mot · FU021221 · 1971-03-09 00:00:00 — av herrar i och i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 15 med förslag till lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor, m. m. Även om den dynamiska utvecklingen inom näringsliv och handel i flera avseenden varit till fördel för konsumenterna kan man inte blunda för utvecklingstendenser som verkat i motsatt riktning och försvagat konsumenternas ställning på marknaden. Det är nödvändigt att stat och kommun genom konsumentpolitiska åtgärder av skilda slag söker motverka denna utveckling och söker skapa bättre balans på marknaden mellan konsumenter, producenter och distributörer. I en motion till årets riksdag (nr 80 av m.fl.) har framlagt en rad förslag i detta avseende. Inom näringslivet arbetar man på att genom självsanerande åtgärder komma till rätta med missförhållanden av olika slag och därigenom förbättra situationen för konsumenterna. Även om man på sina håll uppnått goda resultat är självsanerande åtgärder inte ett realistiskt alternativ till lagstiftning. Självsaneringen når i allmänhet bara de seriösare företagen, medan de företag som vållar problem för konsumenterna står utanför. För att stärka konsumenternas ställning erfordras därför i vissa fall lagstiftningsåtgärder. Bara så kan berättigade konsumentintressen skyddas. Utvecklingen inom handeln med varor och tjänster mot en ökad användning av färdiga kontraktsformulär, som iordningställts av företag och branschorganisationer, har från konsumentsynpunkt den fördelen att det blivit lättare att göra jämförelser mellan olika säljare av samma vara eller tjänst. har dock konsumentens ställning försämrats genom att vederbörande i de flesta fall ställts utan möjlighet att påverka kontraktsvillkoren. Konsumenten befinner sig i situationen att behöva välja mellan att ingå köpet och därmed acceptera de förelagda villkoren eller att avstå från den önskade varan eller tjänsten. Den tanke på likställighet mellan köpare och säljare som ligger till grund för den nuvarande lagstiftningen på områ det existerar i sådana fall inte. Säljaren har ett övertag gentemot köparen-konsumenten. Det utnyttjas ibland till att påföra konsumenten avtalsvillkor, som på ett otillbörligt sätt inskränker de rättigheter som enligt köplagen tillkommer denne. Den nuvarande situationen skulle säkert förbättras om företrädare för konsumenterna gavs möjlighet att i regelrätta förhandlingar påverka utformningen av de kontraktsformulär som utarbetas av företag och branschorganisationer. Uppgiften att företräda konsumenterna i sådana förhandlingar skulle kunna anförtros exempelvis ett framtida konsumentverk. Mot denna lösning av problemet kan emellertid riktas samma invändningar som mot självsanerande åtgärder. Det är svårt att nå alla företag och då särskilt dem som står utanför branschorganisationer o. d. Detta kan åstadkommas endast genom lagstiftningsåtgärder. Det naturliga är därvid en näringsrättslig lagstiftning som ger möjlighet att ingripa mot avtalsvillkor som kan anses vara otillbörliga. En sådan lagstiftning föreslås i propositionen. Vi anser att förslagets förberedelse med rätta kan kritiseras. I stället för en grundlig utredning har en departementspromemoria med vissa brister legat till grund för remissförfarande och propositionsskrivning. Det är önskvärt både med hänsyn till sakinnehåll och för att ge en demokratisk förankring vid utarbetandet av viktigare förslag att regeringen över lag använder sig av utredningsväsendet och i mindre omfattning än sätter sin tillit till departementsutredningar. Beträffande innehållet vill vi rikta två anmärkningar mot det i propositionen framlagda förslaget. Det centrala momentet i den föreslagna lagen utgörs av en generalklausul av samma typ som i lagen om otillbörlig marknadsföring. Trots vissa nackdelar är detta den smidigaste och bästa formen för att komma till rätta med otillbörliga avtalsvillkor. Men med en generalklausul är det särskilt viktigt att alla möjligheter tas till vara för upplysning åt medborgarna om hur lagen kommer att tillämpas i konkreta fall. Dessa möjligheter har inte begagnats i föreliggande förslag. De motivuttalanden som återfinns i propositionen är vaga, vilket också understryks av statsrådets uttalande att bestämda och detaljerade motivuttalanden från lagstiftarens sida kan komma att styra utvecklingen i en annan riktning än som varit åsyftad och därigenom motverka sitt ändamål. Det finns beträffande avtalsvillkor inte heller samma utomrättsliga praxis att falla tillbaka på som när det gäller att fastställa vad som är otillbörlig marknadsföring. Där har man haft tillgång till de grundregler för reklam som Internationella handelskammarens råd antagit. Mot bakgrund av denna osäkerhet är det angeläget att näringsidkare ges möjlighet att i förväg få veta om ett avtalsvillkor är otillbörligt enligt den föreslagna lagen. Detta bör ske genom att enskild näringsidkare inför marknadsrådet skall kunna föra s. k. fastställelsetalan, dvs. prövning i förväg, beträffande godtagbarheten av avtalsvillkor. Det är från rättssäkerhetssynpunkt otillfredsställande att beslut av marknadsrådet inte kan överklagas. Även om marknadsrådet genom sin sammansättning är speciellt lämpligt att pröva ifrågavarande typ av ärenden är det principiellt tveksamt att det inte finns möjlighet till överprövning. För en samordning av tillämpningen av civilrättslig och näringsrättslig lagstiftning vore en sådan överprövning värdefull. Möjlighet härtill bör därför införas. Då den civilrättsliga normbildningen främst sker hos högsta domstolen, bör besvären i det nu aktuella fallet också få anföras där; någon mellaninstans erfordras ej. En ändring av lagen (1970:417) om marknadsråd m.m. i denna riktning skulle för övrigt också tillgodose de synpunkter som från folkpartihåll framfördes i anledning av proposition 1970:57 angående otillbörlig marknadsföring. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställer vi att beslutar att göra sådan ändring av det framlagda lagförslaget att enskild näringsidkare ges möjlighet att föra talan om fastställelse av godtagbarheten hos av honom använda eller planerade avtalsvillkor, att ändra lagen (1970:417) om marknadsråd m. m. så att möjlighet ges att anföra besvär mot marknadsrådets beslut hos högsta domstolen; att vederbörande utskott måtte få i uppdrag att utforma erforderlig lagtext. () () i