mot · FU02562 · 1971-01-27 00:00:00 — Motion nr 1971 Mot. angående den ekonomiska politiken. Den ekonomiska politikens mål är att garantera välståndsutvecklingen för alla grupper och delar av vårt land. Stigande välstånd förutsätter hög tillväxttakt i ekonomin. har BNP-begreppet som indikator på välfärdsutvecklingen varit föremål för kritik. långtidsutredning konstaterar med anledning härav »att BNP-begreppet är fullt adekvat för analys av produktionskapacitet och därmed resursutrymmet för framtida konsumtion, kapitalbildning, utrymme för ulandsbistånd, bytesbalansmål etc. Däremot kan det endast tjäna som utgångspunkt och referensram när det gäller välfärdsaspektema och de kvalitativa sidorna i övrigt av den ekonomiska och sociala utvecklingen.» Det skulle kunna tilläggas, att inte minst för de sociala reformsträvandena är BNP-begreppet adekvat, eftersom det antyder hur stora resurser som står till det allmännas förfogande och dessa resursers tillväxt. Ett högt och stigande välstånd förutsätter en hög sysselsättningsnivå. Strävandena att åstadkomma en större jämnhet i inkomstfördelningen förutsätter också hög sysselsättningsnivå. Med stigande välstånd som ideell riktpunkt blir de mål som den ekonomiska politiken söker uppfylla för att nå detta hög tillväxttakt och full sysselsättning. Detta förutsätter också stabilt penningvärde och balans i de utrikes betalningarna. I en alltmer intemationaliserad ekonomi får kravet på balans i de utrikes betalningarna allt större tyngd. En betingelse härför är ett stabilt penningvärde, i den meningen i alla fall att penningvärdeförsämringen i inte sker snabbare än i de länder som är våra främsta handelspartners. För att den fulla sysselsättningens politik skall vara möjlig som penningvärdets stabilitet upprätthålls, måste regional balans uppställas som ytterligare ett av den ekonomiska politikens mål. I en situation med bristfällig regional balans kan inflatoriska fenomen uppträda parallellt med sysselsättningssvårigheter i vissa regioner. En hög tillväxttakt förutsätter en hög investeringsnivå. I , som har en mycket svag befolkningstillväxt och där arbetskraftstillgången mätt i antalet arbetstimmar minskat och den enligt långtidsutredning kommer att minska även , måste bruttonationalproduktens tillväxt helt grundas på ökad produktivitet och sålunda på en hög investeringsnivå. Investeringar och sparande är parallella begrepp. En hög investeringsnivå förutsätter ett högt sparande. Det är inte ovidkommande i vilka former sparandet sker. Tillgången på riskvilligt kapital i och utanför bankväsendet är nära avhängigt av det personliga sparandet. Den ekonomiska politikens mål är alltså beroende av varandra. Stigande välstånd kräver ett effektivt resursutnyttjande. Detta är inte möjligt utan en verksam konjunkturutjämning och regional utjämning så att en hög sysselsättningsnivå kan upprätthållas. Det förutsätter vidare balans vid ianspråktagandet av tillgängliga resurser mellan konsumtion, privata investeringar, offentlig konsumtion och offentliga investeringar. Det förutsätter en effektiv avvägning mellan politiska mål såsom ekonomisk utjämning mellan olika medborgargrupper eller tillhandahållande av det allmännas tjänster å ena sidan och å andra sidan långsiktiga tillväxtmål. Ju större del av de tillgängliga resurserna som används för privat eller offentlig konsumtion, ju långsammare kommer resurserna att tillväxa. Det stora beroende av internationellt utbyte av varor och tjänster som präglar den svenska ekonomin begränsar de marginaler inom vilka avvägningar kan göras mellan konsumtion och investeringar. Såvida ej tillräckligt utrymme kan beredas fär näringslivets produktivitetshöjande investeringar kommer konkurrensförmågan gentemot utlandet fortlöpande att försvagas. Följden av en sådan utveckling blir ökade svårigheter att upprätthålla balansen i de utrikes betalningarna samt svårigheter att upprätthålla den reella lönenivån och sysselsättningen inom exportindustri och importkonkurrerande industri. Svårigheterna att upprätthålla balansen på de utrikes betalningarnas område har varit ett permanent problem i den svenska ekonomin. Detta framgår av tabell 1 och 2 på följande sida. Handelsbalansens saldo har regelmässigt varit negativt. Underskottet har emellertid fram t. o. m. 1964 kompenserats på tjänstesidan genom ett betydande överskott i sjöfartsnettot. Även om, såsom framgår av tabell 2, bytesbalansen sex gånger uppvisade ett underskott, kompenserades dessa underskott mer än väl under överskottsåren så att saldot för perioden som helhet blev positivt. har emellertid ett underskott i bytesbalansen noterats, som tenderat att bli allt större. Vad som skett är i främsta rummet, att turistnettot visat ett allt större underskott. har också kommit att bli alltmer negativ främst till följd av den ökande u Tabell 1: Handelsbalansens och bytesbalansens utveckling . Källa: 1970 och finansplaner. Export av varor, fob Import av varor, eif Övriga tjänster, netto Bytesbalans för varor, tjänster och Tabell 2. överskott (+) eller underskott ( -) i handelsbalansen (H) resp. bytesbalansen (B) . 51 52 53 54 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 B + + + + hjälpen men också på grund av ökande räntebetalningar till utlandet. Enligt de preliminära beräkningarna blir bytesbalansunderskottet rekordstort. Detta beror till dominerande del på en ytterligare kraftig försämring av handelsbalans och turistnetto. Det synes sannolikt, att den kraftiga försämringen av turistnettot sammanhänger med den ökande invandringen till och immigranternas valutautförsel till sina hemländer. På detta pekar bl. a. det förhållandet som nämns i årets preliminära nationalbudget att det kraftiga valutautflödet tili »väsentliga delar förklaras av ett enskilt resande och de utgifter som uppstår i samband härmed. För denna uppfattning talar bl. a. uppgifter för då ökningen i utflödet var som störst om att turistbyråerna skulle ha haft en dålig säsong, liksom även den av luftfartsverket rapporterade blygsamma ökningen på av antalet passagerare med sällskapsflyg från svenska flygplatser.» En slutsats av detta skulle vara, att en skatt på turistresor även om en sådan kunde göras effektiv sannolikt blott i begränsad utsträckning skulle förmå avsakta turistnettots försämring. finansplan förutspåddes, att handelsbalansens underskott skulle begränsas till och bytesbalansunderskottet till . I den reviderade finansplanen 1* 1971. Valutareserven vid utgången av åren 19631970 samt valutareserven mätt i det antal veckors import som den motsvarar. Källa: förvaltningsberättelse 1968 och 1969 samt finansplan. milj. kronor Veckor import hade siffrorna justerats upp till 545 resp. . Bakom denna kalkyl låg antagandet, att exporten volymmässigt skulle öka med (i den reviderade finansplanen) och värdemässigt (reviderade finansplanen) under det att importens volymmässiga ökning skulle begränsa sig till och värdemässigt till . Denna bedömning kritiserades från flera håll som alltför optimistisk. Så påpekade t. ex. moderata samlingspartiet i sin motion om åtgärder på den ekonomiska politikens och näringspolitikens område (II: 1970), att den bedömningen förutsatte, »att pris- och kostnadsutvecklingen kan hållas inom sådana gränser, att exportindustrins och den imporlkonkurrerande hemmamarknadsindustrins internationella konkurrensförmåga kan upprätthållas». I sin motion angående den ekonomiska politiken (II: 1970) fastslog man vidare, att det snarare torde »finnas anledning att räkna med ett större underskott än ». Tack vare den internationella högkonjunkturen kunde exporten volymmässigt öka och värdemässigt . Marknadsläget torde ha gjort en ännu större exportökning möjlig, vilken emellertid på grund av exportindustrins otillräckliga kapacitet aldrig kom till stånd. Eftersom importen volymmässigt kom att öka med och värdemässigt med åtminstone , ökade handelsbalansens underskott från 1969 till preliminärt . Det kraftigt ökade bytesbalansunderskottet ledde inte till den ytterligare försämring av valutareserven, som det fanns anledning att frukta. Den mycket kraftiga avtappningen av valutareserven, som ägde rum och som primärt torde ha sammanhängt med oron på den internationella valutamarknaden men också med räntedifferenser mellan olika länder, avstannade efter den franska devalveringen och revalveringen av D-marken den svenska räntehöjningen kan också ha spelat en roll och stabiliserade valutareserven på en mycket låg nivå fram till och med . har därefter en begränsad återhämtning skett. Som framgår av tabell 3 ökade valutareserven med . Valutareserven är emellertid fortfarande liten i förhållande . Satt i relation till importutvecklingen minskade valutareserven också under detta år. Av betydande intresse är frågan om bytesbalansunderskottets finansiering. Den stora avtappningen av valutareserven sammanhängde med en försämring av kapitalbalansen under detta år med ca från ett överskott på 620 till ett underskott på . förbättrades återigen kapitalbalansen med till ett överskott på . Detta beror till icke obetydlig del på privat långfristig upplåning utomlands samt på en gynnsam utveckling av värdepappershandeln. Det skall emellertid noteras, att det i främsta rummet är en förbättring av betalningsbalansens restpost om till ett överskott på som ligger bakom den begränsade valutareservförbättringen. Innebörden av detta torde vara, att vår valutareserv i allt större utsträckning finansieras med kortfristiga krediter och handelskrediter, som i väsentligt högre grad än de långa krediterna är känsliga för förändringar i kreditmarknadsläget. Om detta är riktigt har vårt betalningsläge gentemot utlandet blivit alltmer labilt, och detta förhållande torde i så fall ha varit den kanske viktigaste förklaringsfaktom i valutareservavtappningen . Det skulle sannolikt också innebära, att ränteförändringar i i förhållande till omvärlden relativt snabbt skulle ta sig uttryck i förändringar i valutareserven. Det innebär vidare ett starkare internationellt beroende och en reducering av våra möjligheter att föra en självständig ränte- och kreditpolitik. Även i ett annat avseende har de senaste årens utveckling på de internationella betalningarnas område ökat vårt beroende av omvärlden och minskat möjligheterna att föra cn självständig ekonomisk politik. Konjunkturpolitiken har som mål att begränsa konjunkturvariationema inom landet. Genom en återhållande ekonomisk politik i en uppåtgående konjunktur söker man undvika en överhettning inom ekonomin och sålunda begränsa prisstegringarna och undvika en överefterfrågan på arbetskraft; genom expansiva åtgärder söker man i en nedåtgående konjunktur undvika undersysselsättning. Är konjunkturpolitiken framgångsrik blir konjunkturvariationema inom landet mindre än i omvärlden. En följd av sådana expansiva åtgärder under en lågkonjunktur är, att man genom att stimulera efterfrågan kan räkna med en importuppgång, som inte har en motsvarighet i en värdemässigt lika stor exportuppgång. Man får alltså räkna med en försämring av betalningsbalansen. På samma sätt kan man räkna med att en framgångsrik åtstramningspolitik under en högkonjunktur leder till en förbättring av betalningsbalansen. Genom att under en högkonjunktur förbättra bytesbalansen och öka valutareserven skapar man den buffert, som erfordras för att en expansiv politik skall kunna föras i ett vikande konjunkturläge. Som framgår av fig. 1 på följande sida har tidigare den svenska ekono BNPts årliga förändring i fasta pri Betalningsbalansens, handelsbalansens och bytesbalansens utveckling 19581970 samt BNP:s årliga ökning i fasta priser. Källa: , nationalräkenskaperna samt finansplan. min följt detta mönster. Under konjunkturuppgången 19601961 liksom 19641965 skedde cn markant förbättring av handels- och bytesbalans liksom av betalningsbalansen. 1967 med recessiva tendenser kan den motsatta utvecklingen avläsas. Under högkonjunkturen 19681970 har emellertid något annat inträffat. Trots en mycket markant konjunkturuppgång har betalningsbalansen kraftigt försämrats och som ovan framhållits en uttömning av valutareserven ägt rum har valutareserven minskat . Detta innebär en allvarlig begränsning av möjligheterna att under en eventuellt kommande konjunkturavmattning föra en sysselsättningsstimulerande politik. Försvaret av valutan tillåter inte en sådan försämring av betalningsbalansen, som ägde rum under t. ex. lågkonjunkturerna 19621963 eller 19651967. Det är inte rimligt att det med andra ord kan bli nödvändigt att ge valutapolitiken företräde framför sysselsättningspolitiken. Totalbudgetens saldo 1961/621970/71. Källa: Finansplanerna. 1961/62 62/63 63/64 64/65 65/66 66/67 67/68 68/69 69/70 70/71 saldo 527 327 86 165 354 1 631 2 931 2 648 3 817 1 258 Bakgrunden till denna situation är, att den ekonomiska politiken under den senaste högkonjunkturen, som vi nu tycks vara på väg ut ur, inte var tillräckligt stram. Som framgår av tabell 4 var det statliga upplåningsbehovet /70 rekordstort och tycks bli aktningsvärt också för innevarande budgetår. Expansiva inslag i finanspolitiken har alltså medverkat till en uppdriven efterfrågan i under högkonjunkturen 19681970, vilket fått som följd kraftiga prisstegringar, överefterfrågan på arbetskraft och de ovan diskuterade svårigheterna med bytes- och betalningsbalansen. finansplan och reviderade finansplan underskattade de inflatoriska tendenserna och den förda finanspolitikens expansiva effekter. Enligt finansplanens beräkningar skulle prisstegringarna uppgå till ; i den reviderade finansplanen nämndes siffran . a. moderata samlingspartiet ifrågasattes realismen i denna bedömning. I den ovan nämnda motionen II: 1970 fastslogs sålunda, att det fanns »en påtaglig risk för att penningvärdeförsämringen icke oväsentligt kommer att överstiga de , som anges i finansplanen», och i motionen II: 1970 sades, att »inflationen torde snarare bli mellan ». I årets finansplan beräknas konsumentpriserna ha ökat under loppet av 1970, varav är att hänföra till höjda skatter. och särskilt hade den offentliga sektorns verksamhet en klart efterfrågeökande inverkan på samhällsekonomin. preliminära nationalbudget beräknas den sammantagna offentliga sektorns inverkan på den samlade efterfrågan, då vissa automatiska effekter på det offentligas inkomster eliminerats, ha varit att denna ökade och 1969 . pekar samma beräkningar på en mindre efterfrågedämpande effekt, men särskilt under förra delen av 1970 torde den offentliga sektorns verksamhet inte oväsentligt ha spätt på den totala efterfrågan trots tidigareläggningen av momshöj ningen på vissa kapitalvaror, den 25-procentiga investeringsavgiften och den hårda kreditpolitiken. Härav framgår tydligt, att bördan av den i sig otillräckliga åtstramningen i sin helhet lades på näringslivet och i någon mån på konsumenterna. Också i finansplanen konstateras, att »tendenserna till överhettning i ekonomin bestod . Den intensifiering av högkonjunkturen som skedde kan väsentligen återföras 2* 1971. till utvecklingen av lagerinvesteringarna.» Det görs vidare gällande, att »den restriktiva ekonomiska politiken ledde till en dämpning av den inhemska efterfrågans tillväxt och till en förbättring av den samhällsekonomiska balansen ». De kraftiga prisstegringarna under förra delen av 1970 föranledde regeringen att fatta beslut först om ett partiellt prisstopp och något senare om totalprisstopp. Huruvida de prisstegringar som ägde rum var av den allvarliga art, som prisregleringslag åsyftar, och huruvida den ekonomiska situationen kunde beskrivas så, att det »uppkommit betydande fara för allvarlig stegring av det allmänna prisläget inom riket», skall inte diskuteras här. Det saknar emellertid inte intresse att notera, att det enligt årets finansplan hade skett »en dämpning av den inhemska efterfrågans tillväxt» och »en förbättring av den samhällsekonomiska balansen». Under den del av 1970, som prisstoppet var i kraft, kan det sålunda enligt finansplanens bedömning inte längre ha förelegat någon betydande fara för allvarlig stegring av det allmänna prisläget, och prisstoppets effekt på prisnivån torde sålunda ha varit begränsad. De ekonomisk-politiska åtgärder som vidtogs för att begränsa effekterna av det uppdrivna efterfrågeläget kom för sent och torde ha börjat verka först när den internationella konjunkturutvecklingen redan pekade neråt. De inhemska prisstegringar som bl. a. medverkade till ökningen av bytesbalansens underskott blev därför höga i förhållande till omvärlden, som nedanstående uppställning ger vid handen. Uppgifterna avser konsumentprisindex procentuella ökning mellan enligt 1970:8. Även de åtgärder, som aviseras i årets finansplan för att stimulera näringslivets investeringar, måste sägas komma . Inte minst för att öka möjligheterna att komma till rätta med bytesbalansunderskottet hade det varit önskvärt att åtgärder tidigare vidtagits, eftersom den bristande balansen i de utrikes betalningarna i betydande utsträckning är ett kapacitetsproblem, vilket närmare kommer att diskuteras nedan. Antalet konkurser 19611970 samt den procentuella förändringen år . Källa: samt köpmannaföreningarna. 1961 1962 1963 1964 1965 1966 1967 1968 1969 1970 Antal konkurser 1568 1616 1376 1493 1294 2013 2328 2595 2838 (3750) Procentuell förändring från före gående år 5,7 3,1 -14,9 8,5 -13,3 5,6 15,6 11,5 9,4 (31,4) finansplan beräknades näringslivets investeringar öka . I sin motion om åtgärder på den ekonomiska politikens och näringspolitikens område ifrågasatte moderata samlingspartiet realismen i denna skattning. Vi trodde inte på den lättnad på kreditmarknaden, som antyddes finansplan utan menade, att »utvecklingen på kreditmarknaden kommer att göra en ökning av näringslivets investeringar omöjlig. Den hårda kreditpolitiken har i hög grad verkat återhållande på näringslivets investeringar. Möjligheterna till en lättnad på kreditmarknaden är begränsade.» ök ningen av näringslivets investeringar begränsade sig också till . Sannolikt har de negativa verkningarna för näringslivet av den härda kreditpolitiken varit väsentligt mer omfattande än denna begränsade investeringsökning ger vid handen. Detta antyds både av statistiken över antalet varsel och av konkursstatistiken. Antalet varsel om driftinskränkningar ökade från 320 till 683. Antalet berörda anställda var 10 921 resp. 21 028. Utvecklingen av antalet konkurser framgår av tabell 5. I främsta rummet var det de små och medelstora företagen, som drabbades av denna utveckling. Det är framför allt dessa företag, som är beroende av bankkrediter och som drabbas hårt av en kreditåtstramning. För den relativt exklusiva grupp börsnoterade företag, som har möjligheter att företa obligationsemissioner, drabbar en kreditåtstramning mindre hårt och detta gäller i än högre grad det fåtal storföretag, som kan låna pengar på de internationella kredit- och kapitalmarknaderna. Det är därför blott ett 30-tal företag, som dessutom haft god självfinansiering, som svarat för huvuddelen av investeringarna . Även arbetslöshetsstatistiken pekar på att så varit fallet. Det är inom de s. k. skogslänen som man i största utsträckning återfinner de företag, som på grund av både lönsamhetsstruktur och storlek kan förväntas ha det största beroendet av tillgången på bankkrediter. Det är också inom dessa områden, som arbetsmarknadsstatistiken klarast pekar på ökade sysselsättningssvårigheter , särskilt . , var antalet vid arbetsförmedlingen anmälda arbetslösa i skogslänen 13 021, 17 307 resp. 19 317. 1969 var motsvarande siffror 12 145, 15 167 resp. 17 806. minskade antalet vid ar betsförmedlingen anmälda lediga platser. För skogslänen var antalet , 8 391, 7 100 resp. 7 072. var här motsvarande siffror 7 592, 8 277 resp. 8 790. Tendensen i utvecklingen är visserligen densamma både i storstadslänen och i övriga län (exklusive skogslänen), men här översteg antalet lediga platser väsentligt antalet anmälda arbetslösa. Det synes alltså inte osannolikt, att den hårda kreditpolitiken har bidragit till att accentuera den regionala obalansen i den svenska ekonomin. En rad faktorer samverkar till att försvåra bedömningen av den ekonomiska utvecklingen . Den stabilisering av den internationella liksom den inhemska konjunkturen, som kunde noteras , torde komma att bestå åtminstone av 1971. Att näringslivet fortfarande har en betydande orderstock skulle kunna tagas som intäkt för att behovet av arbetskraft ännu kommer att vara stort. Det kan emellertid i detta sammanhang finnas anledning att notera, att det tycks finnas en tendens att i ökad utsträckning annulera gjorda beställningar och betala de avbeställningsavgifter detta medför, då efterfrågan avtar. Detta skulle innebära, att orderstocken blivit en mindre god mätare av kommande efterfrågan på arbetskraft. Ovan har konstaterats, att efterfrågan på arbetskraft minskade som antalet hos arbetsförmedlingen anmälda arbetslösa har ökat. Denna utveckling har fortsatt . Antalet hos arbetsförmedlingen anmälda arbetslösa var medio januari 57 758 mot 46 340 . Antalet lediga platser var 36 536 mot 54 699 . I storstadslänen var fortfarande antalet lediga platser större än antalet arbetslösa, men i skogslänen och i övriga län var förhållandet det motsatta. I årets finansplan räknar man med att vi 1971 går in i ett lugnare konjunkturförlopp men att det inte är fråga om någon kraftigare konjunkturavmattning utan att utvecklingen även under detta år skall präglas av aktivitet på hög nivå. Tre faktorer skulle kunna nämnas, som bekräftar denna uppfattning: dels tycks en uppsplittring av konjunkturmönstret ha skett, dels är som ovan nämnts ordersituationen god, dels torde en förväntad uppgång i den amerikanska konjunkturen få expansiva återverkningar på den västeuropeiska ekonomin. Finansplanen ägnar betydande utrymme åt behovet att öka näringslivets investeringar. Det 10-procentiga investeringsavdrag, som föreslås för att stimulera investeringsverksamheten, föranleder finansministern att räkna upp näringslivets investeringar från konjukturinsti tutets till ; för industriinvesteringar räknade med en ökning på , under det att man i finansplanen kalkylerar med att industrins investeringar skall öka . Det finns anledning att ifrågasätta realismen i denna bedömning. Det faktum, att vi befinner oss i ett vikande konjunkturläge, torde göra näringslivet mindre benäget att företa investeringar. Även om konjunkturen åter skulle tendera uppåt, finns det ändå anledning att ifrågasätta möjligheterna till en investeringsökning av den storleksordning, som förutses i finansplanen. Det är återigen förhållandena på kreditmarknaden, som kan komma att verka återhållande på investeringsutvecklingen. I årets preliminära nationalbudget redovisas mellan en ökning av affärsbankernas utestående lån till industrin , mellan var ökningen ; mellan däremot minskade affärsbankernas utestående lån till industrin . Den verkliga minskningen av kreditgivningen var emellertid väsentligt större än dessa siffror ger vid handen eftersom BNP till löpande priser ökade . Om det antas att kreditbehovet utvecklas i samma takt som BNP till löpande priser, skulle minskningen av affärsbankernas utlåning till industrin närmast vara av storleksordningen . Totalt minskade utlåningen på kreditmarknaden med ca : statens upplåning minskade med 0,6 miljarder, kommunernas med 0,5 miljarder, bostadssektorns upplåning ökade med 0,4 miljarder och näringslivets upplåning minskade med hela . Följden av den hårda kreditpolitiken har blivit en markant försämring av näringslivets likviditet. a. de mindre industriföretagen synes ha drabbats mycket hårt. torde det alltså finnas ett stort, uppdämt kreditbehov. I den preliminära nationalbudgeten räknar man med att näringslivets kreditbehov uppgår till . Detta skall jämföras med en upplåning av storleksordningen 2,5 miljarder , dvs. ett behov av upplåningsökning på .