mot · FU021050 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. angående äganderätten till naturresurser under markytan. I denna motion avser vi att ta upp en principiell aspekt på frågan om äganderättens innebörd. Äganderätten, oavsett om den gäller lös eller fast egendom, betraktas som universell. Detta innebär bl. a. att en jordägare har principiell rätt att disponera över sitt markområde, såväl uppåt i luftlagren som i obegränsad omfattning nedåt. Den förfoganderätt som detta medför är i praktiken genom lagstiftning underkastad åtskilliga begränsningar, motiverade av hänsyn till samhällets och enskildas berättigade intressen. Sålunda existerar en omfattande speciallagstiftning för skogar, vatten, gruvor, expropriation, jakt och fiske m. m. Vidare innehåller den av riksdag antagna nya jordabalken som träder i kraft regler rörande rättsförhållanden mellan grannar, som ålägger fastighetsägare förpliktelse att vid nyttjande av fast egendom ta skälig hänsyn till omgivningen, bl. a. vid arbeten av olika slag på sin egen mark. Beträffande sådant bruk av mark som behandlas i denna motion, nämligen täkter av sten, grus, sand och lera, gäller att i naturvårdslagens 18 § föreskrivs tillståndstvång i annat fall än då täkt sker för markinnehavarens husbehov. Frågor om tillstånd prövas av länsstyrelse, som vid prövningen har rätt att förelägga att en täktplan »av erforderlig omfattning» skall framläggas. Vidare gäller, enligt 8 § miljövårdskungörelsen, att bl. a. krossverk, makadam verk och stenhuggeri ej får anläggas utan att »» anmälan gjorts hos länsstyrelse. Det kan tyckas som om frågor rörande fäktning liksom anläggning och drift av företag baserade på täkt därmed skulle vara under tillfredsställande samhällskontroll. Dock har tydligen vid övervägande av tillståndsgivning fråga uppstått om inte bedömningen härav skulle underlättas om en samordning existerade mellan naturvårdslagens bestämmelser och vattenlagens regler till skydd för grundvatten. Den tillsatta naturvårdskommittén har enligt sina direktiv att bl. a. beakta denna fråga. Problemet om rätten till utnyttjande av naturresurser under jord har emellertid en betydelsefull principiell innebörd som icke tagits upp vare sig i gällande lagstiftning eller i direktiven till naturvårdskommittén. Medan den privata äganderätten till mark är fastslagen i lag och underkastad restriktioner endast i den mån detta betingas av hänsyn till samhällets och enskilda personers intressen, torde det råda allmän enighet om att landskapsbilden tillhör hela folket, att som naturvårdslagens 1 § uttrycker det naturen utgör en nationell tillgång som skall skyddas och vårdas. Det är uppenbart att en intressekollision här ofta inträffar mellan allmänintresse och privata intressen, varvid det verkar som om äganderättsprincipen oftast väger tyngst. Vi behöver endast erinra om de många stenbrott, grustag och andra täkter runt landet, som inte endast allvarligt förfular landskapsbilden utan också kan fullständigt förstöra den. Därför uppställer sig en annan principfråga av betydande räckvidd. Någon begränsning nedåt av äganderätten till mark har som sagts aldrig införts. Den praktiska konsekvensen härav är uppenbart att om tillstånd en gång givits till täkt, kan fastighetsägaren eller den person till vilken han upplåtit nyttjanderätten till marken, exploatera resurserna under markytan till på det hela taget obegränsat djup. Så länge äganderätten till mark i princip icke begränsats i detta avseende, kan en reglering genom lagstiftning av utnyttjandet aldrig göras fullt tillfredsställande. Detta strider mot uppfattningen att naturen är en nationell tillgång och stöter rättsmedvetandet hos dem som anser att privatintressen och kapitalresurser icke kan få motverka det betydande samhällsintresset av att denna tillgång skall skyddas och vårdas. Enligt vår uppfattning bör samhället äga de resurser som ryms under markytan. Den privata äganderätten till mark som inköpts för brukning eller bebyggelse, kan i enlighet därmed icke få avse exploatering av sådana resurser för privata intressen eller privat vinst. Undantag från denna allmänna regel bör gälla endast utnyttjande till det djup som är erforderligt för att bruka jorden samt sådana angelägenheter som bl. a. anskaffande av vatten genom brunnsgrävning eller brunnssprängning. Vår slutsats blir att genom ändring i gällande lagstiftning samhällelig äganderätt till resurser under markytan skall i princip fastslås. Det faller av sig självt att utnyttjandet av de resurser som sålunda skulle övergå i samhällets ägo måste regleras på ett sådant sätt att de intressen som här åberopats tryggas. Det väsentliga är emellertid att eliminera det stötande förhållandet att en privatperson som äger eller inköper en viss markyta därmed skulle ha principiell rätt att exploatera resurser därunder till obegränsat djup. Den utredning som är erforderlig för att stadfästa denna princip och ange i vilka former den bör genomföras är av en karaktär som ligger nära det uppdrag som anförtrotts naturvårdskommittén. Med stöd av vad vi här ovan anfört hemställer vi därför att i skrivelse till Kungl. Maj:t begär att naturvårdskom mittén genom tilläggsdirektiv får i uppdrag att även utreda problemet om äganderätten till naturresurser under markytan. () () () ()