mot · FU02665 · 1971-01-27 00:00:00 — av i m. fl. om översyn av u-landshjälpens mål och inriktning, m. m. 1949, det år som FN fattade beslutet om ett fristående biståndsprogram, räknas i regel som startåret för den moderna u-hjälpen. Från den starten fram till har biståndsverksamheten dominerats av ett traditionellt ekonomiskt-tekniskt tänkande. Indelningen i industriländer och underutvecklade länder sker i många fall med utgångspunkt från beräknade ekonomiska värden. Det är bruttonationalprodukten (BNP) per capita som utgör måttstocken. Länder under ett visst genomsnittstal ofta nämns per capita räknas som . Målet för biståndsverksamheten - det konkreta, mätbara målet - har ofta beskrivits bl. a. som en positiv förändring i bruttonationalprodukten (BNP) per capita. Av naturliga skäl har därmed också metoderna blivit en satsning på åtgärder som leder till en snabb ekonomisk tillväxt. Erfarenheterna från industriländernas utveckling har legat till grund för utvecklingsplanerna i de underutvecklade länderna. Industrialisering och specialisering har varit kännetecknande för industriländernas utveckling. Samma metoder har i stor utsträckning överförts till u-ländema. Erfarenheter från vårt eget land, styrkta av de undersökningar docent gjort, visar att den allmänna opinionens kunskap och intresse för , u-hjälp och närliggande frågor är låg. och deras problem uppfattas som avlägsna, och endast i ringa utsträckning som en del av det som i djupare mening angår oss, detta trots deklarationer om moralisk plikt att hjälpa och solidaritet mellan folken. Eftersläpningar i ekonomisk och social trygghet i vårt eget land har ofta anförts som argument mot en kraftig satsning på bistånd till underutvecklade länder och använts som skäl för en annan fördelning av skatteintäkterna. Erfarenheterna från de första två decennierna av biståndsverksamhet kan inte sägas vara odelat positiva. Strävandena att höja bruttonationalprodukten (BNP) med traditionella ekonomiska metoder har i många fall lett till förändringar i struktur som varit av negativ natur. Industrialiseringen har inneburit koncentration till städerna. Följden har blivit att många fått ett flertal ekonomiska regioner, allt från byteshushållningen i avlägsna byar till de högkommersialiserade större städerna. Inflyttningen till städerna har påskyndats, utan att det i stadsområdena funnits arbetstillfällen. Ett flertal kan uppvisa dessa symptom. I räknar man med att få ta emot 5 000 nya invånare, överbetoningen av den ekonomiska utvecklingen har gett ett fåtal människor möjlighet utnyttja de ekonomiska framstegen, medan folkflertalet fått fortsätta sitt liv under ekonomiskt svåra betingelser, som förvärrats i och med att man mer och mer blivit beroende av penninghushållning. Medvetenheten om de problem som skisserats har lett till att man mer och mer börjat inse att man varit låst i ett konventionellt ekonomiskt tänkande. Protester har kommit från uländema själva. försök att finna sin egen väg är ett exempel. förre premiärminister har uttryckt sin syn på följande sätt: För det nya får inte mänskliga värden offras till fördel för dogmatiska hypoteser om ekonomisk effektivitet och Vi vill inte ha en industrialisering som offrar människornas lycka till fördel för tung industri eller ett offer av en generation till fördel för en annan generation. I inledningen till strategi för det andra utvecklingsårtiondet sägs bl. a.: Nuvarande missräkningar och besvikelser får inte tillåtas skymma sikten eller stå i vägen för ambitiösa utvecklingsmål. Överallt stiger oron bland ungdomen, och måste markera ett steg framåt genom att tillförsäkra inte endast den nuvarande utan även kommande generationer välfärd och lycka. Det är i den andan vi vill diskutera den framtida inriktningen av svensk biståndspolitik och hur vi skall kunna samla den svenska opinionen till ökade insatser i ansträngningar för att utjämna klyftan mellan fattig och rik, undernärd och välnärd, analfabet och icke-analfabet. Uppdelningen i-land - u-land missvisande I sin bok och glesbygden tar normannen upp likheten mellan de underutvecklade områdena i våra länder och de underutvecklade länderna. Han konstaterar: 1 båda fallen rör det sig i stor utsträckning om föga industrialiserade områden där folk i stort sett utnyttjar naturresurserna genom en hushållsekonomi, ofta med en viss produkt i tillägg som de säljer på marknaden. Hushållet är den viktigaste ekonomiska enheten. Man kan konstatera att även i de länder vi kallar finns områden som är relativt väl ekonomiskt utvecklade. Det gäller i första hand huvudstäderna och övriga större städer. Genom en fortsatt satsning i dessa områden skulle om inga speciella åtgärder vidtas BNP relativt snabbt kunna ökas märkbart. Man kan finna länder där så skett, övriga områden i landet har ofta bibehållit sin låga ekonomiska utvecklingsnivå. Modern teknik och uråldriga metoder blandas om varandra. Det vi kallar underutvecklade länder är egentligen länder med omfattande underutvecklade områden. Ekonomiskt underutvecklade områden finns också i industriländerna. Norra delarna av , och kan räknas dit. Delar av , och landsbygd uppvisar exempelvis något av de problemkomplex som möter i u-ländema. Mot den bakgrunden anser vi det vara motiverat att avskaffa begreppen , underutvecklade länder etc. och i stället tala om underutvecklade områden eller regioner. Därigenom betonas att underutvecklingen är ett globalt problem och att något motsatsförhållande mellan inrikespolitik och en aktiv biståndspolitik till underutvecklade områden inte bör finnas. Talet om solidaritet med eftersatta grupper, kraven om jämlikhet etc. skall enligt vår mening inte stanna vid det egna landets gränser. Biståndets motiv och mål Redan i det tidigare avsnittet har i någon mån berörts motiven för biståndsverksamheten. Att kraven om solidaritet, social rättvisa och jämlikhet skall gälla i ett globalt sammanhang menar vi är grunden för vårt bistånd. I de riktlinjer som antagit för biståndets mål (prop. 100:62 och prop 101:68) har målet för vårt bistånd beskrivits i allmänna formuleringar som höjning av de fattiga folkens levnadsnivå, social och ekonomisk utjämning och samhällsutveckling i demokratisk riktning. En målformulering av mera konkret slag är kanske svår att göra. Men en något precisare målangivelse är nödvändig. Det som vi vill beteckna som ett övergripande mål skall medverka till att åstadkomma en acceptabel grundstandard. När det gäller utbildning, hälsovård och sociala förhållanden skall vi hjälpa till att uppnå en viss miniminivå. Detta är en nödvändig förutsättning för att folken själva skall kunna delta i utvecklingsansträngningama. Det är alltså fråga om att nå en acceptabel men inte optimal nivå när det gäller t. ex. hälsovård och utbildning. Vår biståndssatsning skall i första hand inriktas på att nå denna acceptabla grundnivå. Vidare skall biståndet leda till förbättringar för människorna inom regionen. Det låter som ett axiom, men det är i praktiken ingalunda självklart. Exemplens mångfald visar att industriländernas bistånd till underutvecklade områden ibland lett till en försämrad situation för befolkningen. En existerande grupp av problem har bytts ut mot något som är ännu värre. Av det resonemang som förts ovan följer att en satsning på att uppnå en grundstandard sker. I praktiken innebär det att vi måste definiera de områden som är viktiga för att en grundstandard skall kunna uppnås. Hälsovård, utbildning och en anpassad ekonomisk utveckling är exempel på detta. En stor del av vårt bistånd bör därför satsas på förebyggande hälsovård främst näringsförbättring och familjeplanering även om man säger att hälsovård är ekonomiskt olönsam. Det betyder vidare satsning på utbildning och en utbildning som har som främsta mål att ge grundutbildning anpassad till landets behov. Eftersom de flesta underutvecklade regioner i , och länder domineras av jordbruk blir undervisningen anpassad därefter. En satsning på landsbygdsutveckling innebär att vi som delmål måste ange att de sociala konsekvenserna och kostnaderna inte får bli för stora. Genomförandet av ett lantbruksprojekt får t. ex. inte leda till att tusentals arrendatorer plötsligt står utan försörjning, även om projektet i och för sig kommer att ge en kraftig ekonomisk utveckling. Inom de områden som här skisserats måste satsningen ske bl. a. i form av kampanjer i vilka man strävar efter att få lokalbefolkningen att delta. Ett sådant folkrörelseelement i utvecklingsarbetet är värdefullt. Erfarenheterna från det etiopiska skolbyggnadsprojektets första år, då projektet mycket starkt var förankrat i lokalbefolkningens initiativ och insatser, är av sådan art att denna form av biståndsverksamhet i större grad måste prövas. De värden som ligger i mobiliseringen av lokalbefolkningen är så viktiga att ekonomiska bedömningar, som t. ex. talar för industriellt och institutionellt byggande, i hög grad måste anpassas till detta. Uppbyggandet av stora, tekniskt avancerade projekt, som hindrar verklig flexibilitet, måste begränsas. Risken för att sådana projekt kommer att styra projektverksamheten genom sin egen uppbyggnad och inneboende tröghet är stor. Biståndsarbetet får inte innebära att verksamheten alltid skall leda till genomgripande förändringar. De livsmönster som inte kan ersättas med något som för befolkningen själv upplevs som bättre skall stödjas, varvid man får försöka åstadkomma förbättringar inom ramen för livsmönstren. Det kan diskuteras om det t. ex. inte är bättre att bibehålla djurskötarnomadismen i de delar av som bara kan utnyttjas på det sättet. Hjälper vi till att bryta ned det systemet okar vi bara trycket på de redan hårt belastade städerna. Bristande kunskaper om andra kulturer och en övertro på den västerländska kulturens överlägsenhet har lett till skrämmande resultat. Det är därför viktigt att man som utgångspunkt har en identifiering av biståndsproblemet i sin helhet. För detta behövs en grundlig analys av hur människorna inom den underutvecklade regionen organiserat sitt liv, vilken karta över tillvaron de följer och hur de traditionellt brukar lösa de problem som vi med vårt bistånd ska försöka hjälpa dem med. Biståndsarbetet uppfattas lätt som en enhetlig verksamhet som överallt kan bedrivas på samma sätt. Detta är en förenklad och farlig uppfattning. Biståndsplaneringen mäste givetvis ha sin utgångspunkt i den situation som varje land eller varje region representerar. Det gäller sålunda att identifiera områden där vi kan göra insatser, som gör det möjligt att på något sätt bidra till en förbättring utan att komma i konflikt med våra önskemål när det gäller social och ekonomisk utjämning. Det är med utgångspunkt från sådana begränsningar vi skall söka definiera de specifika förutsättningar som varje land har. Därvid bör biståndet formas så att det stödjer och förstärker de sidor i mottagarlandets system som överensstämmer med biståndets grundläggande värderingar och som är effektiva när det gäller att nå utvecklingens grundläggande mål. Ländervalet bör ske genom att en sådan analys göres land för land och inte på grund av den politiska struktur som de för tillfället uppvisar. Behovet av personal för tjänst inom tekniskt bistånd i underutvecklade regioner är stort. Varken vår utbildning eller vårt näringsliv är så anpassat att behovet av allmänt kunniga och lämpliga biståndsarbetare kan fyllas. Rent personliga egenskaper som lägger hinder i vägen för tjänst inom biståndsverksamheten kan naturligtvis minimalt påverkas. När det däremot gäller att skapa förutsättningar för så många människor som möjligt att delta i biståndsarbete bör vissa åtgärder kunna vidtas. Osäkerheten på arbetsmarknaden anges ibland som skäl för att personer drar sig för att söka tjänst som biståndsarbetare. För anställda inom landstings- och verksamhet och i statlig tjänst har rekommendationer utfärdats om att tjänstledighet bör beviljas. Det bör enligt vår mening utredas om man, som fallet är när det gäller militärtjänst, kan garantera rätten att återvända till tidigare anställning efter avslutad tjänst som biståndsarbetare. Utbildningen bör vidare planeras så att eleverna kan inhämta kunskaper som underlättar för dem att söka tjänst som biståndsarbetare. Ökade insatser när det gäller bistånd till underutvecklade regioner förutsätter att allmänheten motiveras för en sådan satsning. I den tidigare refererade undersökningen konstaterar docent att det är tonåringarna vid sidan om dem som är som har den lägsta kunskapen om och u-landsproblem. ifrågasätter skolans nuvarande effektivitet som kunskapsförmedlare i u-landsfrågor. Det är vår mening att en internationalisering av vår undervisning måste ske. Kontakter med elever vid t. ex. lärarhögskolorna visar, med några få undantag, att undervisningen om u-ländemas problem, andra kulturer etc. i det närmaste är obefintlig. Därmed är också förutsättningarna för en internationaliserad undervisning i våra skolor små. Vi tror att en ökad undervisning i syfte att skapa förståelse för andra kulturer och situationen i de underutvecklade regionerna inte enbart fyller en uppgift då det gäller att motivera ökad satsning på bistånd utan också är en förutsättning för ökad förståelse och tolerans mellan folken. Vi har i inledningen nämnt docent konstaterande att den allmänna opinionen uppfattar och deras problem som avlägsna och endast i ringa utsträckning som en del av det som djupare angår oss. Vi har sökt påvisa hur enligt vår mening underutvecklingen är ett globalt problem och hur kravet på jämlikhet och solidaritet inte får stanna vid den egna gränsen. Det är från de utgångspunkterna som information och utbildning enligt vår mening skall ske. 1960-talets mål byggde huvudsakligen på utvecklingsmodeller av ekonomisk typ. Detta har lett till åtskilliga kontroversiella resultat. Den gröna revolutionens problematik med ökade skillnader mellan fattiga och rika, besuttna och obesuttna kan tjäna som exempel. Vad kan då vårt land bilateralt bidra med? I konsekvens med talet om jämlikhet och solidaritet skall vi inrikta oss på en fortsatt betydande satsning på bistånd till underutvecklade områden i de fattiga länderna såväl som här hemma; Vi kan utöka utforskningen om de samhällen och kulturella traditioner som vi har i de underutvecklade regionerna för att kunna stödja och bevara det som befolkningen anser värdefullt; Vi kan syssla med sådant bistånd vars resurser inte kan korrumperas eller komma till fel användning. Det gäller t. ex. hälsovård kombinerat med familjeplanering, utbildning, väl integrerad småindustri, landsbygdsutveckling i kooperativa former etc; Vi kan skapa förutsättningar för att fler skall kunna delta i biståndsarbetet; Vi kan sprida information och upplysning om andra kulturer och situationen i underutvecklade regioner och därigenom skapa ökad förståelse mellan folken och motivera den allmänna opinionen för ökade biståndsinsatser. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer vi att i skrivelse till Kungl. begär att parlamentariskt sammansatta kommittéer ges i uppdrag att Göra en översyn av det svenska biståndets mål och inriktning; 2. utreda möjligheter till åtgärder som underlättar rekrytering till tjänster inom biståndsverksamheten; 3. utreda vilka åtgärder som bör vidtas för att en internationalisering av undervisningen snabbt () i Ulfsbyn . ÅSLING (c) PER HJERNSTRÖM (c) . () i