mot · FU021150 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. angående parlamentarisk medverkan i det statliga planeringsarbetet. En ökad långsiktsplanering inom den statliga sektorn är starkt motiverad. Endast en sådan möjliggör väsentliga avvägningar och bedömningar . När det gäller den offentliga sektorns långsiktiga planering har försvaret gått i spetsen. Det mest avancerade systemet synes vara det planeringssystem som till stora delar redan är i kraft och som godkändes av (SOU 1969:25, prop. Systemet är en utveckling av tidigare flerårsplaner men till stor del hämtat från motsvarande planeringsmetoder i . Uppbyggnaden innebär att man utifrån kontinuerliga miljöstudier gör upp dels femtonåriga s. k. perspektivplaner, dels femåriga rullande programplaner och inom dessa systemplaner för t. ex. luftförsvar. En total övergång till programbudget medför nya möjligheter till analys och överblick av kostnader. Planeringssystemet antas ge större styrningsmöjligheter i fråga om försvarets framtida uppbyggnad. Men bör det vara ett instrument enbart för regeringen? I propositionen och föregående utredningar har och parlamentarikernas plats i systemet behandlats mycket allmänt. Den försvarsutredning som tillsattes fick begränsade direktiv, och dessutom kom den in på ett så sent stadium att väsentliga planeringsavgöranden redan fattats. En motion från liberalt håll (av , fp, 1970:1:1261) ledde dock till att vid behandlingen av propositionen om planeringssystemet i skrivelse till Kungl. begärde att plats i det nya planeringssystemet måtte klargöras. Det finns många tecken på att liknande planeringssystem kommer att aktualiseras på andra områden. Till stor del är metodiken tillämpbar på all ekonomisk verksamhet, där man vill ge tidiga informationer om framtida valsituationer. Vägplaner, sjukvårdsplaner, bostadsbyggnadsprogram, socialvård etc. skulle sannolikt kunna skrivas och utvecklas i de termer som finns i sofistikerade planeringssystem. Ännu mer omfattande blir systemen självfallet om de nyttjas till att föra samman likartade verksamheter under gemensamma planeringsorgan. Planeringssystemens syfte måste vara att avgöranden skall kunna träffas med bättre underlag . Det gäller att undvika beslut som tidigare än nödvändigt eliminerar skilda alternativ, dvs. planeringen skall öka beslutsfattarnas rörelsefrihet. Förutsättningen för detta är att verkningarna av skilda delbeslut kan kartläggas. Men lika viktigt är att prognoser och framtidsstudier ger en bild av den miljö i vilken verksamheten i fråga skall ingå. Denna fördjupade planering skall syfta till anpassning och rörelsefrihet men också till ökad möjlighet för de beslutande organen att handla konsekvent och medvetet, att styra utvecklingen. Men bara om de förbättrade beslutsmöjligheterna förläggs till eller om andra insynsmöjligheter för parlamentariker erbjuds, ställs de nya styrinstrumenten i tjänst hos den offentliga debatten och ger möjlighet för väljarna att ta ställning. Kommer in på ett sent stadium i planeringsprocessen, blir besluten i realiteten bundna av urval av planeringsalternativ i tidigare instanser. Det är helt uteslutet att begränsa inflytande till närmast förestående budgetår, om planeringen redan innebär målsättningar och resursinriktningar . Målen, som bör preciseras på ett tidigt stadium, bör beslutas av . De beslutande organen och allmänheten bör föreläggas flera alternativ, ty finns det bara ett lösningsförslag utarbetat, ges ingen valfrihet. Det verkliga beslutet är då redan fattat. Men står det klart att ett urval bland tänkbara alternativ på ett tidigt stadium kan kännas tvingande av arbetsskäl, åtminstone om man vill ha alternativen detaljplanerade. Skall för ett visst program fem lösningar presenteras, eller bara tre, eller kanske tio? Det synes uppenbart att även i det fall de beslutande organen föreläggs ett antal alternativ finns inte den rörelsefrihet som fanns innan den ena eller andra instansen gjorde urvalet för planeringen. Även vid alternativplanering finns därför starka skäl för att får inflytande redan vid bedömning av miljöer kring framtida program, vid urval av inriktning för långsiktiga alternativ och vid bestämmandet av hur många delprogram som skall detaljpenetreras. Det är sannolikt att det parlamentariska inflytandet på tidiga planeringsavgöranden kan ske på olika sätt för olika områden. Olika lösningar är tänkbara: a) Propositioner bör teckna långsiktiga alternativ innan urval skett, och bör få tillfälle att uttala sig om inriktningar. b) Utskotten bör få del av miljöunderlag m. m. innan myndigheterna fått direktiv om planeringsinriktning (ett av de alternativ som föreslagits i fråga om riksdagsinflytande på den nya försvarsplaneringen). c) Parlamentariska utredningar bör få delta på ett tidigt skede i stora planeringssystem. Eventuellt kan de upplösas när planeringsmyndigheter na fått direktiven för ett antal alternativ, ty sedan kommer ju in på nytt när det i sista hand gäller att välja mellan de omsider utarbetade alternativen. d) Parlamentariker får delta i hela planeringsprocessen en lösning som dock kan ha praktiska svårigheter. Blir inte ett par tre riksdagsmän bland tekniker och programmakare lätt ett slags lekmannagisslan? e) Planeringsarbetet på varje nivå bör ges full offentlighet, så att den allmänna debatten kan följa urval av alternativ, bedömning av framtida miljöer etc. Denna metodik skulle innebära att allt material i en planeringsprocess presenterades och att alla planeringshandlingar vore offentliga handlingar. Principen bör vara att inget väsentligt planeringsobjekt bör starta utan att den parlamentariska insynen i hela processen är fastställd. För att få fram ett antal modeller för parlamentarisk medverkan i planeringsarbete bör en parlamentarisk snabbutredning om roll i planeringssammanhangen tillsättas. Med hänvisning till motionens motivering hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj .-t begär att en parlamentarisk utredning tillsätts för att utarbeta modeller för parlamentarisk insyn i och påverkan på planeringsprocesser redan vid de tidigare urvalen av planeringsaltemativ.