mot · FU021581 · 1971-11-23 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 142 med förslag till lag om förmånsberättigade skattefordringar m. m. I det av lagberedningen avgivna delbetänkandet »Utsökningsrätt IX» (SOU 1969: 5) vidhöll lagberedningen sin i promemoria av uttalade mening att det s. k. skatteprivilegiet borde utmönstras Flertalet remissinstanser delade denna uppfattning. Likväl uttalade vederbörande departementschef i propositionen till riksdag, nr 142, som sin mening att tungt vägande skäl förelåg för att behålla skatteprivilegiet. Efter samråd med chefen för föreslogs att en allmän bestämmelse om förmånsrätt för skatter och avgifter skulle intas i förmånsrättslagen men att mera detaljerade bestämmelser skulle ges på annat håll. Vid behandlingen av förmånsrättslagen uttalade vederbörande departementschef att skatteprivilegiet i huvudsak borde omfatta samma skatter och avgifter som . Därjämte uttalades att förmånsrätten i stort sett borde begränsas som , ehuru jämkningar i olika hänseenden kunde vara motiverade. Mot bakgrund av bland annat dessa uttalanden och försäkringar från departementschefens sida beslöt att anta den föreslagna förmånsrättslagen, trots att däri intagits en bestämmelse om allmän förmånsrätt för fordran på skatt och allmänna avgifter. Från vårt håll erinrades om att den principiella utgångspunkten för ifrågavarande lagstiftning varit att alla fordringar skulle behandlas lika. I enlighet härmed borde skatteprivilegiet bibehållas endast om verkligt starka skäl talade därför. Lagberedningen (SOU 1969: 5 s. 6280) hade från denna utgångspunkt efter ingående överväganden funnit att sådana skäl inte var för handen. Förmånsrätten är av underordnad betydelse för det allmänna, och skatteprivilegiet innebär från de oprioriterade borgenärernas synpunkt en diskriminering som ej är sakligt grundad. Något hinder mot att det avskaffas kan inte anses föreligga av hänsyn till gäldenären. Till samma uppfattning har de nordiska kommittéer som arbetar på reformering av konkurslagstiftningen kommit, och i har på den danska kommitténs förslag skatteprivilegiet redan slopats. har genom provisorisk lagstiftning tagit ett stort steg i samma riktning. väntas gå samma väg. Även flertalet remissinstanser anslöt sig till beredningens förslag att upphäva förmånsrätten för skatter. De av departementschefen i propositionen 1970: 142 åberopade skälen väsentligen av ekonomisk, indrivningsteknisk och skattemoralisk natur ansåg vi ingalunda ha den tyngden att de motiverade ett bibehållande av skatteprivilegiet. Vi har ingen anledning att frångå vår intagna ståndpunkt. Tvärtom har de farhågor vi då hyste för att de grundläggande principerna bakom lagstiftningen skulle komma att åsidosättas förstärkts vid studiet av departementschefens motivering för förslaget i föreliggande proposition. Det nu framlagda förslaget till lag om förmånsberättigade skattefordringar innebär en högst väsentlig utvidgning av förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter. Denna utvidgning strider mot de förutsättningar som låg till grund för principbeslut . a. utsträcks enligt förslaget området för förmånsberättigade skatter och avgifter. Vidare föreslås den utvidgningen att även skatter, som vid konkursutbrottet ännu inte debiterats, skulle omfattas av förmånsrätten. Dessutom skall även skattefordringar som är äldre än erhålla förmånsrätt. Möjlighet föreligger vidare enligt 2 § i den föreslagna lagen att göra gällande förmånsrätt hos annan än den skatt- eller avgiftsskyldige. Inte på något sätt har i propositionen belysts hur andra borgenärer än det allmänna kommer att drabbas av detta väsentligt utvidgade skatteprivilegium. De problem som är förenade med ett skatteprivilegium redan enligt nu gällande rätt har belysts under de senaste årens många konkursfall. Dessa erfarenheter visar att indrivningsmyndigheterna alltför ofta genom förekomsten av förmånsrätt uppskjutit sitt ingripande till en så sen tidpunkt att övriga borgenärer blivit skadelidande. Mot bakgrund av vår principiella inställning till skatteprivilegiet och då det framlagda förslaget på åtskilliga punkter går långt utöver vad som förutsattes då fattade sitt principbeslut anser vi oss inte kunna biträda det nu framlagda lagförslaget. Med anledning av vad som ovan anförts hemställes 1. att måtte avslå propositionen 1971: 142; 2. att för sin del måtte besluta att § 13 skall utgå ur förmånsrättslagen (1970: 979); att vederbörande utskott måtte utarbeta erforderliga författningsändringar. () ()