mot · FU021512 · 1971-11-02 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 122 med förslag till lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation, m. m. I proposition nr 122 angående ändringar i expropriationslagstiftningen föreslås att reglerna för expropriation ändras för att underlätta en aktiv markpolitik. En förutsättning för ett rationellt och ändamålsenligt samhällsbyggande är att kommunerna ges tillräckliga hjälpmedel lagstiftningsmässiga och ekonomiska för att driva en aktiv markpolitik och förbättra sin markberedskap. Med en god markberedskap skapas gynnsammare förutsättningar för ett rationellt bostadsbyggande samt för bebyggelse- och anläggningsverksamhet i övrigt. måste med säkerhet vara tillgänglig för nyexploatering och sanering för att alternativa utbyggnadsprojekt skall kunna skapas utan nämnvärda tids- och kostnadsförluster. Kommunala markförvärv, som genomförs , underlättar bebyggelsens planläggning genom att ägandesplittringen reduceras. Kommunerna ges större möjlighet att ur samhällsintressets synvinkel bestämma utbyggnadsriktningar och detaljplanernas lämpliga utformning, bl. a. med hänsyn till de viktiga boendemiljö- och boendeservicefrågorna. Vidare ges förutsättningar för en effektiv konkurrens om projektering, byggande och förvaltning. Markprisstegring och osund markspekulation motverkas. En aktiv och långsiktig markpolitik behöver ej leda till ett totalt kommunalt markägande. Det väsentliga är att kommunen kan styra samhällsutbyggnaden på ett tillfredsställande sätt. Den föreliggande propositionen är i många stycken ofullständig och bristfällig. Sålunda har t. ex. inget förslag om förfaranderegler vid expropriationsmål kunnat presenteras. Det gör det svårt att bedöma lagändringarnas praktiska tilllämpning. Den allvarligaste bristen är emellertid att reglerna för ersättning av exproprierad fastighet inte bygger på expropriationssakkunnigas förslag och sålunda heller inte remissbehandlats. Vi saknar i likhet med lagrådet den belysning av de föreslagna reglernas konsekvenser som en remissbehandling kunnat ge. Vi yrkar därför att civilutskottet låter remittera propositionen till olika sakkunnigorgan och att därför måtte besluta att överflytta sakbehandlingen av propositionen till riksdag. Om avvisar detta handläggningsförfarande, yrkar vi att de i motionen föreslagna ändringarna beaktas. Från alla synpunkter är frivilliga markförvärvsuppgörelser att föredra och bör eftersträvas. Huvudparten av de kommunala markförvärven har och torde även komma att genomföras på frivillig grund. Då frivillig uppgörelse över huvud eller på rimliga villkor, t. ex. beträffande markpriset, inte kan träffas, kan expropriation bli ofrånkomlig. Expropriationsändamålen bör därvid ha en sådan omfattning att samhällsbyggandet på såväl råmarksområden som områden med befintlig bebyggelse kan planeras och genomföras på tillfredsställande sätt. Men den enskildes möjligheter att hävda sin rätt måste även tillgodoses. Gällande expropriationslagstiftning och inlösenregler i byggnadslagen är inte av sådan räckvidd att kommunerna alltid ges möjlighet att förvärva erforderlig mark på ett tillräckligt tidigt stadium. Tillämpningsområdet för bestämmelserna om expropriation för tätbebyggelseändamål bör ges en allmän avgränsning, som omfattar de fall där kommunen behöver förvärva mark för att trygga förverkligandet av samhällets intentioner på i fråga om bebyggelseutveckling och markutnyttjande. För expropriation inom tätbebyggt område får därvid förutsättas att den egendom som expropriationen avser inom överskådlig tid, dvs. inom ett eller , kommer att beröras av byggnads- eller anläggningsåtgärder. När det gäller frågan om att upplåta mark med tomträtt anser vi att detta institut, rätt använt, i många fall kan vara ett värdefullt hjälpmedel i kommunernas markpolitik. Tomträtten medför dessutom att markens värdestegring till en del tillfaller kommunen. Vi anser emellertid inte att upplåtelse med tomträtt skall utgöra separat expropriationsgrund, varken när det gäller råmarksområden eller i fråga om områden med befintlig tätbebyggelse. Grundkravet för expropriation enligt den föreslagna lydelsen i 1 § punkten 16 i expro priationslagen skall vara att den ifrågavarande marken bevisligen är avsedd att främja tillkomsten av tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning. Särskilda hänsynstaganden är nödvändiga då det gäller fastigheter som innehas i huvudsakligt syfte att bereda bostad åt ägaren och honom närstående. Expropriation av egnahem och småhus bör inte få ske för oklart redovisade samhällsbehov. Endast när det står fullt klart att ett övertagande för samhällsbyggnadsändamål är helt nödvändigt bör expropriation få ske. Motsvarande hänsynstagande bör även tas till ägare av fritidshus. Vi föreslår därför att ianspråkstagande med tvångsrätt av egnahemsfastigheter och motsvarande bara får ske när detta framstår som oundgängligt från samhällsbyggnadssynpunkt. I allmänhet bör således planeringen ha framskridit så långt, att det står fullt klart att ett förverkligande av byggnads- och anläggningsåtgärdema kommer att ske. Som vi inledningsvis framhållit är det angeläget, att kommunerna får tillräckliga hjälpmedel att bygga upp en god markberedskap för att underlätta ett rationellt och ändamålsenligt samhällsbyggande. Det markpolitiska syftet att uppnå en utbyggnad utan tids- och kostnadsförluster kan ibland bli tillgodosett om markägare medverkar till samhällets utbyggnad på skäliga villkor och i enlighet med det kommunala bostadsbyggnadsprogrammet. Enskild medverkan bör således fortfarande vara ett normalt inslag i byggnadsverksamheten. Härigenom kan tids- och kostnadskrävande expropriation bli praktiskt obehövlig emot parter som är villiga att i samförstånd med kommunen fullfölja av kommunen fastställd bostads- och bebyggelseplanering. Troligen kommer också kommunerna att använda lagen på detta förnuftiga sätt. I vissa fall bör emellertid kommunen i princip ha rätt att expropriera även om markägaren förklarat sig beredd att exploatera marken. Ett byggnadsföretag kan t. ex. genom omfattande markinnehav i kommunens utbyggnadsriktning få projekterings- och byggmonopol, vilket inte kan accepteras från konkurrenssynpunkt. I ett sådant läge kan expropriation bli nödvändig för att åstadkomma priskonkurrens när kommunen skall förverkliga sina utbyggnadsplaner och bostadspolitiska intentioner. I propositionen föreslås ett antal ändringar i nuvarande expropriationslag. aviseras en samlad reform av lag stiftningen i dess helhet. Det är en brist att lagstiftningen på detta sätt får en splittrad behandling. De ändringar som föreslås i gällande lag är tydligen menade att gälla bara . arbetas en helt ny expropriationslag fram, som förutsättes gälla från ingången av 1973. Ett exempel på olyckliga följder av denna delreform är att expropriationsförfarandet inte blivit behandlat. Expropriationssakkunniga behandlade t. ex. problemet med långvariga expropriationstillstånd, dock utan att anvisa någon lösning. Vid remissbehandlingen framkom emellertid olika förslag, bl. a. att den enskilde borde få rätt att själv hos domstol begära en prövning av ersättningsfrågan. De långvariga expropriationstillstånden är en allvarlig olägenhet. Det är vanligt att byggnadsförbud råder i dessa fall. Fastigheternas kreditvärden reduceras, och i praktiken kan de heller inte säljas till någon annan än kommunen. Den enskildes möjligheter att underhålla fastigheten är begränsade, och hans möjligheter att disponera över sin egendom inskränkes. Att någon prövning hos domstol inte kan uppnås av ersättningsfrågan och av ersättningens skälighet är mot denna bakgrund otillfredsställande. Till expropriationslagstiftningens syften hör dessutom enligt vår uppfattning inte att tillskapa ett slags tvångskrediter på den enskilde sakägarens bekostnad. Det framstår med hänsyn härtill som anmärkningsvärt att ersättningsreglerna i lil a § i förslaget direkt utformats för utnyttjande av långvariga expropriationstillstånd. Värderingen skall nämligen kunna grundas på intill fastighetsvärden, när regeringen beviljat anstånd med domstolsprövning av ersättningsfrågan . Vi anser att en kommuns tvångsförvärv av fastigheter bör genomföras på ett sätt som inte alltför markant avviker från frivilliga fastighetsköp. anstånd med prövning av ersättningsfrågan bör räcka för förhandlingar, som för övrigt inte hindras av att domstolen påbörjar sin behandling av ersättningsfrågan. Vi föreslår att problemet löses på så sätt, att den enskilde erhåller rätt att hos domstol begära prövning av ersättningsfrågan senast efter det att expropriationstillstånd beviljats. Något behov av den särskilda ersättningsregeln för fall av långvariga expropriationstillstånd uppkommer därmed inte. Enligt förslagets lil a § föreslås värderingen vid tätbebyggelseexpropriation bli grundad på 10 till fastighetsvärden. För att få högre ersättning måste den enskilde bevisa att värdet saknar samband med samhällsutveckling och förväntningar om en ändrad fastighetsanvändning. Vid lagrådsbehandlingen framhölls att gamla fastighetsvärden lämnade en osäker utgångspunkt för värderingen. Den enskildes bevisbörda kunde också bli besvärande. I propositionen sägs att verkningarna av de föreslagna tidsreglema är svårbedömda och att en omprövning kan behöva ske. Det är otillfredsställande att en lagstiftning med vittgående ekonomiska konsekvenser på detta sätt framstår som mer eller mindre försöksbetonad. Vi vill också påpeka att frågan om indextillägg för penningvärdeförsämring blivit oklart behandlad i propositionen. Bankinspektionen framhöll i sitt remissvar över expropriationssakkunnigas förslag att en förskjutning av värderingstidpunkten med , som de sakkunniga föreslog vid långvariga expropriationstillstånd, ökade kreditriskerna. Enligt de regler som föreslås kommer ända till fastighetsvärden att kunna få betydelse vid expropriation. En förskjutning med åtminstone inträffar automatiskt så snart kommunen ansökt om expropriation. Någon förvarning om dessa risker för en lägre fastighetsvärdering än dem som svarar mot aktuella marknadspriser kan kreditinstitutet inte få. Frågan om vilka verkningar detta kan leda till för fastighetskreditema är helt obeaktad i propositionen. En presumtionsregel, som leder till att värdestegring till följd av den allmänna prisutvecklingen inte till fullo beaktas vid expropriation, måste medföra att fastigheternas kreditvärden reduceras. Detta medför försämringar för näringslivets kreditförsörjning och försvårar finansiering av upprustning och modernisering av äldre hus. Också jordbrukets kreditförsörjning kan beröras och i viss mån även småhus- och villaägare, trots de undantagsregler som propositionen innehåller för dessa kategorier. Vi finner verkningarna av här redovisat slag betänkliga och anser att man inte bör ta onödiga risker med helt oprövade regler. Vi anser att expropriationsutredningens förslag om en värdering för ansökan om expropriation är en bättre lösning. Tiden mellan värdering och domstolsbehandling kommer vidare att bli begränsad på ett godtagbart sätt när domstolsprövning kan påkallas på sätt som vi tidigare i denna motion föreslagit. Om värderingstidpunkten sammanfaller med tidpunkten för ansökan om expropriation, vinnes den obestridliga förde len att värdehöjande faktorer som sammanhänger med tätbebyggelseutvecklingen inte tillåts påverka expropriationsersättningen i den mån de inte förelåg för expropriationsansökan. Härigenom angrips i väsentlig grad den oförtjänta markvärdestegringens problem. Genom att löseskillingens storlek på så sätt inte längre påverkas av de planer som kommunen lägger fram efter ansökningstidpunkten skapas gynnsamma förutsättningar för en offentlig debatt kring bl. a. bebyggelseplaneringen. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi A. i första hand att , i avbidan på att civilutskottet ges tillfälle att inom skälig remisstid inhämta erforderliga yttranden från olika sakkunniginstanser, måtte besluta att uppskjuta behandlingen av propositionen och därav föranledda motioner till riksdag, B. i andra hand att måtte vidta de ändringar i propositionens lagtext som föranleds av följande yrkanden: 1. att 11 § punkten 16 i expropriationslagen får följande lydelse: 16. för att giva kommun möjlighet att förfoga över mark som med hänsyn till den framtida utvecklingen kräves för tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning;, 2. att ianspråktagande med tvångsrätt av småhusfastigheter som används som egnahem och fritidsbostäder endast får ske när detta framstår som oundgängligt från samhällsbyggnadssynpunkt samt att löseskillingen i sådana fall aldrig får bestämmas lägre än som fordras för anskaffning av annan likvärdig bostadsfastighet, 3. att tätbebyggelseexpropriation ej skall företas mot markägare som förklarar sig villig att medverka till samhällsutbyggnaden på skäliga villkor och i enlighet med kommunens bostads- och bebyggelseplanering, 4. att fastighetsägare erhåller rätt att hos domstol begära prövning av ersättningsfrågan senast efter det expropriationstillstånd beviljats, 5. att lil a § i propositionsförslaget skall utgå och ersättas med en bestämmelse om att värderingen skall ske för ansökan om expropriation, 6. att ersättningens värdebeständighet skall tryggas som förflyter mellan värderingstidpunkt och dagen för domstolsutslaget enligt en av fastställd index vid beräkning av realisationsvinstbeskattning av fastigheter. () () () () () ()