mot · FU02330 · 1971-01-25 00:00:00 — Det räcker därvid inte med den i och för sig värdefulla upplysningsverksamhet som polisen bedriver i skolorna. Vid sidan av den upplysande verksamheten är närvaro av polis på gator och torg en faktor som enligt all erfarenhet i hög grad kan motverka de frestelser att begå lagöverträdelser som den enskilde utsättes för, då han känner att risken för upptäckt är ringa. Den kraftigt tilltagande tendensen till våldsbrott, särskilt i storstäderna, kräver från nu angiven synpunkt väsentligt större insatser av patrullerande polis för att skapa trygghet till person. För att den sociala kontrollen i samhället skall bli tillräckligt stark äi det dock inte till fyllest att ha en väl bemannad, väl utbildad och väl utrustad poliskår. Det krävs också att det utbildas goda och positiva kontakter mellan polis och allmänhet, som leder till ett förtroendefullt samarbete dem emellan. På detta som på de flesta andra områden spelar distansen och anonymiteten en besvärande roll. Mycket vore därför vunnet om systemet med kvarterspolis kunde återuppbyggas, så att den enskilde kunde få en känsla av samhörighet med den eller de polismän som är verksamma i hans dagliga omgivning. Av vad ovan anförts framgår att den långsiktiga målsättningen bör vara att genom omfattande insatser av förebyggande art söka bryta den nuvarande utvecklingen på brottslighetens område. I avvaktan på resultat av denna satsning måste emellertid kraftfulla åtgärder vidtagas för att komma till rätta med den aktuella akuta situationen. Det kan inte accepteras att oförvitliga medborgare utsättes för allt grövre former av våld på allmänna platser. Detta är ett stort problem särskilt för äldre personer, som ofta inte vågar sig utanför sina hem efter mörkrets inbrott. Detta leder till en oacceptabel och ofrivillig isolering från andra människor och från aktiviteter av olika slag. Den otillräckliga polisorganisationen har också tagit sig uttryck i en allt intensivare handel med narkotiska med;l och till att ett ökat antal egendomsbrott aldrig blir utredda. Brist på personal leder även till att polisens övervakning av trafiken inte kan göras tillräckligt effektiv, vilket torde vara en av orsakerna till det stora antalet trafikolyckor med personskador som följd. Det brukar i den allmänna debatten hävdas att vårt land har en mycket väl utvecklad poliskår vad gäller antalet tjänster. Detta motsägs redan av det faktum att brottsligheten ökar i en skrämmande takt. Vid bedömningen av organisationens storlek måste man även beakta att polisverksamheten sker i skift, vilket gör att man för att erhålla en någorlunda verklighetsbetonad bild måste dividera antalet tjänster med antalet skift. Gör man det, finner man att antalet poliser i tjänst inte är särskilt stort. I debatten hävdas vidare att antalet polistjänster avsevärt höjts sedan polisverksamheten förstatligades . Det är visserligen sant att antalet tjänster ökat . En mycket stor del av denna ökning har emellertid åtgått till den fortgående arbetstidsförkortningen, vilket i sin tur medfört att polisverksamheten i betydande utsträckning måst lita till övertidstjänstgöring. Den »kraftiga ökning» som föreslås av regeringen i anslagen till polisen framstår mot bakgrund härav som alldeles otillräcklig, särskilt om man betänker att fler tjänster än som föreslagits under budgetåret behöver inrättas enbart för att kompensera den infallande arbetstidsförkortningen. Även om man tar hänsyn till att en viss omfördelning av polisens arbetsuppgifter kommer att ske så att en större del av det administrativa arbetet utföres av kanslipersonal, är den organisation som blir en följd av propositionens förslag otillräcklig. Den ovan förordade ökningen av polisens resurser syftar endast till att göra dess ordningsuppehållande och brottsbekämpande verksamhet så effektiv som gällande lagstiftning förutsätter och behöver inte kombineras med ökade befogenheter för polisen. lisverksamheten bör enligt vår uppfattning vara att uppnå de uppställda målen för verksamheten genom tilldelning av erforderliga personella och materiella resurser inom ramen för så begränsade maktbefogenheter som möjligt. Detta hindrar inte att polisens tekniska utrustning inom olika verksamhetsområden kan göras mer effektiv genom att bl. a. kompletteras med mer fjärrkontrollerad övervakningsmateriel av typen TV-övervakning av trafik och av från bevakningssynpunkt svårbemästrade allmänna platser, under förutsättning att den personliga integriteten inte därigenom utsättes för risken att gå förlorad. Med hänvisning till ovanstående föreslår vi att - utöver vad som föreslås i propositionen - anvisar medel till ytterligare 225 polistjänster. Dessa tjänster bör disponeras för insatser mot narkotikahandeln, för brottsbekämpande åtgärder, för utbyggd trafikövervakning samt för att nedbringa polisens stora arbetsbalans. Att en person som kallas till förhör hos polisen får en i alla avseenden korrekt behandling är av vital betydelse för individens rättsskydd. För polisens arbetsmöjligheter är det också väsentligt att sådana former skapas som gör att polismännen löper minsta möjliga risk för att bli utsatta för falska beskyllningar om ett felaktigt uppträdande. I bestämmelser om förundersökning finns ett stadgande om att ett av undersökningsledare anmodat trovärdigt vittne såvitt möjligt skall närvara vid förhör, under förutsättning att den misstänkte inte själv önskar att ingen utomstående skall vara närvarande under förhöret. I en stor del av landet har denna bestämmelse ej kunnat tillämpas, men i har man ofta inkallat en polisman som förhörsvittne. På grund av polisens stora arbetsbörda kan denne emellertid oftast inte övervara själva förhöret på annat sätt än genom att syssla med egna göromål i ett angränsande rum med dörren öppen in till det rum i vilket förhöret äger rum. Ett sådant förfarande torde strida mot grundtanken bakom ovannämnda bestämmelse. Man kan inte påräkna att uppgiften som vittne vid förhör skall kunna fullgöras genom frivilliga oavlönade insatser. Samhället måste engagera sig djupare i denna verksamhet än genom att endast tillhandahålla ett lagstöd. I anser de kommunala myndigheterna att denna verksamhet är betydelsefull. Kommunfullmäktige har därför utsett s. k. medborgarvittnen för att tjänstgöra vid polisförhör i den mån detta anses vara erforderligt eller den misstänkte eljest önskar att förhöret skall övervaras av en utomstående person. Dessa personer arvoderas av kommunen med ett belopp som motsvarar vad som utgår i ersättning till nämndemän. Då emellertid rättsväsendet numera helt övergått till att vara en statlig uppgift, synes det inte längre vara naturligt att dessa förtroendemän ersättes av kommunen. Denna uppgift måste det anses åligga staten att svara för. För en rättsstat framstår det som ett oavvisligt krav att den enskilde inte skall utsättas för samhälleliga ingripanden annat än i fall då det bedömes som oundvikligt. Detta gäller i synnerhet frihetsberövanden. En typ av frihetsberövanden intar därvid en särställning - häktning. Det särpräglade med häktningen är att frihetsberövandet sker då det ännu inte är säkerställt om den misstänkte har begått ett visst brott. Frihetsberövandet sker just för att underlätta denna utredning. Det är av yttersta vikt att häktningen omgärdas av största möjliga rättssäkerhetsgarantier. ger vissa möjligheter för domstol att vid utdömande av påföljd för en häktad person låta honom avräkna den tid under vilken han suttit häktad från det utdömda straffet. Det rör sig här om en diskretionär prövning i det enskilda fallet. Bakom detta ställningstagande synes ligga att verkställigheten av ett ådömt frihetsstraff är av mer genomgripande och påfrestande art än det frihetsberövande, som en häktning utgör, är. Man måste dock beakta att verkställigheten numera genomgått en avsevärd humanisering och att häktningstiden, med dess totala isolering och dess ovisshet för den häktade, ofta torde medföra ett jämförelsevis svårare lidande. Vid överklagande till högre rätt är frågan om avräkning i huvudsak beroende av om den tilltalade genom sitt överklagande uppnår en ändring i den överklagade domen i för honom förmånlig riktning. Från liberala utgångspunkter är det principiellt stötande att påföljdssystemet skall kunna utnyttjas som ett moment att avhålla den tilltalade från att överklaga en dom, som han från vissa synpunkter finner vara tvivelaktig, för att han ej skall gå miste om sin möjlighet att avräkna häktningstiden. Vi hemställer därför om att dessa regler omarbetas med utgångspunkt från principen att häktningstid alltid skall avräknas vid verkställighet av ett utdömt straff. Hur väl utformade häktningsgrunderna än är och hur stränga krav man än uppställer på misstankarnas styrka ligger det i sakens natur att fall måste förekomma, då rätten och de förundersökande organen missbedömt situationen och berövat en misstänkt friheten utan att det föreligger tillräckligt stark bevisning för att han senare skall anses överbevisad om brott. Det föreligger då vissa starkt begränsade möjligheter för honom att få ersättning av allmänna medel för de förluster som han drabbats av. Rätten till ersättning begränsas av om det med hänsyn till omständigheterna ej är skäligt att ersättning utgår. Till grund för denna förutsättning ligger samma tankegång som skymtar bakom reglerna om frikänds rätt till ersättning för sitt försvar då han frikännes. Enligt vår uppfattning är det självklart att den som frikännes för en viss åtalad gärning både skall få sina rättegångskostnader ersatta och erhålla rimlig ersättning för den ekonomiska skada och det lidande som han tillfogats därigenom att han varit berövad friheten under utredningen. Bakom detta ställningstagande ligger då att en misstänkt person antingen skall anses förvunnen till ansvar för en viss gärning och då skall underkastas påföljd av något slag eller frikännas från gärningen och då sättas i samma situation som före det att misstanken riktades mot honom. Några mellanformer kan inte accepteras. Bedömningarna av brott av olika slag är inte oföränderliga. De bakomliggande värderingarna undergår en ständig utveckling. Trots att trädde i kraft är det uppenbart att den i sina avvägningar mellan brott av olika slag innehåller värderingar som redan är föråldrade. Straffet för stöld var tidigare hårdare än straffet för misshandel. En utjämning har numera skett. Stöld kan liksom misshandel i normalfallet resultera i fängelse . Däremot kan för snatteri dömas till böter eller fängelse , medan ringa misshandel straffas med böter. Man kan emellertid ifrågasätta, om det inte i stället skulle finnas anledning att se betydligt allvarligare på våldsbrott än på egendomsbrott, eftersom det för den enskilde är i det närmaste omöjligt att helt gardera sig mot att bli utsatt för misshandel i någon form med de allvarliga konsekvenser som detta kan innebära för hans framtida liv och hälsa. En översyn av lagstiftningens straffsatser bör komma till stånd. En sådan översyn bör dock inte begränsas till de brott som ingår i utan bör omfatta även de mera centrala delarna av specialstraffrätten av typ trafikbrott och smugglingsbrott. Straffen för sådana brott bör jämföras med bestämmelser i som avser likartat handlande. Det kan exempelvis ifrågasättas, om relationerna mellan straffen för vissa trafikbrott, som medfört stora olycksrisker (t. ex. rattfylleri), och tillgreppsbrott är väl avvägda. Att vissa brott varit mer socialt accepterade än andra synes ha påverkat avvägningarna. Även avvägningarna mellan olika slag av förmögenhetsbrott, exempelvis förskingringstöld, synes böra prövas. Översynen bör syfta till förslag ägnade att skapa en strafflagstiftning som behandlar brott som till sin typ är likartade på ett någorlunda enhetligt sätt samt i avvägningen mellan olika brott överensstämmer med nutida värderingar. I anslutning härtill vill vi förorda att man gör en översyn av de särskilda brotten i avsikt att utröna huruvida man kan underlåta att tillgripa straffrättsliga reaktioner vid förseelser av engångsnatur. Ett sådant brott synes oss butikssnatteri vara. Man bör överväga, om inte påföljdssystemet kan kompletteras med andra påföljder än dem som inrymmes i reaktionssystemet, av sådan art att förseelsen inte nödvändigtvis måste bli föremål för ingripande utredning och lagföring inför domstol. Möjlighet att få saken prövad vid domstol bör dock i rättssäkerhetens intresse garanteras. I anslagsframställningar för / 72 finns ett fullständigt program för upprustning av kriminalvården till en nivå som är godtagbar ur det ansvariga ämbetsverkets synvinkel. Kraven har inte hållits tillbaka av hänsyn till det statsfinansiella läget. Därför begärs betydande anslagshöjningar, exempelvis för anstalterna 55 och för frivården 17 milj. kronor. Regeringens svar i statsverkspropositionen är på det hela taget negativt. De föreslagna höjningarna av redan utgående anslag täcker automatiska och eljest ofrånkomliga utgiftsökningar, såsom personalförstärkning på anstaltssidan till följd av förkortad arbetstid, den allmänna prisstegringen, datasystemets genomförande osv. Endast vissa ganska blygsamma belopp kan betraktas som reella förstärkningar. Frivården är i någon mån alltjämt prioriterad. Den nya etappen innebär dock inte mer än att den handläggande personalen förstärks med två skyddskonsulenter genom delning av två distrikt samt med 13 skyddsassistenter och 25 biträden (har begärt förstärkning av den handläggande personalen med sammanlagt 200 och av biträden med 131). Dessutom anslås medel för bl. a. försök med jourtjänst vid vissa frivårdsexpeditioner. Själva och anstaltssidan är synnerligen njuggt behandlade. Vissa för den egentliga vården betydelsefulla anslag har dock något ökats. Biblioteksverksamheten samt idrotts-, bildnings-, hobby- och gruppsamtalsaktivitetema får ytterligare sammanlagt . Att anslagshöjningarna hållits inom en så snäv ram innebär bl. a. att saknar möjlighet att genomföra vissa större och noggrant utarbetade projekt. Mest anmärkningsvärt är att de föreslagna specialåtgärderna för narkomaner - till en kostnad av - har skrinlagts. En granskning av statsverkspropositionen i övrigt visar att regeringen inte heller på andra håll - polisväsendet, socialvården - ansett sig kunna ta några krafttag mot narkotikamissbruket. I de mycket knapphändiga ordalagen i propositionen letar man förgäves efter motivering för att kriminalvården alltjämt ställs utan de re surser som skulle möjliggöra en behövlig satsning framför allt på frivården och mellanformer mellan anstalts- och frivård. Men även om det förhåller sig så att också kriminalvården måste underordnas de allmänna besparingskraven, anser vi oss böra yrka på en anslagsförhöjning som närmast - i likhet med den förstärkning vi ovan yrkat för polisväsendets del - avser insatser för att förebygga brottsligh.t och därmed om möjligt minska behovet av anstaltsvård. Vi finner angeläget att den pågående, allmänt godtagna ökningen av den handläggande personalen inom frivården sker i snabbare takt än vad som anges i propositionen. Vi föreslår sålunda anslag till ytterligare 20 tjänster som skyddsassistent och ytterligare 10 tjänster som biträde till en sammanlagd kostnad av . Med beklagande måste också konstateras att den kommitté för anstaltsbehandling inom kriminalvården som tillsattes fortfarande inte avgivit sitt betänkande. Redan i vår motion till riksdag om kriminalvårdens utformning påtalade vi en viss långsamhet vid denna utredning och uttryckte den förhoppningen, att kommittén skulle slutföra sitt arbete i så god tid att dess förslag kunde beaktas vid propositionsskrivningen till riksdag. Kommittén har likväl hunnit så långt i sitt arbete att dess ordförande givit offentlighet åt huvuddragen i kommitténs blivande förslag (se nr 34 1970). Förslagen har rönt livlig uppmärksamhet i den offentliga debatten men har tyvärr inte inverkat på behandlingen av petita. I propositionen antyds ej heller ett utredningsinitiativ som, enligt officiella uttalanden av justitieministern, är att vänta i fråga om vårdpersonalens ställning och arbetsuppgifter. I vår nämnda motion till riksdag om kriminalvårdens utformning förnyade vi ett tidigare krav på en parlamentarisk utredning om kriminalvårdens hela målsättning och organisation. De erfarenheter som därefter tillkommit har enligt vår mening gjort en sådan parlamentarisk utredn:ng än mera angelägen. har i bestämdare form än tidigare rests anspråk på medinflytande för de intagna i utformningen av vårdarbetet. Denna företeelse har säkert samband med de strömningar i tiden som verkar för en ökad demokrati på alla arbetsplatser. De intagna har bildat allt flera förtroenderåd med eller utan sanktion av ledningen vid de olika anstalterna. har uppmuntrat samråd mellan personalen och de intagna inom gemensamma organ. I sina strävanden till självständighet och medinflytande har de intagna på vissa anstalter kommit i hård konflikt med anstaltsledningen och till och med inlett hungerstrejker, som under vissa skeden fick stor utbredning. har funnit lämpligt att överlägga med representanter för de intagna, senast med ombud för förtroenderåden vid vissa större anstalter. Myndigheten har företrätts av tjänstemän i styrelsen samt representanter för räjongledningama och vårdpersonalens organisationer. Vad gäller de intagnas organisations- och förhandlingsrätt yrkade vi i fjolårets motion att denna fråga skulle skyndsamt regleras. Om så hade skett, är det möjligt att de intagna kommit att driva sina önskemål i en lugnare atmosfär. I och med de nämnda förhandlingarna tycks för sin del nu ha godtagit att de intagna har rätt att organisera sig för fackliga ändamål och vid förhandlingar, även centrala sådana, göra sin röst hörd vid utformningen av vårdarbetet. Redan innan behandlingskommittén kommit med sina väntade positiva förslag i fråga om de intagnas representationsrätt och medinflytande har sålunda en viss lösning de facto uppnåtts. Det är också betecknande för det uppkomna läget att de reformförslag som dryftats vid de nämnda överläggningarna i huvudsak tycks vara identiska med dem som väntas i behandlingskommitténs betänkande. Utvecklingen kan betecknas såsom något brådstörtad och från administrativ synpunkt ovanlig, men den synes ha lett till vissa framsteg från vårdsynpunkt. Det måste betraktas som ett hälsotecken att de intagna själva kommit till medvetande om sin medborgerliga situation och om behovet att organisera sig och i demokratisk ordning överlägga med dem som har ansvar för deras bästa. De nya strömningarna kan också tolkas så att de intagna är beredda att ta ett bestämt medansvar för sin egen rehabilitering. förslag, även om de är preliminära, samt uppslutningen kring dessa förslag, från sida möjligen med vissa reservationer och i varje fall helhjärtat från de intagnas håll, visar på allvarliga brister inom kriminalvårdens anstaltssektor som bör avhjälpas. Men de flesta önskvärda delreformerna, såsom en utvidgning av besöksrätten samt av permission och frigång, kan inte genomföras utan anslagsförstärkningar. Sådana saknas i propositionen. Därtill kan erfordras vissa författningsändringar. Eventuella utfästelser från sida måste därför tydligen ges under förutsättning av lagstiftning och anslagsbeviljande i ordinär väg. Vi har givetvis ingenting att erinra mot att de lättnader för de intagna, som föreslås av behandlingskommittén och som kan vara motiverade från vårdsynpunkt, kommer till stånd utan dröjsmål i den mån så kan ske inom ramen för tillgängliga anslag. Hit bör exempelvis höra lättnader i brevcensuren och i andra kommunikationer med yttervärlden. Vi förutsätter vidare att behandlingskommitténs arbete avslutas inom den allra och att förslagen ofördröjligen bearbetas. Vi föreslår också att i skrivelse till Kungl. riksdag framläggs förslag till de förbättringar av vården vid fångvårdsanstalten^ som kan föranledas av behandlingskommitténs betänkande. Den berörda aktiviteten vid fångvårdsanstaltema har väckt en livlig debatt kring kriminalvårdsfrågor i massmedia och vid offentliga möten. 1 debatten har blottats spänningar mellan de intagna och vårdpersonalen, som känt sig illa berörd av de intagnas kritik och förhållningssätt. Vårdpersonalen har därvid förklarat att man gärna vill lojalt medverka i det egentliga vårdarbetet men att detta är svårt att förena med de rent övervakande, »vaktande» uppgifterna. Vi utgår från att de förslag till en förbättring av vården som behandlingskommittén framfört kommer att i allt väsentligt genomföras. Därmed skulle vårdarbetet ställa helt andra anspråk på sina närmaste utövare än är fallet. Vårdaren av befinner sig i en komplicerad situation. Hans utbildning, även om den efter hand förbättrats, är bristfällig i förhållande till uppgifternas svårighetsgrad. Han är - såsom den egna personalorganisationen ofta framhållit - splittrad i de krav som ställs. Han skall både vårda och vakta . Han tillhör den lägre karriären, och de fåtaliga vårdspecialisterna - psykologer, assistenter - kan vara böjda att inte räkna honom som en kapacitet, fastän han ej sällan är det på grund av sin praktiska erfarenhet och ambition. I längden förefaller det orimligt att som fördela de vårdande insatserna på en sämre utbildad, ganska dåligt avlönad men månghövdad vårdargrupp och en bättre utbildad, hyggligt avlönad men fåtalig grupp. Den radikala lösningen bör vara att den egentliga vårdpersonalen får starta med en grundutbildning av helt annan kvalitet än den nuvarande, lämpligen på gymnasienivå och kompletterad med specialstudier. Dessutom bör med hänsyn till arbetsuppgifternas särpräglade art ett strängt urval ske bland aspirantema. En reform av det skisserade slaget ligger för övrigt helt i linje med den allmänt höjda utbildningsnivån i samhället. Den höjning av vårdstandarden vid anstalterna som skisserats skulle medföra allehanda gynnsamma verkningar, som inte kan överblickas förrän vid en närmare utredning. Man bör dock kunna räkna med att den förbättrade utbildningen skulle leda till en mera personlig omvårdnad, inte minst av de många som har alkohol- och narkotikaproblem. En hel del av de åligganden som bestrids av de fåtaliga psykologerna och assistenterna skulle kunna övertas och breddas av de nya vårdarna. Likaså skulle den kulturella verksamheten, det vill säga bildnings-, idrotts- och hobbyaktiviteterna, som fordrar insatser också från utomstående, frivilliga krafter - vilka inte alltid står till buds - kunna i stor omfattning bedrivas av anstaltens egna tjänstemän. Kontakterna med yttervärlden, i första hand med de intagnas anhöriga och andra närstående, skulle utvecklas. Sist men inte minst skulle de intag nas övergång till friheten förberedas på ett långt grundligare sätt än nu och samarbetet med frivårdsorganisationen intensifieras. Vi finner sålunda angeläget att en utredning kommer till stånd rörande en reformering av vårdpersonalens ställning och uppgifter enligt de riktlinjer som vi angivit. Vi återkommer slutligen till kravet på en parlamentarisk utredning som skall närmare undersöka kriminalvårdens lämpliga framtida inriktning, dess plats i samhällsutvecklingen och dess andel av resurserna. Vi upprepar den motivering som vi anförde i fjolårsmotionen (I: 349, II: 391): »Den i och för sig positiva men tämligen planlöst genomförda humaniseringen av den svenska kriminalvården måste nu ersättas av en medveten satsning på rehabiliteringsaspekten och på frivården. En fast styrning måste ske av reformvilja, forskningsinsatser, behandlingsmetoder och ekonomiska resurser. Satsningen måste följas upp och resultatet av de olika åtgärderna värderas. Detta kan i första hand endast åstadkommas genom parlamentariska åtgärder.