mot · FU021369 · 1971-04-12 00:00:00 — Motioner nr 1971 Nr 1369 av i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 51 med förslag till rennäringslag, m. m. I proposition 1971: 51 framlägger Kungl. Maj:t förslag till rennäringslag, m. m., som anses skall främja renskötseln för omkring 700 samefamiljer. Förslagets utformning påminner om vad en ledamot i bl. a. yttrade: »Man har sagt, att förvaltningen, sådan den varit, utgjort ett stort skydd för den enskilde. Men huru har detta kunnat ske af ett förvaltningsverk, som sjelf stått under Regeringens myndighet. Jo, uppenbarligen endast på det sättet att denna myndighet neutraliserats och blifvit den i verkligheten beroende i stället för att vara den bjudande. Sålunda har förvaltningen skjutit sig emellan Regering och Representation. Den har gjort omöjligt för regeringen att framgå längre på reformernas väg, än dessa förvaltningsverk, till hvilka frågorna för utredning hänskjutits, pröfvat skäligt att förorda. När en reform varit i fråga, har den lagts i händerna på förvaltningsverken, hvilka lagt hinder i vägen derför, och så många om och men hafva framställt, att saken ofta derigenom blifvit förstörd. Derföre har man också nästan för hvarje fråga måst tillsätta särskilda komiteer med föreläggande för dessa af vissa grunder att följa; och endast på detta sätt har man lyckats att nå det mål, hvartill man syftat.» Principiellt och praktiskt kunde man väl förväntat av en ändring i rennäringen, att man accepterat att alla som bor i och har svenskt medborgarskap är och skall betraktas som svenskar. Vi har benämningar som svenskar, samer, , värm- och upplänningar och dalmasar, men som en enhet kräver vi likhet inför lag och rätt och ett likartat stöd och skydd från staten, länsstyrelser, landsting och kommuner. Tyvärr kvarstår att samema och deras näring betraktas som ett slags Skansenromatik. Samema skall i och annorstädes betraktas som svenska medborgare och inte uppfattas som ett undantag från i övrigt. Att när det gäller samer kvarbli vid en sorts rasideologi är missvisande. Vi har omkring 600 000 invandrare i , varav ca 200 000 fått svenskt medborgarskap och 400 000 är utländska medborgare, och en rasuppdelning är utesluten. När sökte skapa en landsenhet mötte han nästan oöverkomliga hinder i form av bl. a. familj-, by-, socken- och häradstänkanden liksom en språk- och dialektförbistring som skilde och avgränsade möjligheterna till kontakt mellan olika enheter. Det är riktigt att i ett utlåtande möter man t. ex. för att i sju landsförsamlingar fanns 16 426 personer som var finsktalande och i länets sex lappmarker 4 469 som talade lapska. Det sägs »att hvarje af dessa folkstammar talar sitt eget språk, ehuru en del av den Lappska befolkningen förstår Finska språket och en annan det Svenska, men största delen af dessa folkstammar förstår och talar endast sitt eget språk». Språk- och dialektförbistringen skärptes även i äldre tid genom att ca 40 å av adeln och ridderskapet var av utländsk börd. Strävan till att alla skulle lära sig tala och skriva svenska har varit och är en grundläggande landsangelägenhet. Detta har gagnat olika människors särart i språk, kultur och annan egenart. Det är även orimligt att bibehålla en undantagslagstiftning för samer där skråväsende och privilegier skall bevaras för en grupp medborgare på bekostnad av andra gruppers lika och självklara krav att få nyttja kronans natur-, mark- och vattentillgångar. I landslagen av , som byggde på gammal bondesedvanerätt, liksom i äldre författningar ansågs det som självklart att det i olika allmänningar finns en rätt att få nyttja dem. författning fastslås ett gammalt undantag i orden: »Ej må den understöd af allmänning njuta, som finnes hafva egen skog etc., eller med egen skog illa farit.» I , med en i äldre tid genomgående fattigdom och karg tillvaro, tvingades kronan att vidtaga säregna insatser för att lindra nöden. Kronan gav nybyggare, samer, , bönder etc. nyttjanderätter av olika slag. Till dessa hör de s. k. avvittringarna av markområden, som ansågs skulle ge utkomst och möjlighet att överleva i hård tid och karg bygd. Tyvärr kom med en ohämmad spekulationslust, och baggböleriet tilläts spoliera natur- och försörjningsvärden och kvarlämnade en industriellt sargad bygd. Hur detta kunde ske kan synas oförklarligt, men ståndssamhällets traditioner och rättsfostran, och allmogens rättslöshet, torde väl ligga närmast sanningen. på kungl, befallning utförda utredning av bolags förvärv av jordegendom visar ätt av skogsfastigheterna inom lappmarkerna, t. ex. i , , och , inom en del socknar mera än hälften av markområdena var i skogsspekulanternas händer. Kronans stora markområden skövlades och togs från kronan och överfördes till enskilda ofta med hjälp av ämbetsmän och rättsväsende. I t. ex. landshövdingeberättelsema för åren 18331837 sägs: »Renskötseln, som är Lappallmogens och jemväl, i förening med boskapsskötseln, åtskilliga Lappmarks-nybyggares hufvudnäring, kan ej heller sägas hafva vunnit någon tillväxt.» I Westerbottens berättelse sägs: »Boskapsskötsel har ifrån uråldriga tider varit och är ännu en af Ortens hufvud-näringar, särdeles i .» I riksdagstryck, utredningar och författningar från äldre tid har rätten till renskötsel eller annan nyttjanderätt till kronans tillgångar i aldrig enbart varit förbehållen samerna. Rennäringen har i äldre tid fått utövas av den befolkning som bott och levat inom renbetesområdena, även om samema under vissa tider avstängdes från vistelse inom t. o. m. ett helt län. Under förra århundradet, och så länge »Herjeådalen tillhörde , var det strängt förbjudet för Lapparna att vistas inom denna provins, derom Gefleborgs Landshöfdingeembetets Kungörelse», som hade följande lydelse: socknemän af Kongl. Maj:ts Befallnings-hafvande i understödde, hafva hos mig anfört Klagomål öfver de olägenheter, som af Lappar, hvilka hafva sig nedsatt uti Funnesdalens och byar uti Härjeådalen, dem i hvarjehanda måtto skolat tillfogas: jag har genom vederbörande härom förskaffat mig tillförlåtelig kunskap, och funnit anledningen till dessa Klagomål vara verkliga. Och allenstund Kongl. Maj:t under den l:sta i nåder befallt att alla Lappar som utom sig nedsatt derifrån skola afvisas till sin rätta hemvist, deruti Kongl. Resolutionen på Prästerskapets besvär af uti 2:dra § instämma; äfven som Kongl, förordningen af den l:sta förmår att den Lapp som annorstädes än der föreskrivit finnes sig nedsätter åter bör till Afföras, för den skull och i stöd af alla dessa författningar, anbefalles härmedelst alla de Lappar, som å Funnesdalens, Råndalens och Tännes, Byars skogar och mark sig olofligen nedsatt, att genast derifrån afflytta, och till den rätta sig begifva, till undgående deraf, att i annan händelse genom Krono Befallningsmannens välbetrodde föranstaltande derifrån varda drifne; och skall för det tillkommande tider vara såväl dessa som andre Lappar vid ett vite af 50 Daler silf:mt allvarligen förbuditt, att nu eller sig derstädes nedsätta; öfver åtlydnaden häraf Kronobetjäningen äger hålla noganste uppsigt och hos mig skyndsamlingen inberätta hvad häremot i en eller annan måtte föröfvas Kan, hvilkett alle som vederbör till ofelbar efterrättelse Länder. Vid bedömningen av dessa påbud och kungörelser , både före och därefter, måste man komma ihåg att vid ståndsriksdagen 1723 utfärdades nya privilegier för adeln och prästeståndet. I Secreta utskottet, som bestod av 100 ledamöter, var bondeståndet uteslutet, och utskottet bestod av »50 af adel, 25 prester och 25 borgare». tillsattes en »Secretissime Beredning» som behandlade de allra hemligaste ärendena, och en »Urskiljningsdeputation», som redigerade riksdagsexpeditionema. Om konungen dröjde med sin underskrift å ärenden som förelädes honom, försåg rådet handlingarna med sådan under fick rådet av ständerna en kunglig namnstämpel med uttrycklig instruktion att begagna den. nedlade regeringen , och var utan konung. s. k. revolution och , samt vad som därefter följde, var knappast en samhällsatmosfär där lag, rätt, trygghet och människovärde hade plats. Kammarkollegiets arkiv, som icke av brand eller på annat sätt försvunnit, torde kunna giva prov på hur och på vad sätt olika handlingar, kungörelser och påbud kunde tillverkas. Grunden till rätten att bruka nyttjanderätter framgår av 1647 och Skogsordningar, vars 4 § säger: »Ländernas Allmänningar, såsom de till Landzens inbyggjares tarff och godo, äro fordom af vittrade och förordnade: alltså stånde de till Landzens innebyggjares, af högre och lägre ståndz huustarff, till att nyttja med fääbete, fiskjande, och vedbrand, men icke till att förderfva och utdödha; medh samme rätt tillstå Herads Allmenningame sijne interesserade Sockneinbyggjare att nyttja och njuta till huustarfven, men icke att förödha och förderfva för androm eller efterkommande.» Principen om gemenskap har sin grund i en urminneshävd, som ligger något hundratal år ytterligare tillbaka i tiden. Påståendet att samerna skulle utgöra den ursprungliga befolkningen i kan starkt sättas i tvivelsmål. Betänkande åren 18171818 nr 118 beskrives »Lappen, såsom ett fullkomligen Nomadiserat folkslag, hatar allt tvång, och, då han deraf för mycket tryckes, vandrar bort och flyttar sina bopålar till nästgränsande , der han mötes af frihet och oberoende. Så väl Lappen som Nybyggaren, ja sjelfva Bonden, skulle verksamheten säkrast framkallas genom en genast synbar fördel.» Det bör även påminnas om att det i äldre tid fanns ett nu nedlagt järnbruk i Kengis i socken . Det är sannolikt att främst och nybyggare utgjorde en majoritet av den bofasta befolkningen i . Vad som befolknings- och samhällsmässigt samt rättsligt skett mellan är det svårt att få en bild av. Gränser och utformning av olika nyttigheter har avgjorts i en ofta hård och brutal maktkamp, som ännu synes pågå. När rennäringen i lag gjordes till en monopoliserad och privilegierad näring för samer, med rätt att få nyttja kronans och andra marker som renbetesland, och samer tillika lade beslag på jakt och fiske, vilka sedan urminnes tider brukats av alla som bodde i , kränktes andra folkgruppers sedan urminnes tid gällande rättigheter, och utvecklingen själv visar dess orimlighet. Antalet i rennäringen sysselsatta personer har successivt minskat . Den renskötande befolkningen beräknades vara 2 000 i , drygt 200 i och drygt 300 i . Endast omkring 700 hushåll är för sin försörjning helt eller delvis beroende av renskötseln. Renbetesmarkema lär omfatta , större sjöar ej inräknade. Äganderätten ligger hos kronan, och ingen skall med äganderätt kunna förvärva denna mark eller genom expropriation eller på annat sätt vid domstol eller genom myndighet kunna avhända kronan sin egendom. I äldre tid, till vilken man även kan räkna tiden , hade aldrig samerna av historiska, juridiska eller andra skäl kunnat hävda en urminnes- eller sedvanerätt till att ensamma äga renbetesrätt, fiske och jakt m. m. på annat sätt än den som tillkommer andra som lever och bor inom renbetesområdena. Det är även lika anmärkningsvärt att samerna kunnat icke endast nyttja jakt och fiske för husbehov utan tillika ta avkastningen av kronans egendom och utestänga andra från nyttjande. Att detta kunnat ske kan väl endast förklaras av att kronan aldrig haft någon instans som tillvaratagit kronans och allmogens rätt. Rennäringslagstiftningen innebär även en kränkning av grundlag och urminneshävd. De sakkunniga, med undantag av landshövdingen i , synes ha förbisett andra gruppers och fritidsfrågomas betydelse och berättigade krav på hänsyn och att även de har rätt till att få sin tillvaro och sina problem beaktade. Det är märkligt att lärdomar icke tagits eller beaktats efter den livliga debatten omkring om anläggande av en norrländsk Bergslag i Kirunaområdet. och Ekon. Utsk. betänkanden nr 118 och 142 talas det bl. a. om att: »Hela gränsebandet emellan Svenskbygden och Lappmarkerna framvisar väl många sådana och nästan öfverallt mötande lägenheter, hvilka kunna blifva föremål för en omtänksam framtid och gifva anvisningar att vinna rika landskap utan eröfring och blodsutgjutelse. Men, som den ofvanbeskrifna ibland alla synes förmonligast och lättast åtkomlig såsom erbjudande de minsta svårigheter att öfvervinna.» I betänkandet framhålles av höga vederbörande »så tillstyrkas Riksens Höglofl. Ständer, att dervid fästa sin hufvudsakliga uppmärksamhet, och till en Bergslags organiserande uti den vestliga delen af Öfver samt den sydliga och östliga delen af Socknar, använda de utvägar, som kunna vara att tillgå, dels genom dervarande ännu odisponerade Kronoskogar, dels genom ditflyttade af annorstädes försutna Bergsmanna-privilegier, och sluteligen genom de i öfrigt skeende uppoffringar af Staten, hvilka, så vidt de med tillgångarna äro förenliga, aldrig synas till större gagn för Fosterlandet och framtiden kunna användas». Att det dröjde innan verksamheten i kom i gång berodde till stor del på det motstånd bondeståndet reste mot förslaget genom att privilegierna i Hellestad och Vånga Bergslager skulle överflyttas. Men utskott framhöll realistiskt »samt till vinnande af dertill nödiga förberedelser, anser Utskottet dem vara af sådan art, att de endast genom noga undersökningar på stället samt af kunniga, i ortens hushållning erfarna och med folkets lynne förtroliga Embetsman eller andra der boende, ansedda personer kunna bestämmas. Riksens Höglofliga Ständer tillstyrkas derföre vördsammeligen, att hos Konungen göra underdånig hemställning om tillsättning af en Comité i orten under Landshöfdingen presidium, bestående af Bergsmästaren och Ledamöter, hvilka äga allmänt förtroende, samt helst sådana som äro kände för nit och insigt uti Bergshanderingen.» Av utskottsutlåtande framgår tydligt att kronan som ägare kunde nyttja sin egendom i hägn av sin äganderätt på det sätt som den ansåg bäst och riktigast skulle gagna land och folk. Eftersom äganderätten kvarblev hos kronan och begränsade sig till en förändring av dess nyttjande, så stred det icke mot grundlag, gammal landslag eller sedvaneeller urminneshävdsrätt. SSR:s påstående att de sedan äldsta tid hävdat marken inom renskötselområdet och att samemas rätt skulle kunna karakteriseras som en medäganderätt är orimlig. Lika orimligt är det att någon påstått att samema skulle vara utsatta för minoritetsförtryck och att det historiskt skulle finnas uppenbara paralleller mellan behandlingen av samerna i och indianerna i Nord- respektive . Detta tyder på en nutidsbetonad bristande kunnighet om fakta, som endast kan skada samernas intressen. Ingen minoritet i något annat land skulle fått disponera eller nyttja så mycket av statens markområden och olika nyttigheter samt i övrigt ha samma rättigheter till speciellt sociala förmåner som är gemensamma för alla. näringsliv och befolkning i dess helhet ställdes i och med ett rationellt utnyttjande av malm- och skogstillgångar inför nya, stora och svåra gemensamma problem, som i dess växlingar kräver helgjuten gemenskap, solidaritet och handlingskraft, speciellt i nutid. Befolkningen i t. ex. var 1961 261 802 personer, för att 1970 vara 256 750, alltså en minskning med 6 052.1 var folkmängden 285 676, för att 1970 vara 274 104, en minskning med 11 572. I var folkmängden 139 799, för att 1970 vara 126 158, en minskning med 13 641. folkmängd var 1961 239 619 och 1970 233 971, en minskning med 5 648. Under den angivna tidsrymden har Norrlandslänen minskat sin folkmängd med 36 913 personer. Det beräknas att avgången från jordbruket och skogsbruket i uppgår till närmare 25 000 personer. Lappbyarnas befolkning upplever även stor arbetslöshet och undersysselsättning. Arbetsmarknadsmyndigheterna har fått gå in med betydande miljonbelopp för att hjälpa även samebefolkningen. Fjällkarlamas klubb i och andra som lever fjärran från dem som dagligdags brottas med Norrlandsproblem, arbetslöshet m. m. i länsstyrelser, landsting och kommuner kan tycka att vandringsleder, andra serviceanordningar i fjällvärlden, arbetstillfällen m. m. är onödiga. Tyvärr kan icke befolkning leva på att betjäna stora och modiga, som har råd att uppleva exklusivt. med dess möjligheter till frisk luft och naturupplevelser, jakt och fiske måste i första hand göras tillgängligt för de människor som där skall leva och bo. Men det finns även ett angeläget behov att för befolkningen i och landet i övrigt utnyttja vidderna, att göra dem mera miljövänliga och attraktiva och att därigenom såsom rekreationscentrum skapa trivsel. Samhälls- och befolkningscentra i anslutning till nyttjande av malm och skog i vårt föränderliga samhälle tvingar till en anpassning och förnyelse. Så länge industriell verksamhet var knuten till bolag och enskilda och kunde tillgodogöra sig råvara praktiskt taget utan ersättning till kronan var ett och gav stora vinster till enskilda. har miljardbelopp tagits från kronan och lämnats till baggbölare och bolag. När industriell »död» inträdde fick staten söka hela såren av enskild framfart och giva hjälp 'och stöd för dem som blev kvar. De miljoner staten satsar i är blygsamma i förhållande till dem bolag och enskilda tagit. Men enskilda och bolag tog icke endast industriell råvara. De har även lagt beslag på gamla urminnesrätter till fiske, jakt m. m., som befolkningen i sin övergivenhet behöver ur trivselsynpunkt och som spelar en avgörande roll för människor i glesbygd. kan och måste göras mer attraktivt som turist- och rekreationsområde. I Mellan- och finns ett växande behov av tillgång till ren luft och en natur lämpad och iordningställd för olika fritidsaktiviteter, till hjälp mot »stress» och för att giva människor en naturlig, helande och hjälpande hälso- och sjukvård. Att ånyo särställa rennäringen från helheten kan icke lösa utan endast fördröja en lösning av helhetens problem. Renskötseln kan icke giva den bärgning dess utövare kräver. Sysselsättnings- och inkomstsvårigheter för samer och andra som bor i är gemensamma och måste bedömas som en enhet. Inom ramen för de ekonomiska och personliga förutsättningarna måste liksom landet i övrigt fritt få välja sin livsform och få del av alla de förmåner som den materiella och andliga utvecklingen inom landet ger möjlighet till. Befolkningsutvecklingen i fjällänen är helt annorlunda än på . Vi kan försöka gå »udenom», men läget i t. ex. var att av rikets totala renskötande befolkning fanns i dess Lappmarkskommuner. Total befolkning Renskötande befolkning Renskötande befolkning i Ar 1880 1920 1945 1965 13 557 51 793 65 891 81 315 3 300 2 118 1 942 1 891 procent av totala befolk I exempelvis fanns en total befolkning av 1 973 personer, av vilka var renskötande. fanns det i 28 303 personer, varav var renskötare. Att en same, som arbetar i gruvan, med byggnadsarbete etc. i , när våren kommer kan resa till fjälls obehindrat och jaga och fiska och ofta tjäna mera på fisket än i gruvan, under det gruv- eller andra arbetare saknar dessa förmåner, kan knappast skapa gemenskap och känsla av jämlikhet. Det är kronan som är ägare till mark- och sjöområden i Lappmarkerna. De exklusiva intressena och ekonomiskt starka i Mellan- och har månhända i eget intresse ett ömt och omhuldande hjärta för samema, men de glömmer att det trots detta finns ett flertal samer som brottas med stora svårigheter och icke kan leva av enbart välvilja. Det finns i ca 880 000 människor som vill leva i och där känna trygghet och trivsel. Varför tas de icke in i bilden? har 36 913 personer av en hård verklighet tvingats att flytta från Norrlandslänen. Många pensionärer ser icke »endast» ungdomen flytta bort; gamla skogs-, bruks- och bygdebefolkningar får även uppleva att bolag och enskilda, tyvärr även domänverket, avstänger dem från fiske och jakt, som de av ålder och urminnes hävd brukat eller fritt kunnat nyttja; urgamla bygdevägar som förfäder med möda brutit stängs av med låsta järnbommar av mäktiga bolagsherrar och betjänte. Det är lätt att säga till bygdebefolkningen: »Vi flytt int.» Det har icke trots allt varit samebefolkningen som fått vidkännas de största ingreppen, utan det är bygdebefolkningen i övrigt som fått uppleva flyttfåglarnas flyttning söderut i tiotusental men som knappast ens kan känna hoppet att våren kommer med en färd tillbaka. Det är märkligt att de som i Mellan- och tagit på entreprenad inte ser vare sig smutsen eller naturförstörelsen i egna län men målar fula deviser efter vägarna om och tiger om smutsen i , , , Bomhus, Forsmark etc. eller de många som flyttar från ; detta får gå förbi näthinnor och känslospröt hos de exklusiva opinionsmakarna, som synes vara mera fjärrsynta än närsynta. Detta trots att Mälarlänen är och ytterligare kommer att bli ett befolkningscentrum där trängseln blir stor. För den som upplevt det bristande intresset för natur- och miljövård, fritids- och rekreationsmöjligheter allt och envist tvungits att år ganska ensam få bevaka dessa frågor skulle det bli en olycka om denna attityd nu skulle slå över i sin motsats i en nyväckt yra. Natur- och miljövård, rekreations- och fritidsproblem måste och bör kunnas lösas med och inte mot de människor som lever i områdena. Dessa frågor måste lösas i gemenskap. borde kunna beakta vad utskott gav uttryck åt och som landshövdingen i som sakkunnig antytt, att endast genom noggranna undersökningar på stället samt åt kunniga, i ortens hushållning erfarna och med folkets lynne förtroliga, under Norrlandslänens styrelser och i samarbete med landsting och kommuner överlåta det centrala ansvaret för att finna en form för hur och på vad sätt problemen bör lösas. Att frågor av ekonomisk, principiell och rikspolitisk karaktär måste lösas i kontakt med regering och riksdag i ett förtroligt samarbete är självklart. Om dessa kontakter sker direkt, utan fördröjande hinder, måste detta innebära en väsentlig förbättring. Ansvar, handläggning och verkställighet måste ligga hos länsstyrelserna i . Då det gäller uppdelningen i samer och andra i boende, bör fastslå att förlegad rasindelning och sagoomspunnen folkstammeromantik aldrig haft ett realistiskt underlag och helt bör utgå ur lagstiftning och i livsbetingelserna i . , liksom en mångfald grupper av medborgare med andra benämningar, är svenska medborgare med likvärdiga rättigheter och skyldigheter. Skråväsendet infördes väl i men upphävdes 1846. Det återinfördes genom den nu gällande lagen och skulle förstärkas av den föreslagna rennäringslagen m. m. Dess orimlighet framträder alltmer genom den dynamiska utveckling som kom med gruv- och skogsnäringens utbyggnad och koncentrationen av befolkningen till gruvsamhällen och tätorter, vilken kräver helt andra hänsyn i planering och samhällsarbete. Rennäringen bör självfallet få nyttja renbetesmark för dem som bedriver renskötsel, så länge dess utövare kan få en rimlig försörjning därav. Men en krympande rennäring måste, liksom all annan verksamhet, finna sig i att staten, som ägare av marken och med ansvar och skyldighet mot alla medborgare, men hänsyn till samhällsförändringen skall kunna förändra dess nyttjande. Det bör även ankomma på länsstyrelserna att noga förhindra spekulativa och främmande intressen att ockupera även renbetesland, kronans egendom. Det bör även i detta sammanhang understrykas och rättas till att en försvinnande liten del medborgare och stora skogsbolag lagt beslag på enorma mark- och sjöområden och utestänger gamla arbetare och bygdebefolkningen från urgamla nyttjanderätter, som de i generation efter generation och i sin ungdom obehindrat kunde nyttja. Privilegier och processer har aldrig löst något problem i . och utredares tankemöda, som i tryckta handlingar kan följas , fjärran från de bygder och människor vilkas bekymmer och svårigheter de skall övervinna, har icke heller gett resultat. De centrala ämbetsverken och rättsförfarandet i , främst då det gäller sakrätter, framstår mer än annars som museala företeelser som kostar allt fler miljoner utan att de kommer närmare en lösning av uppgifterna.