mot · FU02998 · 1971-01-27 00:00:00 — av i Stenkyrka m. fl. om ett avlöningssystem för jordbrukare vid sjukdom och semester. Tillgängligt siffermaterial visar att ungefär 10 000 jordbruk beräknas ha upphört som självständiga företag i vårt land . Cirka 50 000 ha åkerjord har planterats med skog eller lämnats utan användning. har antalet mjölkleverantörer minskat med cirka 11 000, och mjölkinvägningen har nedgått med över . Detta sker som efterfrågan på mjölk ökat med . Vår totala självförsörjningsgrad beräknas f. n. till cirka 85 å räknat i kalorier. Men eftersom produktionen av mjölk och andra animalier till betydande del bygger på importerat proteinfoder, vilket sannolikt skulle bortfalla i en avspärmingssituation, innebär detta att vår självförsörjningsgrad från beredskapssynpunkt är betydligt lägre. Mjölk- och köttproduktionen har säkerligen en avgörande betydelse för livsmedelsberedskapen, bl. a. därför att nötkreaturen har förmågan att omvandla grovfoder till högvärdigt protein. Möjligheterna att tillvarata de inhemska fodertillgångarna minskas givetvis kraftigt vid en alltför stark nedgång av kostammen i vårt land. Det är också fullt klarlagt att hållande av betesdjur är den billigaste och effektivaste landskapsvården en fråga som man i allt vidare kretsar börjar inse vikten av. Om man försöker bedöma mjölkproduktionens framtid ter sig denna ganska dyster. av mjölkproducenterna är . Utbyggnaden av de något större, rationella enheter som vår nuvarande jordbrukspolitik är närmast ensidigt inriktad på går sakta och detta av naturliga skäl. De nytillträdande lantbrukarna hesiterar inför de stora investeringar med därmed förenade risker, som uppbyggnaden av större mjölkdjursbesättningar innebär. Lönsamheten i mjölkproduktionen måste alltså förbättras om vårt lands konsumenter vill ha tillgång till denna vara. Men det är inte bara lönsamheten som utgör ett incitament till tveksamhet från ungdomens sida inför mjölkproduktionen. Även bundenheten i yrket avskräcker. Bundenheten är så stor att lantbrukarfamiljen inte kan beredas ordnad ledighet, semester eller ens vid sjukdom den vård som är nödvändig. Att välja denna produktion och med öppna ögon försätta sig i denna situation, som andra grupper i samhället får möjligheter att konsumera alltmera fritid, måste verkligen innebära en självprövning för unga blivande lantbrukare och lantbrukarhustrur. Denna problematik aktualiserar frågan om tillskapandet av ett avbytarsystem i någon form. Frågan har också ägnats åtskillig uppmärksamhet bland lantbrukarna själva och inom deras organisationer. I nio län pågår f. n. försöksverksamhet i olika former. Det vanligaste systemet är sannolikt att grannar försöker att sporadiskt avlösa varandra. Inom andra områden bedrivs försök med avbytarkretsar och anställda gårdsassistenter med hushållningssällskap, seminföreningar eller, i något fall, även kommun som administratör och huvudman. I vissa delar av förekommer sambetesföreningar, en form som dock förutsätter tillgång till samlade och tillräckligt omfattande betesmarker. Svenska Blå stjärnan har i vissa delar av landet ställt sig till förfogande som medhjälpare i ladugårdsarbete och ferier. I samband med jordbruksnämndens översyn av blockorganisationen har i diskussionen framförts tanken att möjligheter kunde föreligga att koppla ihop blocksystemet med avbytarfrågan. Därmed skulle skapas en beredskapsorganisation som i fred kunde öva sin funktionsduglighet genom att organisera avbytartjänster med hjälp av särskilt anställda avbytare och av lantbrukare med tid över. Blockuppbyggnaden är ju en statlig angelägenhet, men ett finansieringssystem skulle givetvis förutsätta att lantbrukare, som använde avbytare vid sjukdom och vid fridagar, finge betala en viss del av kostnaderna. En möjlighet, som också diskuterats, är huruvida regleringsmedel kunde komma till användning för att minska kostnaderna. De problem som måste lösas i samband med denna fråga är av såväl ekonomisk, utbildningsmässig som organisatorisk karaktär. Det får ses som naturligt att den arbetskraft som kan tänkas vilja ägna sig åt avbytartjänstgöring kräver trygghet i anställningen och social trygghet. Frågan uppstår då om inte stat och kommun här måste engagera sig i verksamheten. En möjlighet som borde undersökas är huruvida inte här kunde göra en insats. Den verksamhet med s. k arkivarbete som bedrivs i allt större utsträckning på många verksamhetsfält skulle möjligen kunna tillämpas även då det gäller avbytartjänstgöring vid jordbruket. I har stor aktivitet från statens sida utvecklats för att lösa här diskuterade problem. Enligt uppgift finns där i bruk en organisation med uppgift att organisera lantbruksvikarier. Kommunerna svarar här för denna organisation, vilken kan jämföras med den verksamhet som bedrivs i vårt land i form av hemhjälp. De rön man där gjort vore givetvis av intresse att närmare studera. Sammanfattningsvis kan sägas att den fråga som här diskuteras är av stor vikt för jordbrukets framtid i vårt land. De frågor som måste lösas är främst av ekonomisk och organisatorisk art, men också från sociala och trivselsynpunkter anser vi denna fråga vara av så stor omfattning att statsmakterna här bör göra en insats. Med hänvisning till det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte anhålla om utredning och förslag om åtgärder för att åstadkomma ett avlösningssystcm för lantbrukare vid sjukdom och ordnad fritid. () () i Stenkyrka i