mot · FU021635 · 1971-11-29 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 178 med förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979), m. m. I riksdagsdebatten om det under vårsessionen antagna förslaget till lag om anställningsskydd för vissa, äldre, arbetstagare framfördes från skilda håll mer eller mindre allvarliga betänkligheter mot konsekvenserna för såväl arbetsgivare som anställda. Lagen, vars huvudsyfte ur social synpunkt sannolikt uppskattas av alla, har varit i kraft alltför för att möjliggöra en bedömning av i vilken mån de uttalade farhågorna var välgrundade. En negativ omständighet, som rönte föga uppmärksamhet under själva debatten, är att i och med lagens genomförande det s. k. löneprivilegiet i gällande förmånsrätt undergick en väsentlig utvidgning. Eftersom genom ovannämnda lag uppsägningstiderna förlängts betydligt, uppgår de förmånsberättigade lönefordringama i en konkurssituation numera till mycket större belopp än tidigare, vilket i sin tur de facto försvagat fastighetsinteckningarnas ställning. Med hänsyn till fastighetspantens stora betydelse för svensk kreditgivning ter sig denna försvagning icke önskvärd, speciellt som långivarens möjlighet att rätt värdera panten försvårats. Maj:ts proposition nr 178 avser dess bättre att tvärtom stärka fastighetsinteckningarnas ställning på löneborgenärernas bekostnad, vilket kommer att göra det lättare för t. ex. en bank att på basis av endast pantens värde och utan hänsyn till eventuella lönefordringar snabbt ställa krediter till förfogande. Några invändningar av social natur kan knappast framställas mot denna omkastning i företrädesordningen mellan löneborgenärer och fordringsägare med pant i fast egendom, ty arbetstagarnas berättigade intressen skyddas väl genom lagen om statlig lönegaranti i konkurs. Denna, av arbetsgivarna finansierade, lönegaranti föreslås tillika i propositionen bli utvidgad med avseende å högsta garantibelopp och till att omfatta även framtida pensionsfordringar. Genom dessa förslag tillgodoses utan tvivel högt ställda anspråk på ett effektivt skydd för såväl arbetstagares lönefordringar som långivares på fastighetspant baserade kapitalfordringar. , som förflutit sedan antog lagen om uppsägningsskydd för den äldre arbetskraften, har det förhållandet varit rådande, att å ena sidan löneborgenärema haft en starkare ställning än till följd av nämnda lag i kombination med lagen om statlig lönegaranti och att å andra sidan långivare mot fastighetsinteckning befunnit sig i ett sämre läge, eftersom staten inträtt i löneborgenäremas ställe och kunnat bevaka en större lönefordran än långivaren sannolikt haft anledning att räkna med vid försträckningstillfället. Att möjlighet till bedömning av risken en fordran uppkommer måste tillerkännas stor och avgörande betydelse understrykes på s. 20 i propositionen, där det beträffande en uppköpare av lönefordringar, t. ex. byggherren som vill undvika blockad till följd av byggmästarens bristande betalningsförmåga, säges att han »har därvid att utgå från den lagstiftning som gäller». På s. 26 i propositionen påpekar föredraganden, att kreditgivaren ej nödvändigtvis behöver vara en i förhållandena väl insatt bank utan lika gärna kan vara en enskild person, som ej känner till de risker »som oberäkneligt kan aktualiseras». Vidare säger statsrådet, att t. o. m. under högkonjunkturer även inteckningar med bästa rätt blivit nödlidande på grund av förmånsberättigade lönefordringar samt att även om dessa förluster totalt varit relativt begränsade likväl förlusten i det enskilda fallet kan ha varit »mycket betydande». De, sorn med här återgiven argumentering nu föreslår godkänna proposition nr 178 med dess förslag till förbättring av löneskyddet för de anställda och en väsentlig förstärkning av kreditgivarens ställning, i den mån fordringen vilar på panträtt i fast egendom, kan inte ha avsett att de senare fr. o. m. lagens om uppsägningsskydd för äldre arbetstagare ikraftträdande skulle riskera att åsamkas i och för sig av samhället inte tolererade förluster. I den mån kreditgivare eller borgensman har gjort förluster eller senare kan komma att lida förluster, överstigande dem som skulle ha uppkommit även med bortseende från ifrågavarande lag, synes det undertecknad rimligt att staten avstår från att göra sina genom inträde i löneborgenäremas ställe uppkomna fordringar gällande. Åberopande det sålunda anförda hemställer jag att måtte som sin mening ge Kungl. Maj:t till känna vad som i motionen anförts.