvarstagande som är demokratins grundförutsättning. I den här motionen tar vi upp och sammanfattar några av de praktiska krav som följer av den målsättningen. I en rad demokratier har regeringsmakten förstärkts på många sätt under efterkrigsåren. Mycket av detta är naturligt; en rad beslut måste beredas och handläggas av den verkställande makten. Ju fler och ju mer komplicerade statens ingripanden har blivit desto ofrånkomligare har det varit att regeringens kompetens utvidgats. I perioder av majoritetsparlamentarism har den utvecklingen ytterligare markerats. Men på samma gång ökar behovet av effektiv kontroll av regeringen. Av det skälet är det oavsett vilken regering som sitter ett demokratiskt önskemål att ställning stärks i olika avseenden och att dess funktioner förändras i takt med samhällsutvecklingen. Närdemokratin kräver att de politiska besluten debatteras, kontrolleras och ställs inför alternativ. Då kan människorna engageras i problem och beslut, då tvingas regeringen ta hänsyn till opinioner och andras önskemål. En riksdag präglad av moderna arbetsformer och engagerande debatt är därför av mycket stor betydelse för demokratins vitalitet. Tyvärr har den svenska inte alltid levt upp till den målsättningen. Tvåkammarsystemet gjorde det gång på gång omöjligt att få de aktuella opinionerna vid valtillfällena att slå igenom i sammansättning. Uppdelningen på två kamrar minskade intresset för debatter. En rad oformligheter i ansvarsutkrävandet t. ex. bristen på möjlighet att ställa regering och enskilda statsråd inför förtroendeomröstning begränsade betydelse. De bedrövliga arbetsförhållandena i det gamla , där ledamöterna inte ens hade egna arbetsrum, gjorde det ofta svårt att bedriva ett systematiskt och effektivt arbete. Vissa debattregler har länge gett regeringen orimliga fördelar i förhållande till oppositionen. Viktiga områden för samhällsutvecklingen t. ex. många av planfrågorna har inte rätt att fatta beslut om, medan man traditionellt avgör i många mindre viktiga ärenden. är i första hand oppositionens arbetsplats: här läggs alternativen fram, här formuleras kritiken, här ställs statsråden till svars. För regeringen är kanslihuset centrum för arbetet och handlingar. Att ett oppositionsparti framhäver betydelse är därför självklart. Men det borde vara nästan lika naturligt för ett regeringsparti att sluta upp bakom dessa krav och värderingar. Ingen kan förutse vilka partier som sitter i regeringen och vilka i oppositionen . Och framför allt: en effektivt arbetande riksdag innebär en stimulans för hela den allmänna debatten och den demokratiska beslutsprocessen. Vi hoppas därför på en bred uppslutning bakom de krav som liberaler nu och kommer att föra fram för att förbättra ställning. I denna motion tar vi upp flera frågor som syftar till att ytterligare stärka . Enkammarsystemet var ett krav, som reste , innan det blev verklighet. skall arbetet drivas vidare, och vi hoppas att motståndet mot liberala författningsreformer blir mindre än det var . Det svenska valsystemet har genom författningsreformen blivit bättre och mer rättvist . Men en stor nackdel finns kvar: väljaren har relativt små möjligheter att välja mellan kandidaterna inom ett parti. Särskilt i de stora valkretsarna och i de stora partierna är detta ett allvarligt problem. Väljaren kan lätt få en känsla av att valet, i vad beträffar personerna, är avgjort på förhand, att partiapparaten sitter inne med den verldiga makten. Alltför många riksdagsmän på säkra mandat kan frestas att ägna för liten tid och intresse åt sina väljares problem i känslan av att ändå ha en trygg riksdagsplats. är det angeläget att grundlagberedningen snabbt lägger fram ambitiösa och alternativa förslag om hur personvalsmomentet kan öka vid det svenska valsättet. Det kan ske genom att man vidgar och ytterligare aktiverar de prowal som brukar hållas i samband med nomineringar. Genom s. k. primärval har man i ökat medborgarnas delaktighet i nomineringsprocessen, men detta system har också stora svagheter. Andra metoder att genom själva valsättet ge möjlighet att uttrycka både parti- och personpreferenser återfinns i t. ex. , , , och . Ett uppslag fördes fram av författningsutredningen, och det kom enligt vår mening att alltför snabbt föras undan i debatten. Där gav man väljaren en möjlighet att, vid sidan av sin röst på ett parti, genom markering på valsedeln uttrycka sin personsympati. En annan möjlighet skulle vara att förändra valsättet i linje med det västtyska systemet, där man indelar mandaten i kretsmandat i enmansvalkretsar respektive riksmandat, sorn åstadkommer att riksproportionell rättvisa uppnås. Kanske finns här möjligheter att konstruera ett system som dels knyter riksdagsledamöterna fastare till sina valkretsar genom att minska kretsarnas storlek, dels gör det möjligt för olika kandidater inom ett parti att söka erövra platsen (-erna), som alla röster kommer det egna partiet till godo, dels genom utjämningsmandat (som kan fördelas på personer efter utfallet i kretsarna) skapar proportionell rättvisa på ungefär samma sätt som val. Vi är medvetna om att det finns svårigheter, när man konstruerar ett valsätt med mer av personval än . Men vi anser det naturligt att grundlagberedningen nu lägger fram alternativa förslag för att låta debatten pröva dem. Vi finner det också angeläget att undersöka hur nomineringarna tillgår i de politiska partierna. Detta har tidigare gjorts i anslutning till författningsutredningen. På grundlagberedningens uppdrag följs den nu upp med en ny undersökning som vi hoppas visar hur nomineringsprocessen har utvecklats i riksdagsvalen och års val. Det är viktigt att denna undersökning publiceras . Om den inte ger en tillräcklig belysning av hur nomineringarna handläggs i partierna, bör nya undersökningar göras för att ge ökad kunskap på detta centrala område. Gång på gång tar tidningarna upp politikernas mångsyssleri till kritisk granskning. Vi finner det naturligt och riktigt att så sker. För demokratin är det viktigt att uppdragen i kommuner, landsting och rikspolitik sprids på många händer. Vi tror vidare att den nuvarande uppdragskoncentrationen ofta är till skada för politikernas möjlighet att följa med i viktiga frågor och läsa in värdefullt material inför sammanträden och beslut. Mångsyssleriet leder ofta också till att kontakten med väljarna försvåras. Från liberalt håll tog vi i 1970 upp dessa problem i motion, i reservation i utskottet och i debatt i kamrarna. har man i den allmänna diskussionen ofta påvisat nackdelar med alltför stor uppdragskoncentration. De undersökningar som genomförts, pågår eller planeras ger inte och kommer troligen inte att ge en bild av mångsyssleriets omfattning och betydelse. De frågeställningar som borde belysas togs upp i motion 1107 i andra kammaren 1970. Hur fördelar riksdagsmännen sin tid mellan riksdag, kommunala insatser, partiarbete i annan mening etc.? Vilken typ av uppdragskoncentration kan ha värde för samordning och ömsesidiga impulser? Hur medvetna är partierna om de problem som är förknippade med maktanhoppning på få händer? Vad gör man aktivt för att motverka sådana tendenser? Frågor av det slaget borde belysas systematiskt inte för att driva fram lagstiftning utan för att stimulera den allmänna debatten inom och utom partierna på ett område som ofta försummats men blir allt viktigare. Fristående u tredningsinstitu t Ett område där regeringens överläge i förhållande till oppositionen är stort är den olika tillgången på personal, som i detalj kan utreda det som bedöms som väsentligt. Oppositionen är nästan helt beroende av partiernas knappa ekonomiska resurser och enskilda riksdagsmäns möjligheter att sätta sig in i frågorna. Den stora skillnaden i möjligheter att få fram fakta i de många och komplicerade frågor som behandlas i samhällsdebatten utgör en orättvisa och minskar möjligheter att ta ställning till flera alternativ. Möjligheten för att nagelfara regeringens politik blir illusorisk. En kraftig ökning av anslagen till utredningskapacitet kommer naturligtvis att framför allt gynna dem som befinner sig i opposition, eftersom regeringspartierna inte i någon större utsträckning behöver utnyttja dem. Ett väsentligt bidrag till att stärka ställning skulle enligt vår mening vara att kraftigt bygga ut som trots knappa resurser utför ett synnerligen ambitiöst och värdefullt arbete så att enskilda riksdagsledamöter, riksdagsgrupper och eventuellt utskott kan få även mer omfattande faktautredningar verkställda. En väsentlig höjning av de nuvarande anslagen skulle i praktiken innebära, att man skapar ett fristående utredningsinstitut och på så sätt i viss utsträckning råder bot för det underläge som en opposition i detta avseende befinner sig i gentemot en sittande regering. antydde styrelsen för en liknande tanke. (utlåtande nr 48 1965 s. Den bör nu bli verklighet. Enligt § 90 i regeringsformen får under eller dess utskotts överläggningar och prövning icke uti något annat fall eller på något annat sätt, än grundlagarna bokstavligen föreskriva, komma frågor om ämbetsoch tjänstemäns till- och avsättande, regerings- och domaremakternas beslut, resolutioner och utslag, enskilda medborgares och korporationers förhållanden, eller verkställigheten av någon lag, författning eller inrättning. Denna paragraf är ett uttryck för den gamla ambitionen att skilja den lagstiftande maktens verksamhetsområde från den styrande maktens och domstolarnas. Enligt praxis tillämpas paragrafen inte enligt ordalydelsen. Allmänt kan man säga att stadgandet upprätthålls om någon t. ex. i försöker ta upp ett konkret regeringsbeslut till debatt som självständig fråga. Däremot är en riksdagsledamot oförhindrad att använda det beslut som han vill kritisera som ett belysande exempel. Ändå råder viss oklarhet om och ibland en onödig begränsning av vilka ärenden som kan diskuteras i .