mot · FU0247 · 1971-01-15 00:00:00 — angående massmedias bevakning av riksdagsarbetet. I direktiven till författningsutredning hette det bl. Medborgarnas deltagande i statslivet måste alltid huvudsakligen ske genom . För att den enskilde icke skall känna sig stå utanför avgörandena är det därför av vikt att en nära kontakt upprätthålles mellan väljare och valda. Till kontaktproblemen hör även att skapa garantier för en allsidig information av väljarkåren. De moderna propagandamedlens utveckling gör det till en angelägen uppgift att trygga alla gruppers möjlighet att förmedla sina uppfattningar till medborgarna, önskemålet att främja en närmare kontakt mellan väljare och valda kan måhända främjas även genom andra åtgärder än sådana som ligger på det valrättsliga planet. För detta syfte kan sålunda folkrepresentationen behöva större administrativa och ekonomiska resurser än de nuvarande. I fortsättningen betonades risken av att riksdagsmannen genom den proportionella mandatfördelningsmetoden blir mer eller mindre anonym för sina väljare, och direktiven underströk vikten av att man söker stärka det personliga momentet i valet av riksdagsmän. Ur de synpunkter som här refererats har den sedermera genomförda författningsrevisionen i allt väsentligt inneburit ett misslyckande. Ändringen i valsättet har inte medfört en närmare kontakt mellan väljare och valda. Riksdagsgrupperna har visserligen fått större administrativa och ekonomiska resurser, och det statliga partistödet har ökat partiernas möjligheter att föra ut sin information. Men problemet med de enskilda riksdagsmännens anonymitet kvarstår och har skärpts. Det ankommer givetvis på den enskilde riksdagsledamoten att genom egna ansträngningar söka förbättra kontakten med väljarna. Förutsättningarna härför kan dock växla, och inte ens den mest kontaktsökande riksdagsman kan nå förbindelse med mer än en bråkdel av sina väljare. Om man på allvar vill angripa kontaktproblemet, undgår man inte att diskutera massmedias roll. Allmänhetens beroende av massmedia för politisk information har påtagligt ökat. Massmedia har emellertid en benägenhet att koncentrera intresset till partiledarna och personer i deras omedelbara närhet. Ett fruktbart samspel mellan och massmedia har i huvudsak uteblivit. Parlamentens förhållande till massmedia är ett internationellt problem. Vid ett symposium , anordnat av Interparlamentariska unionen, konstaterades att det nästan överallt är föremål för uppmärksamhet. Starka farhågor uttalades för att parlamenten och parlamentarikerna skulle bli alltmer anonyma. Attityderna skiftar, när det gäller att etablera bättre relationer mellan parlamenten och massmedias representanter. På åtskilliga håll har man hämningar, när det gäller att ge press, radio och TV ökad insyn i parlamentens verksamhet. är ett av de ytterst få länder, där journalister praktiskt taget utan restriktioner har tillträde till kammardebattema. Vanligast är att vissa journalister ackrediteras hos parlamenten. Den svenska ligger också långt framme, när det gäller generositet mot radio och TV. I de fall då andra parlament alls tillåter TV-upptagningar, är man ofta angelägen om att dessa skall redigeras under medverkan av ett parlamentariskt organ för att en viss objektivitet skall tryggas. Den svenska öppenhet gentemot massmedia har knappast gett till resultat att allmänheten i vårt land blir bättre informerad om den parlamentariska verksamheten än vad som är fallet i andra länder. Det är ett banalt tankefel att ökad offentlighet automatiskt skulle leda till ökad publicitet. Motsatsen kan ibland vara fallet. Ovederhäftigt skvaller från slutna utskottssammanträden kan väcka större journalistiskt intresse än vederhäftiga referat från kammardebatter. De som inbillar sig att öppna utskottssammanträden skulle stegra allmänhetens intresse för riskerar att bli besvikna, om deras tanke skulle förverkligas. Naturligtvis finns det ingen väg tillbaka. Den svenska kan inte överväga att på nytt inskränka den offentlighet kring dess förhandlingar som en gång medgivits. Bristerna i massmedias bevakning av är lätt påvisbara. Det finns ingen svensk tidning som ger tillnärmelsevis lika goda och utförliga redovisningar av parlamentets arbete som de ledande kvalitetstidningama i och . största och rikaste morgontidning har utmärkt sig genom särskilt torftiga och noncha Landsortspressens bevakning av är ofta mycket summarisk. Man kan i sammanhanget bortse från kvällstidningarna, eftersom dessa av ålder inte ansett sig ha någon skyldighet att följa riksdagsarbetet utan nöjer sig med mer eller mindre välinformerade kommentarer och skvaller i marginalen. Givetvis har de svenska tidningar som bara obetydligt eller inte alls följer riksdagsarbetet många motsvarigheter i andra länder. Men faktum kvarstår att politiskt intresserade har större möjlighet att få korrekt information genom pressen om det parlamentariska arbetet i de ledande demokratierna än vad som är fallet i vårt land. TV-bevakningen av torde för de flesta ha blivit en besvikelse. Återgivningen av riksdagsdebatter är vanligen ytlig och fragmentarisk. Urvalet av debattämnen och debattörer gör ofta ett besynnerligt intryck. Detta torde sammanhänga med att riksdagsdebatter av vederbörande TV-medarbetare ofta uppfattas som ett slags folklustspel. Det återstår att se om det hastigt uppflammande TV-intresset i samband med det nya tillkomst skall hålla i sig. Radion torde allmänt taget ge en något fylligare information än TV om riksdagsarbetet. Men inte heller här utnyttjas mer än en bråkdel av möjligheterna till informativa program. Detta är så mycket mer anmärkningsvärt som en del av radions programverksamhet uppenbarligen riktar sig till mycket begränsade lyssnargrupper. Vissa av radions program måste rimligen intressera en bred allmänhet ännu mindre än t. o. m. den torraste riksdagsdebatt. Det lönar sig dock inte mycket att allmänt moralisera över sakernas tillstånd. När massmedias behandling av får en alltför uppenbar antiparlamentarisk accent, kan det finnas skäl att protestera. Men om mera energiskt skulle uttrycka önskemål om bättre radio- och TV-bevakning, bleve den säkerligen snabbt stämplad som obehörig påtryckargrupp. En väsentlig orsak till den nuvarande situationen är utvecklingen på massmedias område. På goda grunder har statsmakterna undvikit en detaljdirigering av radios- och TV :s verksamhet. Man har därför också avstått från att uttrycka preciserade önskemål om exempelvis bevakningen av . Denna bevakning får konkurrera med en mängd andra uppgifter som vederbörande massmedia tagit på sig. I deras utveckling kan man skönja en ökad betoning av underhållningsuppgiften på folkbildningsuppgiftens bekostnad. Men en riksdagsdebatt är vanligen inte särskilt underhållande för andra än de mest politiskt intresserade. Om man ändå försöker behandla riksdagsdebatterna som underhållning, kan resultatet bli bekymmersamt ur synpunkt. Om man vågar sätta något litet frågetecken i kanten för den liberalism, som präglar statsmakternas förhållande till radio och TV, riskerar man lätt att misstänkas för auktoritära tänkesätt. Men om kontakten mellan väljare och valda är ett så centralt problem, som det hävdades i direktiven till författningsutredning, kan det stämplas som ansvarsflykt från sida, om den inte på allvar överväger hur kontakten skall kunna förbättras bl. a. via nämnda massmedia. Frågan bör därför trots allt kunna bli föremål för överväganden i samband med utformningen av riktlinjen för radio- och TV-verksamheten och statens avtal med . En bättre bevakning av är naturligtvis inte alldeles riskfri för de enskilda riksdagsmännen. Den risken bör de ta. När det gäller dagspressen är situationen en annan. Tidningar tvingas att konkurrera med varandra, om de inte uppnått en alldeles osårbar monopolställning på respektive ort. En tidning i underläge förbättrar inte sina chanser genom att publicera längre riksdagsreferat än den närmaste konkurrenten. Det är ju ett sorgligt faktum att flertalet tidningsläsare inte i första hand kastar sig över riksdagsnyheterna. Däremot är det inte alldeles uteslutet att väl genomarbetade, skickligt skrivna riksdagsrapporter i någon mån skulle kunna höja en tidnings allmänna läsvärde. Men det är ytterst få dagstidningar som har resurser för en sådan journalistik. Möjligheterna att genom moraliska vädjanden förmå dagspressen att prestera en bättre riksdagsjoumalistik måste därför bedömas som små. Bara gentemot några enstaka stora tidningar med särskilda prestigebehov kan sådana påtryckningar tänkas ha någon som helst effekt. I den internationella debatten påstås ibland att dagspressen är på väg att överge sina informerande uppgifter för att i huvudsak bli kommenterande. Allmänhetens informationsbehov skulle i stället fyllas genom ett ymnigt flöde av TVnyheter. I vårt land förefaller denna tendens inte särskilt utpräglad. Så länge radio och TV inte ger en någorlunda bred riksdagsinformation, kvarstår ju också önskemålet om sådan information via pressen. Om situationen på TV-området skulle förbättras, funnes det möjligen mindre skäl att klaga över situationen inom pressen. Men där är vi inte . Om allvarligt önskar en bättre bevakning av sitt arbete från massmedias sida torde det vara nödvändigt att den själv tar praktiska initiativ i sådant syfte. Uppenbarligen räcker det inte att i största allmänhet visa öppna famnen. Till en del kan det bli fråga om ändringar i arbetsformer. Regelbundna och systematiska överläggningar mellan företrädare för och representanter för massmedia kan tänkas ge nyttiga uppslag. propåer om en pressombudsman har inte väckt någon särskild entusiasm, bl. a. med hänsyn till erfarenheten att sådana institutioner lätt byråkratiserar kontakterna. Det hindrar inte att möjligheterna till kontakt och vägledning, när det gäller massmedias verksamhet inom , kan behöva byggas ut. Mera direkta stimulansåtgärder kan också övervägas. En enkel och föga kontroversiell åtgärd skulle vara att utdelade några stycken hederspris till journalister i radio, TV och press, som visat särskild kompetens och skicklighet i sin bevakning av riksdagsarbetet. Man kan tänkas gå längre och inrätta några stycken långtidsstipendier för landsortstidningar med olika partifärg i syfte att göra det möjligt för dem att ha en medarbetare knuten till under en session. Möjligen finns det tidningsutgivare som skulle reagera som prinsessan på ärten inför sådana propåer. Men situationen är tillräckligt bekymmersam för att särskilda åtgärder skall kunna övervägas. Samarbetet med Tidningarnas Telegrambyrå och med de redaktioner som förser landsortspressen med informationsmaterial kan behöva ses över i syfte att förbättra deras service. Ett studium av hur journalistinstituten sköter sina arbetsuppgifter i fråga om arbetsformer och strävanden att vid behov förbättra denna utbildning bör inte heller innebära ett alltför allvarligt ingrepp i pressens frihet. Med tillräcklig fantasi, öppenhet och generositet från alla berörda parters sida bör det vara möjligt att få till stånd åtminstone marginella förbättringar i den nuvarande situationen. Med hänvisning till det anförda hemställes att måtte utreda möjligheterna att genom praktiska stimulansåtgärer förbättra massmedias bevakning av riksdagsarbetet.