mot · FU02886 · 1971-01-27 00:00:00 — om begränsning av tillträdet till forskarutbildningen. forskarutredning lade ned ett mycket omfattande arbete på att dels effektivisera den i vissa avseenden föråldrade forskarutbildningen, dels få fram förslag till förbättringar av forskarkarriären. När propositionen om reformerad forskarutbildning och forskarkarriär (1969: 31) förelädes , stod det emellertid klart att regeringens ambitionsnivå vida understeg forskarutredningens. Den vittgeånde reform som förespeglats en bred opinion inom forskningen och det högre utbildningsväsendet uteblev till stora delar. I propositionen framlades visserligen förslag till reformerad forskarutbildning, främst bestående i att licentiatexamen och doktorsgraden avskaffades och ersattes med en ny doktorsexamen, som normalt skulle avläggas forskarstudier. Vissa mindre förändringar i fråga om forskarkarriären föreslogs också. Men de resursförstärkningar som allmänt hade förutsatts bli genomförda i samband med forskarutbildningsreformen uteblev i stor utsträckning. Huvudtanken bakom reformeringen av forskarutbildningen var att utbildningen skulle moderniseras och effektiviseras och den faktiska studietiden nedbringas. För att detta skulle kunna ske förutsattes såväl en fastare och mera omfattande handledning som ett starkare inslag av undervisning för de forskarstuderande. Vidare framstod det som nödvändigt att lösa de forskarstuderandes studieekonomiska problem så att forskarstudierna kunde bedrivas på heltid; en av de främsta orsakerna till de långa studietiderna i det gamla systemet var nämligen ofta tvånget att uppehålla deltidsarbete vid sidan om studierna för att klara försörjningen. Det beslut fattade på grundval av propositionen innebar i korthet att man godtog principerna för den reformerade forskarutbildningen utan att i motsvarande mån bevilja erforderliga resursförstärkningar på lärår-, handledar- och stipendiesidan. Enligt universitetskanslersämbetets beräkningar över vad reformen skulle kosta framgick att ämbetet förutsåg ett förstärkningsbehov om ca 45 milj. kr. enbart för en första upprustningsetapp. De resursförstärkningar beviljade stannade emellertid vid en så blygsam uppräkning av anslagen som ca 7 milj. kr. I propositionen utlovades dock en successiv resursförstärkning . Så har emellertid inte skett. /71 tillfördes forskarutbildningen ytterligare ca 7 milj. kr. För nästa budgetår föreslås att, i fråga om de anslag till forskarutbildningen som särredovisas i statsverkspropositionen, en uppräkning med ca 1,5 milj. kr. Oavsett hur man räknar står det klart att forskarutbildningsreformen inte kompletterats med tillnärmelsevis de resursförstärkningar som universitetskanslersämbetet räknade med för en första utbyggnadsetapp. Detta har också kraftigt understrukits i universitetskanslersämbetets petita inför nästa budgetår. Resursbristen avspeglas också i den konkreta situationen inom forskarutbildningen. De förstärkningar på undervisningssidan som reformen förutsatte har till största delen uteblivit. redovisning av handledarsituationen utvisar att läget , således vid reformens ikraftträdande, var sämre än året närmast innan. Med den tillströmningstakt till forskarutbildning som råder försämras relationen handledare/handledda fortlöpande. Vid många institutioner går det 20, 30 eller ännu fler forskarstuderande per handledare. Inte ens stipendiesituationen är tillfredsställande. De senaste årens tillströmningstakt om uppskattningsvis 1 000 å 1 500 nya forskarstuderande skall ställas mot den årliga ökningen av antalet stipendier för forskarstuderande om + 50. Det innebär att en växande andel av de forskarstuderande blir utan det ekonomiska stöd som de effektiviserade forskarstudierna förutsätter. Därmed växer riskerna för att en av reformens huvudsakliga målsättningar förkortningen av den effektiva studietiden till skall visa sig omöjlig att uppnå. Det är uppenbart att nuvarande utveckling på forskarutbildningens område inte är acceptabel. Varken från samhällets eller de forskarstuderandes synpunkt är det rimligt att långsamt växande, delvis ytterst knappa anslag fortlöpande skall fördelas på allt fler forskarstuderande. Kombinationen av ett fritt, eller i det närmaste fritt, tillträde till forskarutbildning och stagnerande resurstilldelning får med allt allvarligare verkningar för forskningen i dess helhet. I årets statsverksproposition upprepar departementschefen sin tidigare framförda åsikt, att man inte kan räkna med att det skall vara möjligt att ställa resurser till förfogande för en fri tillströmning av studerande till forskarutbildningen. I sammanhanget hänvisas till de lokala myndigheternas möjligheter att begränsa antagningen av forskarstuderande. Motivet för att lägga ansvaret för tillträdesbegränsningen hos de lokala instanserna sägs främst vara de stora variationerna i fråga om handledningsbehov m. m. inom olika ämnen. En central reglering av tillträdet till forskarutbildning skulle alltså av den anledningen vara olycklig. Enligt vår mening måste emellertid denna ordning omprövas. lokala myndigheterna gavs rätt att vid behov begränsa antagningen av forskarstuderande, kunde man alltjämt utgå från att löftena i proposition 1969: 31 om en programenlig utbyggnad av forskarutbildningen skulle infrias och att en tillträdesbegränsning bara skulle behöva bli aktuell i vissa undantagsfall. Med nuvarande utveckling ställs allt fler institutioner i den för alla parter obehagliga situationen att tvingas avvisa ett stort antal sökande utan att ens kunna stödja sig på centralt utfärdade anvisningar. Enligt vår mening är det rimligt att Kungl. Maj-.t, som bär ansvaret för den uppenbart otillräckliga medelstilldelningen för forskarutbildningsreformens genomförande, också påtar sig ansvaret för att den nödvändiga tillträdesbegränsningen kommer till stånd. Med stöd av vad ovan anförts hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj:t ger till känna vad i motionen anförts angående tillträdesbegränsning till forskarutbildningen. () ()