mot · FU021094 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. I liksom i övriga västerländska samhällen är marknadshushållningen den ledande principen för det ekonomiska livet. Huvudparten av produktionen sker inom företagssektorn. Samhället kan ingripa i det ekonomiska skeendet genom lagstiftning, beskattning, eget företagande etc. Vi kallar också en sålunda modifierad marknadsekonomi för blandekonomi. En blandekonomi karakteriseras av decentraliserat beslutsfattande. Vad som skall produceras och följaktligen konsumeras framkommer som ett resultat av de beslut att köpa eller inte köpa som ett stort antal konsumenter och företag fattar på olika marknader. Av två skäl är det berättigat att kalla de västerländska biandekonomierna för konsumentsamhällen. För det första skiljer de sig från alla andra ekonomiska system genom att placera konsumenten i centrum. Det slutliga ändamålet med all ekonomisk aktivitet inom ramen för marknadshushållning är att tillfredsställa konsumenternas efterfrågan. Och det är därvid fråga om konsumenternas önskningar och behov sådana dessa upplevs av konsumenterna själva. Det tillhör undantagen att myndigheterna söker styra det fria konsumtionsvalet. För det andra har de västerländska biandekonomierna givit konsumenterna ett materiellt välstånd som i ett historiskt perspektiv och vid jämförelse med andra ekonomiska system framstår som överlägset. Det är paradoxalt nog svårt att vara konsument i ett konsumentsamhälle. Det finns så mycket att välja på, och varorna och tjänsterna är så komplicerade att valet ofta blir svårt. Behovet av information är mycket stort i en högt utvecklad blandekonomi. Den information som krävs växlar från marknad till marknad. Så snart en förändring av något slag sker och det förekommer ofta uppstår behov av information. Varje potentiell säljare eller köpare måste få kunskap om det inträffade. Utan informationsaktivitet är det inte möjligt att föra ut nya produkter på marknaden. Den offentliga konsumtionen är icke marknadsstyrd på samma sätt som den privata konsumtionen. Inte minst torde detta framkomma på bostadsmarknaden där en statlig styrning har skett som i många fall icke avpassats efter marknadsefterfrågan sådan denna skulle varit om inte sociala och ekonomiska faktorer förändrat dess struktur. En styrning är emellertid inte alltid av ondo. I vissa fall måste sam hållet träda in och fastställa ramen för konsumenternas behov. Detta gäller speciellt områden där anspråken varierar med den enskilde konsumentens situation. Det är inte troligt att friska människor skulle vilja satsa en tillräckligt stor del av sin inkomst på hälso- och sjukvård medan en sjuk person antagligen vill offra mera för att få tillfredsställa akuta sjukvårdsbehov. Här bör samhället gå in och i vanlig ordning fastställa ramen för konsumtionen. Att samhället skaffar sig monopol på verksamheten kan däremot aldrig gynna konsumenten. Också sjukvården befrämjas inte minst kostnadsmässigt av att konkurrensen inte sätts ur spel. Vi vill från vår sida inte omyndigförklara konsumenten. När konsumentutredningen i sin lägesrapport bygger upp föreställningen om en allmän divergens mellan konsumentens behov och anspråk kan vi inte ansluta oss till detta. I vissa fall, som bl. a. det ovan relaterade, kan en skillnad finnas. Det väsentliga arbetet inom konsumentpolitiken måste enligt vår uppfattning vara att där en skillnad mellan anspråk och behov föreligger på alla sätt söka utjämna denna skillnad. Det viktigaste medlet att nå detta är en utbyggd konsumentupplysningsverksamhet. På konsumentupplysningsområdet förfogar staten över tre organ som är helt finansierade med statsmedel: statens pris- och kartellnämnd, och . Därtill kommer varudeklarationsnämnden, som kan betecknas som halvstatlig. Den pågående försöksverksamheten med lokala konsumentkommittéer erhåller statligt stöd genom . Vart och ett av dessa organ bedriver upplysningsverksamhet gentemot allmänheten. Information om priser och konkurrensförhållanden utgår från pris- och kartellnämnden. koncentrerar sin verksamhet på deklarationer, som åsättes varorna, och upplysning om dessa deklarationer. sprider information om varuundersökningar m. m. genom pressnotiser, publikationer, utställningar, telefonservice m. m. ger anslag till både statlig och enskild konsumentvaruforskning, till publicering av forskningsresultaten samt till bedrivande av upplysningsverksamhet som utförs av bl. a. folkbildningsorganisationer. De lokala konsumentkommittéernas huvudsakliga uppgift är att föra fram erfarenheter och önskemål från konsumenterna till näringslivet och de organ som arbetar på konsumentupplysningens område samt att sprida information till konsumenterna. Trots att samhället har dessa organ till sitt förfogande och trots att man försöker att redan i skolan meddela grunderna i konsumentkunskap konstateras från socialdemokratiskt håll att konsumenten är manipulerad och icke kompetent att själv fatta beslut. Vi kan icke ansluta oss till den uppfattningen. Den enda rimliga principen måste vara att konsumenten skall träffa sina egna val. Han skall göra det med rimlig vetskap om innebörden av olika alternativ. Detta betyder med andra ord att man skall satsa på en effektiv konsumentupplysning, som kan ge en totalbild av marknaden som komplement till reklamens budskap om individuella produkter. Vi kan däremot inte ansluta oss till tanken att ett centralt ämbetsverk skulle få befogenheter att fatta beslut på konsumenternas vägnar. Ett sådant förfarande måste ses som ett allvarlig ingrepp i den personliga valfriheten. Dessutom skulle ett centraliserat beslutsfattande kunna påverka produktionen i en för den enskilde konsumenten negativ riktning. Den sittande konsumentutredningen har velat se producentpåverkan som en viktig uppgift för ett centralt ämbetsverk. Tyvärr framgår det inte vad man exakt åsyftar med denna term. Om man menar att staten genom att publicera forskningsresultat kan ge beslutsunderlag för företagens produktutveckling, innebär detta givetvis en information som resulterar i en värdefull producentpåverkan. Med stor sannolikhet avser emellertid utredningen det slags påverkan som innebär en direkt styrning av produktionen och därmed rimligtvis också av importen hur nu detta skall ske i ett land vars strävan det är att öka de internationella handelsförbindelserna. Vi anser för vår del att en fri marknadshushållning nödvändigtvis måste bygga på förutsättningen att konsumenten styr konsumtionen genom sin efterfrågan på produkter. Det är helt orealistiskt att tänka sig att något företag skulle ägna sig åt att framställa produkter som inte konsumenterna vill ha. Detta visar sig tydligt genom att nya produkter som möter köpmotstånd mycket snabbt försvinner från marknaden. Ofta marknadsför man inte en vara förrän denna testats av en konsumentjury. En kunnig konsument är säkrare i sitt val av produkt och gör färre misstag. Detta innebär också att en osäker konsument oftare gör felval som för konsumenten personligen kan innebära ett försämrat ekonomiskt läge. Vi anser det betydelsefullt att man med stor kraft söker öka utbildningen i konsumentkunskap. Detta kan ske på olika sätt. Skolundervisningen bör i betydligt högre grad än nu ta upp konsumentens ställning i samhället, och utbildningen vid lärarhögskolorna bör medverka till att göra lärare av alla slag medvetna om betydelsen av att i undervisningen lägga in moment där konsumentens ställning och valsituation beaktas. Det är beklagligt att fattade beslut om att försvaga konsumentkunskapens ställning på de tvååriga gymnasiala utbildningslinjerna. Åtskilliga av eleverna vid dessa utbildningslinjer, den sociala och den ekonomiska, kommer i sin yrkesverksamhet att behöva företräda andra personers eller gruppers konsumentintressen. Detta gäller såväl socialarbetare som dem som ekonomiskt blir ansvariga för inköp av olika slag. Vi anser att ämnet konsumentkunskap bör vara obligatoriskt på dessa utbildningslinjer. Särskild motion väckes i denna fråga. Produkter och inköpsvanor förändras, och för konsumentutbildningen gäller i hög grad att en kontinuerlig utbildning måste ske. En stor del av konsumentkunskapen kommer konsumenterna till del genom annonser och företagsreklam. Av särskild betydelse är denna information vad gäller upplysning om nya produkter. Reklamen är givetvis av störst värde om den presumtive konsumenten har en grundläggande varukännedom. Då kan han också bättre fatta det för honom själv mest tillfredsställande beslutet. Den aviserade propositionen om reklamskatt får enligt vår uppfattning en klart negativ inverkan på konsumentinformationen. Gjorda undersökningar visar tydligt att konsumenterna i allmänhet högt uppskattar den information som ges i reklamform. Vederhäftigheten i denna information bör kunna säkras genom tillkomsten av lagen om otillbörlig marknadsföring, och i övrigt bör på konsumentombudsmannen ligga ansvaret att tillvarataga konsumenternas intressen. För många konsumenter har verksamheten vid konsumentinstitutet varit värdefull. De undersökningar som där gjorts och sedan publicerats har medfört att mindre goda varor, i synnerhet kapitalvaror, antingen förbättrats eller försvunnit från marknaden. Den enskilde konsumenten har också genom konsumentinstitutet kunnat få upplysningar om undersökta varor och därigenom påverkats i positiv riktning i sin inköpssituation. Ett berättigat klagomål har varit svårigheten att få denna information. I allmänhet är det de mest upplysta konsumenterna som skaffat sig den medan andra antingen inte känt till dess existens eller också inte vetat hur man skall gå till väga för att få del av den. En stor del av ansvaret för den rådande situationen vilar på , som ursprungligen var avsett att vara en instans för att tillvarataga konsumenternas intressen och medverka till en allsidig och effektiv konsumentinformation. Enligt vår mening har man icke fullt ut kunnat klara dessa uppgifter. har endast i liten utsträckning haft erforderlig nära kontakt med konsumenterna och huvudsakligen ägnat sig åt anslagsfördelning i vad gäller undersökningar m. m. Det ökade behovet av samordning av den statliga konsumentupplysningen liksom också behovet av en ökad information till såväl konsumenter som producenter och handel kan tillfredsställas genom en utbyggnad och omstrukturering av . En sådan förstärkning borde bl. a. innebära att konsumentinflytandet ökade och att rådet fick ett anslag som gjorde det möjligt att på ett effektivt sätt föra ut information. mer konsumentutredningen att lägga fram ett betänkande , men det torde inte vara realistiskt att räkna med att eventuella förslag från dess sida kan genomföras inom rimlig tid. Vi vill därför föreslå att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställer om att utökas med fyra konsumentrepresentanter och att det så förstärkta rådet får i uppdrag att lägga fram ett förslag i vad avser den framtida verksamheten. Detta förslag bör sedan föreläggas som till nästkommande budgetår har att fastställa anslaget för verksamheten. har varit föremål för debatt. Krav på att deklarerade varufakta skall vara förenade med någon form av kvalitetsgaranti har förts fram. Enligt vår uppfattning måste det mest väsentliga vara att konsumenten genom VDN-märkningen får information om varans innehåll och funktion. Det är därför beklagligt att antalet VDN-märkta produkter icke ökat i den omfattning som vore önskvärt. Det tar att hos konsumenterna inpränta nödvändigheten av att veta vad man köper. Ju flera varor som är deklarerade ju mera uppmärksammas konsumenterna på närvaron av varufakta. Ett allvarligt hinder för att utöka varufaktadeklarationen ligger i svårigheten att finna lämpliga normer för deklarationen, dvs. att avgöra vilka fakta som bör deklareras. En motsättning kan här uppkomma mellan producent och konsument. Det är nämligen icke alldeles säkert att av konsumenten eftersträvade egenskaper tillräckligt uppmärksammas av producenten. Även i de expertkommittéer som fastställer varufakta är konsumenterna enligt vår uppfattning dåligt representerade. Så är fallet i de flesta kommittéer och organisationer där ett samarbete mellan producent och konsument sker. När konsumentrepresentanter utses tillgår detta i praktiken så att någon större organisation, t. ex. KF eller , får i uppdrag att utse någon att medverka i kommittén. Den tilltagande kvinnliga förvärvsverksamheten har inneburit att huvuddelen av våra konsumenter inte har som huvuduppgift att vara husmor. En förvärvsarbetande ställer kanske andra krav på produkterna än en hemarbetande. En som har till yrke att städa vet ofta mer om städredskap än en tjänsteman vid KF. över huvud taget har konsumentinflytandet varit dåligt just beroende på svårigheten för de verkliga konsumenterna att få ett inflytande i beslutsfattande instanser. Denna svårighet lär inte bli mindre om vi bildar ett statligt konsumentverk. Konsumentinflytande innebär också krav på en spridning av uppdragen i betydligt högre grad än . De lokala konsumentkommittéema har emellertid inneburit ett steg i rätt riktning, och genom att stärka dessas ställning kan ett ökat inflytande bli en realitet. Vi anser att konsumentkommittéema bör väljas i vanlig demokratisk ordning inom kommunerna. Det är också betydelsefullt att Kungl. Maj:t vid tillsättandet av konsumentrepresentanter i olika kommittéer och utredningar beaktar vad som här framförts. Åberopande det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte hemställa att förstärks med fyra representanter för konsumenterna, att ålägges att framlägga förslag om sin framtida verksamhet och uppgift, samt att de lokala konsumentkommittéerna utses politiskt. () () () () () ()