mot · FU0228 · 1971-01-12 00:00:00 — Här kan kommunerna gå före genom att vid de kommunala anläggningarna utnyttja svavelfattiga oljetyper. En fortsatt snabb nedskärning av användningen av svavelhaltiga oljor är mycket angelägen. Här kan man också relativt snabbt få ekonomisk återbäring på åtgärderna. Flera miljoner ton svavelsyra faller med nederbörden ned över landet. Försurningen av sjöar och jordar kräver dyrbara motåtgärder. Angreppen på byggnader och andra konstruktioner är ännu kostsammare. Vi har fått en rad vittnesbörd om skador som orsakas av biocider och andra gifter. Ännu vet man mycket litet om skaderiskema med de tiotusentals kemiska ämnen som tillkommer. fåtal av dem är så väl kända att man kan bedöma deras ev. skadeverkningar. Med all sannolikhet finns bland alla dessa ämnen åtskilliga som är skadliga. Efterkontroll av alla ämnen är mycket besvärlig. Dessa frågor behandlas i miljökontrollutredningen men kräver allt större uppmärksamhet. Kontrollen är otillräcklig. Vattendragens kvalité kontrolleras nu nästan uteslutande genom kortsiktiga forskningsprojekt på ganska osäker finansiell och personell basis. Det är nödvändigt att här lägga ut ett permanent och väl genomtänkt nät av kontrollstationer som är i stånd att varna för ökade utsläpp av de kända, farligare giftiga ämnena. Det blir nödvändigt att prioritera vissa av dessa, eftersom man knappast i praktiken kan kontrollera allt. I första hand bör man rikta in sig på sådana ämnen som anrikas i levande organismer och varken utsöndras eller bryts ner . Dessa ämnen är relativt lätta att identifiera. Från olika håll har framförts tanken på en s. k. omvänd bevisbörda, när det gäller frågan om kemiska ämnens skadeverkningar. I möjligaste mån bör den som producerar och saluför eller på annat sätt medverkar till att kemiskt syntetiska ämnen sprids kunna visa belägg för att ämnet inte har skadliga verkningar. Biocider och andra bekämpningsmedel har haft stor betydelse genom att nedbringa angreppen på grödor. De olyckliga biverkningarna kan dock leda till skadeverkningar, som mer än väl uppväger de kortsiktiga vinsterna. Ett av de viktigaste forskningsområdena är alltså att få fram bekämpningsmedel utan skadeverkningar och att utveckla biologiska metoder för skadedjursbekämpning. Genom fortsatt förädlingsarbete måste man få fram grödor, som är motståndskraftiga mot angrepp från insekter, svampar etc. 1 en särskild fp-motion föreslås forskning på biologisk kontroll i syfte att få fram fullgoda alternativ till de kemiska bekämpningsmedlen. Detta inte minst med tanke på att denna typ av icke-skadliga eller föga skadliga bekämpningsmetoder för är ännu mera livsviktig än för oss. Deras export av livsmedel till i-ländema, som för många av dem är av avgörande ekonomisk betydelse, kan allvarligt inskränkas om i-ländema sätter upp höga krav på giftfrihet i sina livsmedel, utan att genom egna forskningsinsatser sätta u-ländema i stånd att uppfylla dessa krav. Ett komplicerat problem är landskapets igenväxning, som främst är en följd av strukturrationaliseringen och nedläggningen av jordbruk. Det är otvivelaktigt nationalekonomiskt värdefullt om sådana marker planteras med skog, men det är inte önskvärt att så sker i alltför stor utsträckning. Det finns vissa områden, större eller mindre, som bör hållas öppna från slyskog. Det kan vara friluftsområden, utsiktspunkter, vackra sträckor längs landsväg och järnväg, stränder, kulturhistoriskt och naturvetenskapligt intressanta och värdefulla landskapsavsnitt osv. En samarbetsgrupp med representanter för , lantbruksstyrelsen, skogsstyrel sen, RLF och har lagt fram ett program Landskapsvård i odlingsbygder som syftar till att förverkliga dessa och andra önskemål på ett rationellt sätt och till rimliga kostnader. Utredningen har angett att ca 180 000 ha ej bestående jordbruksmark är av sådan betydelse från naturvårdssynpunkt att de bör bli föremål för landskapsvårdande åtgärder. Av denna areal anses närmare hälften vara riksobjekt och länsobjekt av mer allmänt intresse. Statsbidrag bör utgå till kostnaderna för vård av områden av sådant allmänt värde. Med tanke på landskapets fortgående förändring är det önskvärt att detta arbete snabbt leder fram till konkreta åtgärder som stat, landsting, kommun, byalag, organisationer och enskilda kan engagera sig i. kommer att bli ett dynamiskt årtionde för jordbruket och landskapsvården. Politiska och tekniska nyheter kommer hastigt att slå igenom och på flera punkter ge helt nya utgångspunkter för hur landsbygden bör gestaltas. Nya sätt att frambringa och transportera livsmedel, att ingripa i levande material, att styra de ekologiska processerna kommer att ha betydelse, liksom det närmare beroendet av länder med större befolkningstryck än vi och den ökande stressen och tekniseringen av storstadslivet. Vi kommer att ställa nya krav på landskapet och få nya medel att uppfylla dem. Det är angeläget att den framtida jordbrukspolitiken utformas i nära samband med miljö- och landskapsvård. Avfallsproblemen är av den storleken att de inte kan lösas enbart genom åtgärder som går ut på att transportera bort och kvittbliva avfallet. Vi måste med ekonomiska eller andra medel uppmuntra till tillverkning av varor som från början är avsedda att bilda så litet eller så lätthanterligt avfall som möjligt. Ett lands produktion är inte en avslutad process i och med att varorna är tillverkade. Dels slutar produktionen alltid med varor plus avfall, dels går processen sedan vidare till ännu mera avfall, och detta måste återföras på ett eller annat sätt helst så fullständigt som möjligt för att produktionen skall kunna sägas ha gett optimalt resultat. Här krävs främst bättre forskning i metoder att ha hand om avfallet, både det organiska och det oorganiska, så att det inte bara slutar att vara till ohägn utan tvärtom kan användas på ett produktivt sätt igen. Inte minst torde nya nationalekonomiska modeller vara av nöden här, men givetvis i främsta hand ny teknik. Omhändertagande av skräp, sopor och avfall är ett av de mest akuta bristområdena på miljövårdsområdet. Mängden av avfall ökar mycket kraftigt. Uppskattningsvis 3 milj. ton sopor samlas på sophögar eller bränns upp . Denna verksamhet har flera avigsidor. Den kanske viktigaste är att det naturliga kretsloppet på detta sätt bryts. Produkter, som skulle kunna tas till vara, eldas upp eller grävs ned till ingen nytta, när de i stället skulle kunna förädlas och användas t. ex. som jordförbättringsmedel. Sopförbränningen ger även upphov till luftföroreningar. Soptipparna är på många håll under all kritik från hygienisk synpunkt. Det är mycket angeläget att försöken med kompostering av avfall för återanvändning bedrivs i större skala. Skärpta bestämmelser och en ny renhållningslag har fastställts för att hindra >n fortsatt nedskräpning. Vi vill framhålla nödvändigheten av en förbättrad upplysning på detta område och att tillämpningen av de nya lagarna leder till avsett resultat. Även industrins avfallsproblem måste ytterligare beaktas. försvinner åtskilligt industriavfall utan behövlig kontroll. Problemet med avfallshantering är av den storleken att det bör övervägas på vilket sätt man kan specialutbilda personal för att handha dessa problem. Tystnad är en miljöfaktor som väl kan jämföras med rent vatten, ofördärvad natur, frisk luft etc. Bullerproblemen har dock inte fått samma uppmärksamhet som andra miljöproblem. De allvarligaste skadeverkningarna av buller uppstår av allt att döma på arbetsplatser och är således främst en uppgift för arbetarskyddet. Trafikbullret bör dock angripas med generella medel dels genom bättre isolering av bostadslägenheter och arbetsmiljöer, dels genom minskning av oljudet från de enskilda bullerkällorna. 1969 tillsattes en utredning med uppgift att lägga fram förslag till normer för buller från flygplan, vägfordon och fritidsbåtar. Även en del statliga myndigheter har lagt fram förslag till bullemormer. I diskussionen kring bullernormer har framförts förslag att normerna skall fastställa högsta tillåtna buller från den enskilda bullerkällan. Det är en lämplig metod så till vida att det givetvis måste finnas en högsta tillåtna gräns för hur mycket ett fordon eller en anläggning får bullra. Men ambitionerna på bullerområdet får inte begränsas enbart till betydligt skärpta individuella normer. Det avgörande är den samlade effekten från samtliga bullerkällor vid en bestämd punkt. Normer måste därför fastställas, som begränsar den bullernivå människor över huvud taget skall tillåtas utsättas för i olika miljöer, i bostäder, på arbetsplatser, på fritidsområden och i stadslandskapet. Dessa normer kan variera för olika miljöer och för olika tider . Högsta tillåtna buller från ett fordon måste fastställas med utgångspunkt från denna samlade norm för det totala bullret, liksom vägtrafik måste avledas från områden då bullernivån blir för hög, förändringar göras av trafikledernas utformning genom , murar etc., isolering förbättras av ytterväggar, annan planering göras av lägenheter etc. I ett långsiktigt miljövårdsarbete bör ingå åtgärder för att skapa bindande normer för begränsning av bullernivåer. De förslag som framlagts av planverket, och kan därvid vara en första utgångspunkt i avvaktan på trafikbullerutredningens förslag till skärpt lagstiftning mot bullerstörningar. bör energiskt verka både i internationella organisationer och på annat sätt för att civila överljudsplan inte får flyga över befolkat territorium i överljudsfart så länge dessa plan följs av de breda bullermattor som forskarna varnar för. Det är även mycket angeläget att vi i får tillgång till flera experter på buller. Vid planering av forskarutbildning inom ramen för en miljövårdsplan bör bullerforskning prioriteras. De åtgärder vi här föreslagit kräver sammantagna stora ekonomiska insatser, som på kort sikt framstår som orealistiska men som på lång sikt ändå blir lönande och nödvändiga. I dagens hårt ansträngda samhällsekonomi är det dock nödvändigt med en viss prioritering. Vi är dock villiga att prioritera miljöpolitiken i förhållande till andra behov inom den offentliga sektorn. En plan för miljövårdsarbetet innebär en prioritering inom miljövårdsområdet. I likhet med den senaste långtidsutredningen anser vi, att de miljöpåverkningar, som kan förväntas leda till obotliga skador, bör vara de första som samhället satsar hårt på. De områden vi där anser mest angelägna är metoder som gör kemisk bekämpning undgänglig (biologisk kontroll, resistensforskning), metoder för tillvaratagande av avfall samt åtgärder för begränsning av bullerstörningar. Åtskilliga av de åtgärder vi föreslagit drar dock mycket begränsade kostnader och bör genast påbörjas. Samhället har åtskilliga medel till sitt förfogande för att styra utvecklingen mot en bättre miljö. Kravet på de politiska instanserna är att de handlar med nödvändig skyndsamhet efter uppställda program. En generell inställning, som bör ligga bakom varje åtgärd inom miljövårdsområdet, är att miljövärden skall betraktas som delar av det vi kallar levnadsstandard. Miljöförbättringar är en standardhöjning. Tillgång till rent vatten, ren luft, tystnad och estetiska naturvärden måste värderas som nyttigheter vilka liksom varor och tjänster kan öka välfärden. Det faktum att miljöförstöringen drabbar olika grupper medborgare olika hårt, bör numera beaktas vid beräkningar över inkomstfördelning och sociala hjälpåtgärder. Bullerslum är inte lättare att stå ut med än annan slum, för att ta ett enda exempel. Fördelning av miljövärden är givetvis en oerhört svår uppgift, men förr eller senare måste man bölja tänka i sådana kategorier, och det är därför angeläget att nationalekonomisk sakkunskap knyts till de miljövårdande myndigheterna. Miljöförsämringar innebär kostnader för samhället i dess helhet men påverkar bara i begränsad utsträckning priser och prisrelationer på varumarknaden. Prissättningen på varor och tjänster bör därför i den mån detta är möjligt genom t. ex. beskattning eller avgiftsbeläggning påverkas med hänsyn till de kostnader i form av slitage på miljön de förorsakar. Som ett miljöpolitiskt medel kan man betrakta utbildningen i miljötänkande. Men flertalet av de befattningshavare, som bland sina arbetsuppgifter har att handlägga miljövårdsärenden, har aldrig haft tillfälle att utbilda sig för detta. Många tjänstemän i kommunerna har inte alls fått någon undervisning i miljövård. Även de med mycket god utbildning har om de inte tagit examen knappast hört talas om miljövård under sin utbildning. När kommunerna planerar för t. ex. nya stadsdelar blir ett stort antal tjänstemän indragna i frågor som har miljöaspekter. Samma sak gäller förtroendemännen. Undersökningar har visat på sambandet mellan kunskap om miljöfrågor och intresse för miljöfrågor. Det finns alltså all anledning att utvidga utbildningen i miljövård över hela linjen, särskilt som dessa frågor blir alltmer komplicerade. För de befattningshavare, som handlägger miljövårdsfrågor, bör även finnas fortbildningskurser helst på universitetsnivå. I ett miljövårdsprogram bör ingå planer för en utvidgad miljövårdsundervisning på olika nivåer även och kanske framför allt för förtroendemännen. I dominerar lagstiftningen som miljöpolitiskt stymingsmedel. Från många synpunkter har detta varit och är fortfarande lämpligt. Vissa miljökostnader eller visst slitage på miljön kan ej godtas, och reglering blir nödvändig. Lagstiftning kan ibland vara det enda verksamma medlet mot en inte önskvärd utveckling och måste säkert även i fortsättningen betraktas som samhällets viktigaste stymingsmedel. Lagstiftningsmetoden har dock nackdelar. En olägenhet är att det ibland kan vara svårt att på såväl kort som lång sikt avgöra vem som får betala de effekter lagstiftningen för med sig. Från miljösynpunkt rimliga förbud mot användningen av vissa medel eller produktionsmetoder kan även medföra svåra konsekvenser för företag som berörs och dessas anställda, särskilt om ingripandet kommer med kort varsel. Förbud måste vanligen kompletteras med dispenser vilkas utfall kan vara ojämnt och orättvist. Avgifter är det enda sättet på vissa områden att verkligen få ned nedsmutsningen mot noll. Ett stort antal nationalekonomer hävdar att ett system med avgifter på vissa produktionsmedel och produkter på åtskilliga områden är en effektivare väg att nå resultat. Vi har berört behovet av att föra in miljöfaktorer i välståndsmåttet och att ta hänsyn till miljöslitaget vid prissättning. Det är givetvis svårt att klart fastställa vad miljöslitaget kostar och i vilken utsträckning det bör inräknas i priserna, men det kan i många fall vara möjligt att genom prissättningen få fram sådana kostnadsrelationer mellan olika varor, att den miljövänligare produk,ten för konsumenten ställer sig billigare än den miljöförstörande. På produktionssidan kan på motsvarande sätt processer som i mindre utsträckning förstör miljön kunna ställa sig från kostnadssynpunkt mer gynnsamma än de mer miljöpåverkande. Avgifterna kan även baseras på nedsmutningsmängder. Detta innebär att man använder prismekanismen som medel för att minska produktionskostnaderna, till vilka avgifter på utsläpp då räknas. En högsta gräns för tillåtet utsläpp bör normalt fastslås. Under denna gräns fastställs avgifter, som nedtrappas ju längre ned mot det föroreningsfria och ideala tillståndet man når. De företag, kommuner eller enskilda, som förorenar och som blir tvingade att betala avgifter i proportion till sina föroreningar, kommer att anstränga sig att minska sin nedsmutsning på det sätt som kostar minst. Det kommer kanske inte att betyda, att man inför nya sätt att behandla själva avfallet, utan snarare att man byter ut ett råmaterial mot ett annat, eller ändrar på produktionsprocessen, eller ändrar själva produkten, eller byter lokal. etc. får genom ett väl avvägt avgiftssystem möjlighet att bedöma hur man till billigaste pris får bort miljöföroreningarna. Avgiftssystemet åstadkommer vidare ett större informationsflöde tillbaka till de administrerande myndigheterna som får exakta uppgifter om hur mycket som släpps ut. Med avgifter uppmuntrar man en ny teknologi, nya metoder att tillverka varor, framställning av nya varor, som har mindre miljöförstörande effekter. Med förbud och dispenser ger man sällan någon fördel åt dem som snabbast och billigast drar ner sina föroreningar. Exempel på hur detta redan fungerar är sockerfabriker, som före avgiftsbeläggandet släppte ut inte mindre än sex olika avlopp, det ena mer miljöfördärvligt än det andra, men som efteråt snabbt fann det lönande att helt bygga om produktionen så att inget annat avfall blev kvar än ett fast avfall som togs om hand utan någon vattenförorening alls. Ett annat exempel är kommuner i som tog avgifter av industrier, vilkas giftiga avfall fördärvade de kommunala avloppen, med resultat att industrierna tog hand om avfallet på annat sätt och kommunen slapp bygga dyra reningsverk. De avgifter, som tas ut, kommer uppenbarligen att skapa en viss inkomst för samhället. Det är rättvist att denna inkomst kommer från priset på varor, som sliter särskilt på miljön under sin tillverkning. Om vissa varor under sådana förhållanden visar sig oekonomiska i tillverkning, bör man ta detta som ett nyttigt indicium på att de i princip inte bör tillverkas, liksom vi ju inte heller under normala förhållanden anser att varor som drar för höga råvaru- eller arbetskostnader för att bli sålda bör Vi subventionerar kanske elströmsförbrukama genom att kraftproduktionen inte betalar hela sin miljökostnad. I så fall måste det rättas till. Vi subventionerar nästan säkert bilägarnas kostnader genom att bilpriset inte behöver bära hela kostnaden för de olika typer av miljöförstöring biltrafiken för med sig. Det finns ett starkt behov av studier och forskning för att bestämma den verkliga skada som görs av olika miljöförorenande verksamheter. Sådan forskning bör givetvis åtfölja avgiftsbeläggandet, men det är inte nödvändigt att vänta tills man kan sätta en absolut invändningsfri avgiftstyp på varje sorts förorening. Även en approximativ avgift är bättre än ingen alls och kan relativt lätt ändras sedan man fått in mera information. Det finns två argument mot avgifterna. Det ena är att det försvagar vår internationella konkurrenskraft. Till detta är att säga, att vi inte anser oss böra underbetala våra löntagare så att deras löner skall bli lika låga som våra konkurrenters eller ge exportindustrierna rabatter på råvaror av samma skäl. Miljön är en knapp vara, och vi kan inte rabattera den heller. Dessutom används redan denna metod i flera andra länder. Det andra argumentet är att man inte skall ha rätt att betala för att smutsa ner miljön för andra. Detta vöre ett bra argument om man med förbudslinjen i praktiken kunde åstadkomma ett bättre resultat, dvs. mindre nedsmutsning till lägre samhällelig kostnad. Men förbud är ibland ett klumpigt instrument som inte räcker lika långt som avgiftssystemet kan göra. Båda i förening, var och en på rätt plats, kan däremot ge samhället möjligheter att så rättvist som möjligt fördela den otillräckliga och ytterst nödvändiga varan, en ofördärvad miljö. Den senaste långtidsutredningen är också inne på frågan om miljöpolitiska medel. Man framhåller att incitamenten till att utveckla en miljövänlig teknik varit mycket små. Utredningen säger i avsnittet Miljövård avslutningsvis: Genom att välja lämpliga miljövårdspolitiska medel torde det vara möjligt att kunna stimulera en snabbare utveckling av dylik teknik. Det är således av stor vikt att man vid val av miljövårdspolitiska medel även beaktar de dynamiska aspekterna. Vi anser att tiden nu är mogen för övervägande av miljöavgifter som ett kompletterande miljöpolitiskt medel. Från auktoritativt naturvårdshåll och ekonomisk sakkunskap har uttalats intresse för att denna fråga tas upp till behandling. Med hänvisning till vad som anförts hemställes att i skrivelse till Kungl Maj :t begär att en parlamentarisk beredning tillsättes med uppgift att med utgångspunkt från aktuellt utredningsmaterial framlägga en plan för hur det fortsatta miljöpolitiska arbetet skall bedrivas med avseende på bl. prioritering, stymingsmedel, forskning och tidsplaner, samt att beredningen därvid särskilt måtte beakta möjligheterna att använda avgifter som ett miljöpolitiskt medel. () PER ()