mot · FU02812 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. Den liberala bildningstraditionen har sina rötter långt tillbaka i det förflutna. upplysningsrörelse med dess tro på förnuft och framsteg går linjerna rakt in praktiska insatser på folkbildningens område. Bakom tillkomsten av den obligatoriska folkskolan och skapandet av folkhögskolor samt arbetarinstitut stod politiker, som inte bara hyste en hög uppskattning av bildningen för dess egen skull utan därtill betraktade bildningsarbetet som ett mäktigt redskap i kampen för ökad frihet och rättvisa, ett demokratiskt styrelseskick samt förbättrade levnadsförhållanden. Den nära kontakten mellan liberalismen och de stora folkrörelser som växte fram främst och betydde mycket för att fördjupa och bredda den liberala kultursynen. Även om den primära gemenskapsgrunden för dessa rörelser inte var av politisk art var deras insatser på bildningsområdet ett viktigt led i arbetet för ett bättre och mänskligare samhälle. Det anförda må vara nog för att erinra om den svenska liberalismens bildningssträvanden att det fanns en mäktig och självklar kulturpolitisk tradition att knyta an till, när liberalismen gestaltades i politiska partibildningar av fastare struktur. Att genomgripande samhällsförändringar senare skapat nya förutsättningar och nya behov på kulturlivets område ligger i sakens natur. Ett relativt välstånd, en breddad skolundervisning och en ny massmediateknik har tillsammans med mycket annat skapat ett helt nytt läge för de kulturpolitiska frågorna. Behovet av en omorientering och en kraftfullare satsning från det allmännas sida är uppenbart för de flesta. I nära anslutning till skriften , som framlagts av en arbetsgrupp inom , tar vi i denna motion upp några principiella frågeställningar om det allmännas insatser på kulturområdet och föreslår ökat ekonomiskt stöd till kulturarbetarna. Till liberalismens centrala idéinnehåll hör friheten friheten för den enskilde att följa sitt eget samvete och bilda sina egna åsikter, friheten för samfunden att utan statligt eller annat yttre tvång forma sitt eget inre liv. Förhållandet individsamhälle måste utformas så att den enskilde verkligen upplever friheten som en realitet. Fördenskull krävs inte bara ett hela samhällets »klotterplank» utan också en atmosfär av tolerans och generositet och en tilltro till människans goda vilja. Fri opinionsbildning förutsätter inte bara tryckfrihet och yttrandefrihet i formell bemärkelse utan också en allsidig och saklig information. Tanken att varje människa skall få tycka och tro vad hon vill blir i annat fall enbart en önskedröm. Valfriheten gäller emellertid inte bara rätten till allsidig information utan också tillgången till kulturella aktiviteter. Det är ett fundamentalt rättvisekrav att varje medborgare, oberoende av bostadsort och ekonomiska förhållanden, ges tillfälle att uppleva och utöva kulturell verksamhet i enlighet med egen önskan. Det är ytterst statens uppgift att garantera förutsättningarna för ett rikhaltigt och mångfasetterat kulturliv. Liberalismen hyser en stark misstro gentemot centraliseringsmani och byråkratiseringslusta. På kulturlivets område måste mer än kanske på något annat den enskilda människans inneboende initiativförmåga och skapande kraft komma till sin rätt. Stimulans och uppmuntran till nya initiativ från enskilda och grupper av samverkande står i bättre överensstämmelse med kulturlivets villkor än centralbyråkratiskt organisationstänkande. I vilket förhållande skall konstnären stå till samhället? Skall han behöva känna sig solidarisk med det samhälle som bidrar till hans uppehälle? En sådan form av solidaritet med maktens innehavare skulle vara liktydig med kulturell prostitution och därmed totalt förödande för ett vitalt kulturliv i en levande demokrati. Att se sig om i samhället med kritiska blickar, att fungera som sensibla instrument som registrerar och slår larm när politikernas och byråkraternas planer inte leder till att det mänskliga samhället förverkligas där har vi några av kulturarbetarnas väsentligaste bidrag i samhällsbyggandets tjänst, där har vi den form av solidaritet som man kan kräva inte med samhällets makthavare utan med de många människorna som inte själva förmår uttrycka vad de tycker och tänker. ställs frågan om konst skall vara politisk eller inte. Enligt vår uppfattning är frågan felställd. I alla epoker har en betydande del av konsten varit mer eller mindre politisk, utan att detta har inkräktat på dess estetiska värde (eller höjt det). Vad man verkligen vill diskutera är något annat, nämligen vilken politisk riktning som skall få göra sig hörd inom konsten. En liberal syn innebär kort och gott detta: alla sorters politiska åsikter skall få fritt fram i konsten. emellertid inte bättre därför att många konstnärer ägnar sig åt att göra propaganda för den. Och konsten blir heller inte bättre om den politik som den predikar skulle vara särskilt bra. Debatten i politiska frågor kan inte befrias från yttrandefrihetens regler för fair play bara för att man använder ett konstnärligt medium. Även om det självfallet bör vara så att det ytterst är varje enskild konstnär, som själv tar ansvaret för sitt arbete, måste han ändock såsom medlem i ett samhälle respektera vissa fundamentala värden eller, med andra ord, iaktta vissa intellektuella och moraliska trafikregler. Utifrån liberala utgångspunkter är det angeläget att slå fast, att samhället i frihetens intresse inte får kräva annat än ett absolut minimum av sådana »fundamentala värden». Till detta minimum bör man kunna räkna respekt för givna löften och ingångna avtal samt vanlig intellektuell hederlighet. Kulturen trivs i många former. Det innebär inte bara att konstarterna är mångahanda och att vägarna till människorna är högst varierande utan också att kulturarbetarna verkar under mycket skilda villkor. I vissa fall kan det vara lönande att skapa kultur i alltför många fall är det tyvärr inte så. Samhälleliga organ stat, landsting och kommuner måste därför skapa förutsättningar och garantier för ett levande kulturliv och ge människorna oberoende av bostadsort och övriga levnadsbetingelser kulturell service med samma självklarhet som samhällsservice ges på andra områden. Vissa former av kultur exempelvis böcker och konst produceras och distribueras på en fri marknad, medan andra helt eller delvis sköts av samhälleliga organ. Den första och viktigaste frågan måste därför bli: Hur skall gränsdragningen ske mellan en aktiv, direkt ansvarstagande roll för stat och kommun och en mera passiv roll? Svaret på den frågan måste grundas på en bedömning av i vilken utsträckning de övergripande kulturpolitiska målen är uppnådda. Om så inte är fallet måste stat och kommun gripa in och med olika medel styra utvecklingen eller rent av ta över verksamheten inom den aktuella sektorn. Det är naturligt att denna avvägning mellan en aktiv och en passiv hållning sker olika för olika sektorer och att det kan ske förändringar allteftersom utvecklingen fortskrider. Skall staten flytta fram sina positioner och gripa in som aktiv produccent på områden, där den tidigare nöjt sig med att vara styrande eller stödjande? Något entydigt svar kan inte ges. Med tanke på svensk liberalisms fasta förankring i skilda folkrörelser är det naturligt att i hög grad lita till de fria bildningsorganisationerna och på olika sätt ge stöd och stimulans till dessa. Men det är å andra sidan självfallet att stat och kommun måste gripa in och både producera och dirigera verksamheten i de fall fria organisationer och andra marknadsförare inte tillgodoser allmänhetens behov och intressen på ett tillfredsställande sätt eller om en olycklig monopolsituation hotar att uppstå. Även i de fall stat och kommun inte fungerar som ansvarig utgivare finns ett behov av samhälleligt stöd. Två problemställningar är därvid särskilt väsentliga: Bör stödet eller ersättningen gälla själva produkten eller producenten? Vem eller vilka skall erhålla stödet eller ersättningen och efter vilka principer? Den senare frågeställningen rymmer frågan huruvida det allmänna bör stödja inte endast professionella yrkesutövare utan också personer som har en annan yrkesverksamhet och som ägnar sig åt sin konst vid sidan av sitt arbete. Det är enligt vår mening angeläget att på olika sätt stimulera dessa icke-professionella till insatser. Bokförlagens pristävlingar kommer härvidlag säkert även att spela en viss roll. Från det allmännas sida bör ges möjlighet till tjänstledighet för statligt och kommunalt anställda och till arbetsstipendier för andra. Vi vill i detta sammanhang också föreslå inrättandet av en statlig kulturfond, som kan utnyttjas för bl. a. detta ändamål. Den förra frågeställningen ersättning för produkten eller ersättning eller stöd till producenten berör i själva verket samma problematik. En medveten satsning på producenterna torde innebära ett större hänsynstagande till heltidsarbetande konstnärer och författare än om stödet i högre grad gällde själva produkten. Den ovan förda diskussionen om arten och graden av engagemang från det allmännas sida på kulturlivets område har visat att det föreligger vitt skilda behov och förutsättningar såväl för de olika aktiviteterna som de olika organisationsnivåerna. Varje konstart fungerar utifrån sina egna specifika förutsättningar, och samhällets engagemang måste anpassas efter just dessa förutsättningar. De samhälleliga insatserna på kulturområdet måste såsom framhållits tidigare bygga på ett samspel mellan stat, kommun och den fria bildningsverksamheten. Från landstingens och primärkommunemas sida har gjorts många värdefulla insatser, som bidragit både till att förbättra arbetsmöjligheterna för kulturskapare av olika slag och till att öka människomas möjligheter att få del av det kulturella utbudet. Statlig kulturpolitik öppen och dold Kulturlivet i vårt land präglas av ett biandsystem av ungefär samma slag som förekommer på näringslivets område. Inom vissa sektorer do minerar enskild verksamhet det gäller t. ex. bokproduktionen medan inom andra områden det allmänna helt svarar för både produktion och distribution så är fallet beträffande exempelvis operakonsten. Inom andra sektorer åter arbetar statliga och kommunala organ sida vid sida med enskilda, föreningar och organisationer. Staten är inte direkt ansvarig för annat än en mindre del av den kulturproduktion som man brukar räkna med i detta sammanhang, men den skapar ofta alldeles specifika förutsättningar för kulturlivet utan att den själv är ansvarig utgivare av kultur. Staten styr i själva verket kulturlivet i långt högre grad än man vanligen föreställer sig. Det är karakteristiskt att denna styrning sker mycket diskret och nära nog omärkligt. Man skulle med visst fog kunna tala om en dold kulturpolitik vid sidan av den öppna eller om man så vill en omedveten i motsats till den medvetna. Eftersom denna dolda kulturpolitik ofta inte alls uppmärksammas i den kulturpolitiska debatten men ovedersägligen har stor betydelse, kan det vara motiverat att ge några exempel. Genom sin lagstiftningsmakt styr staten i hög grad kulturlivet. I vissa fall är det fråga om positiva åtgärder och därmed uttryck för en aktiv kulturpolitisk målsättning. I de flesta fall är emellertid syftet med lagstiftningen att reglera vissa förhållanden som primärt inte är av kulturpolitisk art men som får viktiga konsekvenser för kulturlivets gestaltning. Så är t. ex. fallet med lagstiftningen beträffande upphovsmannarätten. En strängare lagstiftning och rigorösare tillämpning skulle ofelbart leda till att inte föraktliga summor skulle behöva betalas ut till författare av olika slag. I vissa fall har riksdag och regering avstått från lagstiftning, som skulle kunna få mycket betydelsefulla följder. Man skulle exempelvis kunna tänka sig en bestämmelse och inte som bara en rekommendation om att en viss procent av byggnadskostnaderna vid uppförandet av offentliga byggnader skulle avsättas till konstnärlig utsmyckning. På skatteområdet driver en mer eller mindre dold kulturpolitik. Införandet av omsättningsskatt på böcker och konst har självfallet fått viktiga kulturpolitiska konsekvenser. Subventioneringen av postdistributionen av dagstidningar, veckotidningar och tidskrifter har givetvis också den allra största betydelse. De s. k. kommersiella veckotidningarna beräknas på detta sätt få omkring 8 milj. kr. i statligt stöd en favör som ter sig grotesk från kulturpolitisk synpunkt, då åtskilliga seriösa tidskrifter kämpar för sin existens. Vid sidan av verksamhet på utbildningens och forskningens område består den aktiva insatsen i ekonomiskt stöd till enskilda personer och till kommunala kulturinstitutioner samt i produktion och distribution av kultur. Det är inte möjligt att generellt avgöra hur uppgifts- och ansvarsfördelningen mellan stat och kommun bör göras på kulturproduktionens område. Den ledande principen bör dock vara att staten tar det yttersta ansvaret och ser till att rättvisa skapas mellan skilda delar av vårt land. Utifrån övertygelsen att det inte finns någon »bästa» rollfördelning gällande hela landet förefaller det inte särskilt meningsfullt att i detta sammanhang försöka dra upp några fasta gränser. Frågan är f. ö. under utredning på alla de tre nivåer som är inblandade: , Svenska landstingsförbundets arbetsgrupp för kulturfrågor och Svenska kommunförbundets kulturdelegation. Svårigheten att finna generella lösningar på fördelningsproblemen bottnar givetvis främst i att skillnaderna i befolkningsmässigt avseende är så stora i vårt land. Medan storstäderna har ett befolkningsunderlag som möjliggör kulturaktiviteter av varierande art saknas i många glesbygdsområden sådana förutsättningar helt. Ett statsbidragssystem som tar hänsyn till de befolkningsmässiga skillnaderna skulle i viss mån kunna utjämna dessa orättvisor. Till statens indirekta inflytande på kulturarbetet hör slutligen i allra högsta grad den effekt statens politik gentemot de fria organisationerna och de kristna samfunden indirekt får på dessas kulturella verksamhet. Uppenbarligen har kyrkorna, nykterhetsorganisationerna osv. en mycket viktig roll som kulturspridare. Man behöver bara peka på de kristna samfundens betydelse för musiklivet i landet, vilket skulle förlora en mycket stor del av både publik, utövare och mecenater om plötsligt allt musicerande i och frikyrkorna försvann. Man kan också peka på föreläsningsverksamhet, debatter, kyrkospel, textilkonst och annan sakral konst för att visa vilken stor del av vårt kulturliv som i själva verket bärs upp av de kristna och ideella grupperna. Vad små kyrkor och betytt och betyder som kulturcentra i glesbygderna behöver väl inte heller närmare understrykas. Alla statliga åtgärder som går ut på att försnäva ramen för de kristna samfundens verksamhet går alltså i verkligheten ut även över kulturen. Alla förändringar i samfundens struktur och förhållande till staten påverkar också indirekt, på gott eller ont, deras förmåga att i fortsättningen arbeta som kulturspridare. Detta är inte mindre sant än att samhället har förpliktelser mot trossamfunden för deras direkt fostrande och ungdomsvårdande insatser, ehuru det ofta kommer i skymundan i kulturdebatten. Ett statligt stöd till viss kulturproduktion kan ordnas på olika sätt. Staten kan ge bidrag antingen till producenterna eller till mottagarna, som betalar producenterna det fulla priset för de levererade tjänsterna. Man kan självfallet också tänka sig en kombination av dessa båda möj Det är dock inte betydelselöst vilken form det statliga stödet får. Ett statsbidrag direkt till arrangörerna innebär att deras inflytande på kulturutbudet i längden blir starkare än om stödet går till producenterna. Det kan dock inte vara lämpligt att producenterna blir alltför beroende av arrangörerna och publikens smak; de bör ha möjlighet att experimentera och söka nya vägar utan att i varje stund känna sig tvingade att göra publiken till lags. Att oroa och förarga är också ett legitimt och angeläget syfte. Det är heller inte lämpligt att hela det statliga stödet går till centrala kulturinstitutioner som Riksutställningar, Rikskonserter och . För att den övergripande målsättningen om ett decentraliserat kulturliv skall kunna förverkligas måste regionala och lokala institutioner ges ett större inflytande när det gäller att planera och distribuera det kulturella utbudet. För detta krävs dock ett bidragssystem av delvis ny typ. Eftersom förutsättningarna för kulturell verksamhet varierar kraftigt mellan olika delar av vårt land är det olämpligt med ett system med generella bidrag av den typ som används för t. ex. skolväsendet. Bidragssystemet måste i stället tillåta en betydande rörlighet i de statliga insatserna i olika delar av vårt land. Det är också nödvändigt med ett bidragssystem som gör det möjligt att variera stödet till olika branscher. Erfarenheten visar nämligen att konjunkturerna för olika kulturbranscher växlar snabbt. hade t. ex. teatrarna betydande ekonomiska svårigheter, medan filmbranschen förmådde hävda sig förhållandevis väl. förefaller situationen vara den omvända. Den nödvändiga utbyggnaden av det statliga stödet till kultursektorn bör med hänvisning till vad vi sagt ovan inte komma till stånd genom en institutionell utbyggnad utan genom skapandet av en statlig kulturfond, förslagsvis kallad statens kulturfond. Kulturfonden bör ge enskilda personer möjlighet att genomföra ett speciellt projekt, t. ex. att skriva en bok eller en teaterpjäs. Mer eller mindre fast organiserade grupper bör kunna komma i fråga för anslag till experimentverksamhet. Kulturnämnder i landsting och primärkommuner skall kunna få bidrag till projekt av olika slag. Eftersom fonden syftar till en decentralisering av kulturutbudet bör det i stadgarna slås fast att en viss del av medlen skall anslås till regionala och lokala aktiviteter. Kulturfonden bör ledas av en allsidigt sammansatt styrelse, så att de olika intressenterna på kulturområdet får ett ökat inflytande när det gäller fördelningen av det statliga stödet. Ledamöterna kan exempelvis utses av Kungl. Maj:t, , , folkrörelserna samt kulturarbetarna. Styrelsen bör förnyas successivt för att garantier därmed skall skapas gentemot slentrian och ensidighet. Det är vidare önskvärt att styrelsen inte kommer att bestå enbart av företrädare för de centrala ledningarna i olika organisationer utan också för regionala och lokala organ. Styrelsens arbete bör ske under stor öppenhet, och avslag på gjorda framställningar bör motiveras. bör hållas en kulturriksdag med bred representation. En »dechargedebatt» skulle därvid utgöra den naturliga formen för allmänhetens kontroll och medinflytande när det gällde anslagen till olika ändamål. Det är i detta sammanhang varken nödvändigt eller lämpligt att söka närmare fixera fondens storlek. Men det bör slås fast att den för att skapa den förnyelse och decentralisering som är önskvärd bör vara av ansenlig storlek. Det är inte heller nödvändigt att den skapas vid ett enda tillfälle; den kan lämpligen byggas upp successivt. Kulturarbetarna och det allmänna Kulturarbetarna måste alltjämt kämpa inte bara för en med andra medborgare likvärdig standard utan för sin blotta existens. Det vore naivt och ansvarslöst att tro på en radikal förändring i detta avseende. De materiella behoven tycks vara nära nog omättliga, och kulturarbetarna står sig slätt i konkurrensen med de nya produkter som ständigt tillförs marknaden. Det allmänna måste därför ta det yttersta ansvaret för att kulturarbetarna kan arbeta under stimulerande och meningsfulla former och känna en rimlig trygghet i ekonomiskt avseende. En grundläggande princip i vad gäller det allmännas engagemang för att främja kulturarbetarnas situation bör vara att i största möjliga utsträckning söka skapa arbetstillfällen och att ge ersättningar för fullgjorda arbetsprestationer. Det kan inte gärna vara i någons intresse att utveckla ett stipendiesystem som tenderar att i realiteten fungera som »konstnärliga socialunderstöd». Genom att betala generöst för de kulturella produkterna visar man i gärning att det angelägnaste i kulturpolitiskt avseende inte är att hålla kulturarbetarna ekonomiskt flytande utan att deras insatser är viktiga och nödvändiga. Det sagda innebär dock inte att det samhälleliga stöd som utgår i form av arbetsstipendier o. d. bör försvinna. Det är tvärtom nödvändigt att stat och kommun möjliggör för kulturarbetare av olika slag att under ekonomiskt trygga förhållanden pröva nya uttrycksmedel. Den av oss föreslagna kulturfonden ökar möjligheterna i detta avseende. Den s. k. biblioteksersättningen, dvs. ersättningen till författarna för de böcker biblioteken lånar ut till allmänheten, är en ersättningsform som ligger helt i linje med vår grundsyn. föreslog litteraturutredning Kungl. Maj:t att biblioteksersättningen trots att utredningen ännu inte var färdig borde höjas till . Regeringen tillmötesgick kravet i viss mån genom att föreslå en höjning fr. o. m. innevarande budgetår till per lån för originalverk och per lån för översatta böcker, vilket också biföll. Denna höjning är emellertid inte tillräcklig för att bereda författarna rimliga ekonomiska arbetsvillkor. Såväl styrelsen för som Fria litterära yrkesutövares centralorganisation (FLYCO) har hos Kungl. Maj:t begärt en höjning av biblioteksersättningen. Enligt vår uppfattning är det inte nödvändigt att avvakta pågående utredningar innan ytterligare höjning av biblioteksersättning kommer till stånd. Vi vill därför föreslå att ersättningen för lån av originalverk höjs med till per lån fr. o. m. /72. I samband med frågan om biblioteksersättningens storlek har kravet på förhandlingsrätt för författarna aktualiserats. Detta krav avvisades av dåvarande utbildningsministern med hänvisning till vad han kallade den »kulturella allemansrätten». Vi kan inte acceptera ett sådant resonemang. Förhandlingsrätt för författarna skulle inte medföra större risker för den kulturella verksamheten i samhället än t. ex. att skådespelare, musiker, bibliotekarier och lärare har strejkrätt. Konstnärerna befinner sig i samma ekonomiska situation som författarna; inkomsterna är högst varierande och de allra flesta är beroende antingen av annan verksamhet eller stipendier. Den rejäla höjningen av stipendiefonden under innevarande budgetår är därför glädjande, även om det är förvånande att det dröjt så länge innan staten gjort något åt den skandalöst dåliga situation som rått. Och det är klart otillfredsställande att statens anslag till inköp av konst inte höjts mer än vad som nätt och jämnt motsvarar de allmänna prisstegringarna. Vi anser att staten bör satsa betydligt mera på förvärv av konst än vad som sker och försöka nå upp till den norm som man sökt tillämpa i det offentliga byggandet, nämligen att av byggnadsvärdet skall anslås till konstnärlig utsmyckning. Detta gäller självfallet också landstingen och primärkommunerna. som konstinköpen ger konstnärerna avsättning för deras produkter och därmed både stimulans och pengar bidrar de till att skapa en estetiskt tilltalande miljö. Inför nästa budgetår har begärt en höjning av ramen för konstutställningar med . Sin begäran har rådet motiverat med att investeringarna i nybyggnadsverksamhet för och fortifikationsförvaltningen under nästa budgetår beräknas till 740 milj. kr. Till detta kommer ombyggnader för ca 80 milj. kr. och förhyrning av lokaler för ca 160 milj. kr. För att i någon mån tillgodose det ökade behovet bör beställningsramen för nästa budgetår höjas med . Bildkonstnärernas situation avviker från författarnas i så måtto att ersättningen för deras arbetsprestationer som regel enbart utgöres av engångsersättningar, dvs. betalning för konstverken i fråga. Frågan om mervärdeskatt på förstagångsförsäljning av konst är därför av största betydelse för konstnärernas ekonomiska situation.