mot · FU02196 · 1971-01-21 00:00:00 — av m. fl. om inrättande vid av en personlig professur i långvårdsmedicin för docenten . har vården av långtidssjuka och ålderssvaga personer kommit att bli ett allt större problem från både samhällsekonomisk och humanitär synpunkt, vilket väckt stor oro och ingett allvarliga bekymmer för framtiden. I vården av långtidssjuka och ålderssvaga personer intar långvårdsmedicinen en central ställning som kommer att ytterligare framhävas, inte minst genom den omstrukturering sjukvården och dess organisation nu genomgår i vårt land. Långvårdsmedicinen omfattar till huvuddelen åldringar. Den medicinska forskningen på detta område, dvs. beträffande främst de s. k. ålderssjukdomarna och möjligheterna att förebygga, bota och lindra dessa sjukdomar, och även forskningen rörande medicinska problem i fråga om långtidssjuka i övrigt, uppvisar ett klart uttalat behov av väsentligt ökade insatser. Med en ökning av sådana forskningsinsatser skulle det även vara möjligt att bedriva ytterst välbehövlig forsknings- och utvecklingsverksamhet, inriktad på att skapa personalbesparande tekniska hjälpmedel för den personalkrävande vården. Vidare är det nödvändigt att vidareutveckla försöksverksamhet inom långvårdsmedicinen beträffande tidigdiagnostik, förebyggande och hälsofrämjande åtgärder samt nya vårdformer. För denna försöksverksamhet fordras framför allt tillgång till särskild medicinsk sakkunskap hos läkare med fördjupade kunskaper om härmed förenade speciella medicinska och vårdtekniska problem. Slutligen må framhållas det starkt ökande behovet av specialutbildning av personal för detta omfattande och komplicerade vårdområde. Denna utbildning, som gäller såväl läkare som sjukgymnaster, arbetsterapeuter, dietister, socialarbetare samt sjuksköterskor och annan vårdpersonal, har utomordentligt stor betydelse för att man skall kunna åstadkomma en rationell vård. En förutsättning för en vidgning av utbildningen är tillgång till fler läkare med erforderlig utbildningsbakgrund och intresseinriktning. Det är uppenbart, att ökade samhällsinsatser för nämnda forskning, utveckling och utbildning skulle leda till betydande vinster i form av bl. a. förbättrad vårdstandard och relativt sett mindre resursbehov även med fler omhändertagna patienter. Dessa ökade insatser bör i första hand komma j fråga vid lasarettsanslutna långvårdskliniker med universitetsanknytning. , docent i invärtes medicin vid och vetenskapligt råd i , är styresman och överläkare vid , som har ställning av lasarett och är centrum för långvårdsmedicinen i . Docent , som förklarats professorskompetent i invärtesmedicin och i geriatrik, har en bred vetenskaplig produktion. Denna omfattar flera uppmärksammade arbeten. Tyngdpunkten i hans forskning gäller förändringar i fettomsättningen vid diabetes och andra sjukdomstillstånd med förhöjd fetthalt i blodet och ökad förekomst av arterioskleros. På detta område har hans forskning rönt internationellt erkännande. En objektiv metodik för beräkning av den belastning sorn sjukvårdspersonal åläggs vid vård av olika patienter och patientgrupper är av väsentlig betydelse för rationell personaldimensionering inom sjukvården och den sociala åldringsvården, ävensom för värdering av resultat vid olika behandlingsmetoder som underlag för verifiering av relationen mellan insatser och produktion. På detta område har docent med medarbetare startat en utvecklingsverksamhet, som redan avsatt betydande resultat. Man har här gjort en pionjärinsats bl. a. genom att i verksamheten införa kvalificerad vetenskaplig forskningsmetodik. Docent har initierat undersökningar som syftar till att klarlägga, om rimliga rehabiliteringsinsatser på ett långvårdsklientel av det slag, som traditionellt ansetts för svårt med hänsyn till terapins möjligheter, kan vara även samhällsekonomiskt motiverade. De preliminära erfarenheter, som gjorts och som redovisats internationellt, har givit mycket goda resultat. Det är angeläget, att denna verksamhet får fortsätta för att ge ett bättre underlag för samhällets prioritering av vårdresurser mellan olika områden. Bristen på medicinska normalkriterier inom geriatrisk medicin har inte bara medicinska utan även sociala-ekonomiska vådor. Detta medför stor osäkerhet och onödiga, resurskrävande undersökningar. Docent har startat utvecklingsinsatser på detta område som ett led i försök att avgränsa biokemiska och fysiologiska normalvärden hos äldre människor. Docent har också gjort synnerligen värdefulla utvecklingsinsatser för att utpröva nya vårdformer inom långvårdsmedicinen och därigenom bl. a. skapa möjligheter till en mera rationell vårdorganisation på detta område. har docent varit studierektor vid universitets medicinska fakultet för det propedeutiska årets undervisning med huvuduppgift att svara för det kliniska blockets undervisning. Han var initiativtagare till den försöksverksamhet, som påbörjades i detta år och som framför allt syftade till att organisera om det propedeutiska årets kliniska undervisning till att verkligen bli en samlad introduktion till klinisk verksamhet. Den av statsmakterna fastställda, nu gällande studieordningen på detta område har i stort sett utformats i enlighet med de principer, som utarbetats på . De erfarenheter som gjorts är mycket tillfredsställande. Denna satsning på bl. a. en detaljerad information till blivande läkare om grundläggande praktiska vårdproblem är utomordentligt väsentlig, inte minst i nuvarande situation, då möjligheterna till kvantitativ ökning av de personella resurserna inom sjukvården är begränsade och måste ersättas med kvalitativt förbättrade åtgärder. Erfarenheterna visar också, att långvårdsmedicinska kliniker, vilkas huvuduppgift är att ge vård åt långtidssjuka och ålderssvaga, är väl lämpade att ge en bred, icke specialiserad undervisning av detta slag. Docent arbete för att förbättra undervisningen på detta område och stimulera till utvecklingsverksamhet samt läkarsatsning på forskning inom sjukvårdens basala vårdfrågor kan utan tvekan betecknas som en pionjärverksamhet. Utöver undervisning i klinisk propedeutik åligger det också att samordna övrig undervisning under det propedeutiska året. Han meddelar personligen en avsevärd del av undervisningen i klinisk propedeutik och deltar i samundervisning med bl. a. patolog under huvudkursen i patologi. Docent och medhjälpare har författat en lärobok i klinisk propedeutik, som används vid landets samtliga medicinska lärosäten. Slutligen kan tilläggas att docent ofta varit engagerad som gästföreläsare i internationella symposier och vid utländska forskningsinstitutioner. Med hänvisning till vad här ovan sagts om betydelsen av större insatser från samhällets sida för vården av långtidssjuka och ålderssvaga och i detta sammanhang speciellt till möjligheterna för fortsatt forskning, undervisning och utveckling med ökande volym inom långvårdsmedicinen är det angeläget att en personlig professur i långvårdsmedicin, alternativt geriatrik, inrättas för docent vid från och med /72. Innehavaren av den personliga professuren bör av statsmedel tillerkännas ett arvode, motsvarande skillnaden mellan lönen till en professor och den lön, som utgår till innehavaren av överläkarbefattningen. Med anledning av vad ovan anförts hemställes att måtte besluta om inrättande vid från och med /72 av en personlig professur i långvårdsmedicin, alternativt borg. () () () geriatrik, för docent () /ENKEL (fp) ()