mot · FU02356 · 1971-01-01 00:00:00 — av m. fl. om vidgat stöd för arbete bland socialt handikappade. I första hand i de stora städerna finns tusentals människor, som kan betraktas som utstötta. De har i nästan samtliga fall en tragisk bakgrund med trista familjeförhållanden. Många av dem saknar bostad, många är svårt alkoholiserade, andra är läkemedelsmissbrukare och nästan alla är på ett eller annat sätt så sjuka att de behöver omedelbar sjukvård. Större delen av de utstötta, kanske med undantag av läkemedelsmissbrukarna, har kommit till storstäderna huvudsakligen från landsbygden. Det rör sig om en grupp, visserligen inte så stor, där socialvården inte lyckats en grupp som blivit oförmögen att leva ett normalt liv. Vi har i hunnit tämligen långt med att förverkliga välfärdsidealet, men denna utbyggnad är inte färdig. Samhället förändras snabbt, och nya behov uppstår lika snabbt. Men de utstötta har inte fått sådan del av framstegen att de i ökad omfattning kunnat rehabiliteras. Gruppen synes blir större som klyftorna till övriga samhällsgrupper okar. Det gäller människor, som av olika skäl inte kunnat motsvara samhällets krav, som inte kunnat hänga med i konkurrensen. De beter sig på sätt som avviker från vad som anses normalt. Alkohol- och narkotikamissbruk, social missanpassning i form av kriminalitet och andra beteendestörningar diskuteras ofta som sinsemellan oberoende problem men kan ha likartade orsaker och skapar i princip samma vårdefterfrågan. Även om dessa människors missanpassning kommer till uttryck på olika sätt, finns det gemensamma drag. Deras normer och levnadsregler skiljer sig från samhällets vedertagna. De skapar sina egna normsystem. Narkotikamissbrukare utvecklar ofta en särskild levnadsfilosofi. Dessa grupper isoleras i stor utsträckning från kontakt med människor i allmänhet. Även om de själva ofta har stort kontaktbehov skräms de av omgivningens konventionella och ordentliga beteende och hänvisas till varandra. Problemen upprepas ofta i nästa generation. I vissa fall kan det vara fråga om biologiskt arv, men oftast rör det sig avgjort om socialarv. Barnen i problemfamiljerna har en dålig utgångspunkt för ett anpassat liv. Även om många av egen kraft eller med samhällets hjälp lyckas klara sig bort från misären, finns det åtskilliga som inte lyckas. Trots samhällets allt större insatser finns det en växande grupp, som hamnar på samhällets botten. De utstötta eller de utslagna finns som ett bevis på att den svenska socialpolitiken varit otillräcklig. Det är givetvis svårt att försöka klargöra anledningarna till att människor hamnar i denna situation. Den sociala forskningen är inte särskilt omfattande. Klart är emellertid, att inflyttningen till städerna och bristen på bostäder och lämpligt arbete varit bidragande orsaker och att de snabba förändringarna av normer och värderingar skapat problem. Väsentligt är att bromsa tillförseln till slummen, annars arbetar man alltid förgäves. Medel till detta torde främst vara arbetsvärd, yrkesvägledning och utbildning. När människor råkar i svårigheter, som de inte behärskar, gäller det att sätta in allsidiga hjälpåtgärder. Genom direkta individuella ingripanden söker man rehabilitera de människor det här gäller (kriminalvård, socialvård etc.) och därmed återanpassa dem till samhället. Vår socialvård har i stort sett arbetat efter denna linje. Denna metod har varit tillräcklig för många vårdbehövande men har ibland misslyckats. De människor, som lever i misär, är ett bevis på detta. De har varit ur stånd att utnyttja det sociala trygghetssystemet. Eller, det sociala trygghetssystemet har inte passat för dem. Socialvården har alltför ofta utgått från enbart rent materiella behov; bidrag har utgått men behovet av mänsklig kontakt och samvaro, framgång och stimulerande upplevelser, som är så viktigt för alla, har man inte kunnat erbjuda. Man måste i större utsträckning ta hänsyn till att dessa problemgrupper inte alltid kan handskas med de pengar man delar ut och att alla inte vill eller kan arbeta eller har initiativkraft. Anpassningssvårigheterna tar sig ju ofta just uttryck i dålig arbetsvilja och dålig uthållighet. Svårigheterna blir större, då vårdpersonal, läkare, kuratorer, socialarbetare ibland har svårt att komma i kontakt med de utstötta. Man talar inte samma språk, man har svårt att förstå varandras värderingar. De utstötta vill ofta inte ha den hjälp som finns att få, vilket tyder på att de hjälpmöjligheter som finns inte helt är anpassade till behoven. Socialvården har arbetat med s. k. uppsökande verksamhet. Men denna verksamhet ställer stora krav på dess personal, som ofta arbetar med knappa resurser. De institutioner, där exempelvis hemlösa tas emot, har för liten personal och verkar därför sällan rehabiliterande. Man för samman ett stort antal människor, erbjuder mat och en säng men i stort sett inte mer. Det finns få vägar från dessa institutioner till det etablerade samhället. För dessa kategorier bör man av allt att döma i så liten utsträckning som möjligt bygga specialhus, utan i stället satsa på insprängda lägenheter. Syftet med den sociala vården kan vara av flera olika slag. Den kan utgöra service, den kan styras av behandlingsbehov eller krav på återanpassning till samhällets normer. De utstöttas vård motiveras officiellt av behandlingskravet och återanpassningskravet. Den genomförs ofta med tvångsåtgärder. Gemensamt för dessa vårdformer är att de behandlade utsätts för övervakning, inskränkt information, påtvingat gruppliv med andra utstötta och att de har ytterligt små möjligheter att påverka sin egen situation. Det finns ofta en skiljelinje mellan vårdad och vårdare, som vållar motsatsförhållande. Den tvångsmässiga vårdsituationen är passiviserande. Tvånget och därmed bristen på motivation skapar svårigheter i behandlingsarbetet. Det är tveksamt om det alls är möjligt att kombinera tvång och vård. De höga återfallstalen pekar i motsatt riktning. institutionsvård är den kategorisering, som sker av vårdtagarna samt den isolering, som automatiskt följer. Kommunikationerna med yttervärlden inskränks eller försvinner helt. Vännerna försvinner, kontakterna bryts. Dessa negativa effekter av anstaltsvistelsen kan motverkas genom en vård mera byggd på samarbete. Intagna och personal kan gemensamt diskutera fram lämpliga arbetsmetoder. Ansvaret för patientens vård kommer då att ligga också på honom själv och inte enbart på personalen. flyttas alltför lätt bekymren över på en kurator, som sedan förväntas ordna allt till det bästa utan att patienten själv gjort någon ansträngning eller formulerat något egentligt önskemål. Även om huvudansvaret för vården av dessa människor ligger på samhället, bör vi ta till vara de vårdmöjligheter som erbjuds på frivillig bas. Den personlighetsförändring, som krävs för att bryta med det tidigare livet och lära nya normer, kan av allt att döma endast försiggå inom en grupp, där vaije steg mot ett mera välanpassat liv uppmuntras och där man känner sig omgiven av personer, som är solidariska men ställer bestämda krav. Det har i praktiken visat sig att vissa kristna grupper uppvisat ovanligt goda resultat, när det gällt att ge f. d. alkohol- och narkotikamissbrukare inte bara tillfällig lindring och vård utan också en möjlighet till ett verkligt nytt liv, detta kanske inte så mycket på grund av ideologins direkta påverkan som därför att missbrukarna här möter människor villiga att satsa sig själva mycket radikalt och ge inte bara av sin betalda arbetstid utan av sin fritid och sitt familjeliv. Uppenbart är att en verksamhet av denna art ställer helt andra krav på samhällets nykterhetsvård och socialvård över huvud taget än vad man sett sig i stånd att kunna motsvara eller ens satt upp som mål. Det är givetvis inte realistiskt att förutsätta, att alla slummens invånare, som känner sig utstötta av samhället skulle kunna komma i åtjnutande av denna starkt personligt präglade intensivvård. Men man har anledning förmoda, att så inte heller behövs. Men vid den ökade satsning som krävs för att hjälpa de svårare fallen är det enligt vår mening av största vikt att de erfarenheter, som gjorts av religiösa och ideella organisationer, tas till vara. Eftervården inom olika områden är starkt försummad. Den som lämnar en vårdinstitution saknar inte sällan de elementära förutsättningar, som krävs för en återanpassning arbete, bostad och kontanter. Följden blir alltför ofta snabbt återfall. Kontakterna mellan olika vårdorgan fungerar inte tillfredsställande. Den öppna vården måste därför byggas ut för att förebygga allvarliga problem för den enskilde men också för att en smidigare utslussning av individen ska kunna genomföras. Den som genomgått en fängelsevistelse, vistelse på ungdomsvårdsskola eller nykterhetsvårdsanstalt behöver ett solitt stöd på många olika områden. Det gäller bostadsanskaffning och arbetsanskaffning för att den sociala situationen skall bli acceptabel. Vidare krävs kurativa insatser och hjälp till stabiliserande kontakter med medmänniskor och organisationer. sen att välja den lättare vägen och återvända till det gamla gänget blir annars lätt övermäktig. Möjligheter att kanalisera sin energi på sociala mål och känna grupptillhörighet är viktiga delar av ett nytt levnadsmönster. På detta område kan ideella organisationer, som kristna och politiska organisationer, och patientföreningar fylla en mycket stor funktion. De åtgärder och målsättningar vi förordar för att hjälpa samhällets utstötta är alltså främst följande: Olika förebyggande åtgärder för att söka hindra att en social slum över huvud taget uppstår. Snabb hjälp från socialvårdens sida till människor, som kommit i tillfälliga ekonomiska svårigheter. Hjälpen skall syfta till att få dem upp på en normal nivå, inte bara att hålla dem vid liv på slumnivå. En bostadspolitik, som gör det möjligt för människor med ovannämnda svårigheter att bo i normal integrerad bostadsmiljö, så att risken att hamna eller stanna i förslummade miljöer minskas. En hård satsning på intensiv personlig vård i en mänsklig gemenskap för dem som halkat längst ner såsom en direkt ersättning för slumkamratskapet. Ordentlig upprustning av eftervården med möjlighet för den hjälpbehövande att ständigt hålla kontakt med kurator, övervakare och andra hjälporgan. Frågan om en upprustning och nyinriktning av samhällets socialvård utreds . Vid sidan av samhällets egna vård- och hjälpinsatser bör enligt vår mening samhälleligt stöd i större utsträckning utgå till ideella och religiösa organisationer, som frivilligt söker hjälpa de utstötta. Dessa organisationer har visat på vägar och metoder, som gett goda resultat, som lyft människor ur en slumtillvaro och som ofta gett möjligheter till en mänsklig gemenskap. Från socialhuvudtiteln utgår anslag för Bidrag till Länkrörelsen m. m. Departementschefen föreslår en ökning av detta anslag med . till , vilket är positivt. Medel från anslaget utgår dock endast till Länkrörelsen, RFHL och en del andra organisationer för stöd och hjälp till läkemedelsmissbrukare. Vi anser, att detta är mycket värdefullt. Men med tanke på att även andra ideella eller religiösa organisationer utför ett liknande arbete och med liknande goda resultat under svåra personella och ekonomiska förhållanden, bör medel från detta anslag utgå även till dessa för den del av deras arbete, som består av gemenskapsfrämjande gruppverksamhet för socialt handikappade, främst alkohol- och läkemedelsmissbrukare. har i sitt anslagsäskande /72 begärt en ökning av anslaget med . Anslaget bör enligt vår mening utgå med , varav . bör anslås till religiösa och ideella organisationers verksamhet av nämnda art. Dessa medel bör förvaltas av , som efter ansökan skall kunna fördela dem till berörda organisationer. Bedömningen bör vara sådan att även nya metoder för dylik verksamhet uppmuntras. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att fler ideella organisationer blir berättigade att erhålla bidrag ur det nu befintliga anslaget Bidrag till Länkrörelsen m. m., varvid anslagsrubriken ändras till Länkrörelsen och andra frivilliga ideella organisationer, samt att nämnda anslag uppräknas med ytterligare . () ()