mot · FU02133 · 1971-01-19 00:00:00 — av m. Q. om ökat stöd åt handikappade. En lämplig definition av handikappade är »människor med särskilda behov». En sådan definition omfattar inte endast de ca 180 000 människor som erhåller förtidspension utan också de hundratusentals i vårt Iand som utan att vara pensionsberättigade har behov av tillfälliga och varaktiga hjälpåtgärder. Det gäller människor, som på grund av sin ålder är lite långsammare, människor som på grund av allergier inte kan fortsätta i sitt gamla yrke, människor som på grund av sjukdomar inte orkar upprätthålla en heltidstjänst, människor som på grund av förslitning, bullerskador, ryggskador tvingas söka ny sysselsättning, människor som blir offer för det uppskruvade tempot och den stigande svårighetsgraden i arbetslivet, människor som stöts ut ur samhällsgemenskapen. Samhällets planering måste utgå från det faktum, att en mycket stor del av befolkningen har handikapp. Dessa måste ha rätt att göra en arbetsinsats och delta i samhällets aktiviteter. Då krävs ett medvetet arbete, som förhindrar att människor utsätts för skador och tvingas till passivitet. Samhället får inte bli ett lyckorike endast för den snabbt krympande elit, som klarar påfrestningarna. Åtgärderna måste i varje given situation anpassas efter individen. De nuvarande hjälpåtgärder, som samhället erbjuder, är ofta alltför hårt knutna till schablonmässiga regler, som utestänger stora grupper, antingen det gäller pensionsförsäkring, invalidbostadsbidrag eller socialhjälp. Strävan efter integration av handikappade i samhället måste prägla politiken. På många områden krävs inte bara stora tekniska förändringar utan också nytänkande. Men i vissa fall är också speciella arrangemang nödvändiga för att samhällets olika aktiviteter skall vara tillgängliga för den handikappade. Samhället måste självklart bära kostnaderna för borttagandet av fysiska hinder och därmed göra människan mindre beroende av sitt handikapp. Denna integreringssträvan skall gälla alla områden, bostadspolitiken, arbetsmarknadspolitiken, utbildningspolitiken osv. Tillvaron för en människa får inte tillåtas bli dominerad främst av ett handikapp. Delaktighet i samhällets alla funktioner är en mänsklig rättighet. I vissa av dessa frågor kan inte fatta beslut. Det är då önskvärt, att Kungl. Maj:t och aktivt medverkar till förbättringar genom att uppmuntra kommunerna att på frivillig väg vidta lämpliga åtgärder. Detta ställer stora krav på samhällsplaneringen. Undersökningar har visat att extrakostnaderna för en handikappvänlig miljö är obetydliga, om de beaktas redan på planeringsstadiet. Ombyggnation kräver däremot betydligt större ekonomiska insatser. De nya handikappbyggnormer, som trädde i kraft , är av stor betydelse. Normerna är tillämpningsbestämmelser till 42 a § byggnadsstadgan och lyder: »De utrymmen i byggnad till vilka allmänheten äger tillträde skall i skälig omfattning utformas så att de blir tillgängliga för och kan nyttjas av personer vilkas rörelseförmåga är nedsatt till följd av ålder, invaliditet eller sjukdom.» Det kommer emellertid att dröja länge innan bestämmelsen har fått någon större genomslagskraft och den har dessutom vissa allvarliga begränsningar. Med utrymmen till vilka allmänheten äger tillträde avses endast entréutrymmen fram till trappa eller hiss i flerfamiljshus samt entréutrymme i affärslokal. Endast ett fåtal bostadshus med två och tre våningar byggs med hiss, vilket gör de övre våningarna otillgängliga för den rörelsehindrade för både boende och tillfälliga besök. Det ökande antalet rörelsehindrade gör att detta måste ändras. En handikappvänlig miljö kräver mer hänsynstagande än som är allmänt . Kraftfyllda insatser måste göras för att alla lokaler och bostäder så långt möjligt anpassas efter lika behov och görs flexibla, så att de med små förändringar kan utnyttjas av handikappade hyresgäster. Handikapporganisationerna måste ges möjlighet att på ett aktivt sätt ta del av planeringen liksom handläggningen av handikappfrågor. De bör därför få utse egna representanter i statliga utredningar, som rör socialpolitiska frågor, samt alltid anlitas som remissinstans. I utbildningen för socionomer, psykologer, tekniker osv. bör handikappfrågor ingå som en obligatorisk del i undervisningen. Trots de stora förbättringar, som utvecklingen medfört för olika handikappade grupper, släpar dessa fortfarande efter i den allmänna standardökningen. visar, att den fattige oftare drabbas av handikapp av olika slag (hörselskador, ryggskador osv. ), att handikappet medför en klart sämre standard än den övriga befolkningen åtnjuter. Lönen är lägre, pensionerna är för vissa grupper mycket knappa, och handikappet medför ofta extrakostnader, som ytterligare tär på inkomsten. har i låginkomstutredningen klart visat det påtagliga sambandet mellan t. ex. låg lön och rörelsehinder, låg lön och psykiska besvär, låg lön och dåliga tänder osv. För att förebygga handikapp och möjliggöra för redan handikappade att själva höja sin inkomst krävs en utvidgad forskning på flera olika områden. Det är betydelsefullt att statens arbetsklinik ges tillräckliga resurser för forskning angående de handikappades förutsättningar för olika slags yrkesverksamhet. Men också pensionssystemet har luckor som försätter många mindre grupper i en svår ekonomisk situation. En grupp, vars problem måste lösas, utgörs av de unga och medelålders handikappade, som inte kan gå ut i arbetslivet och följaktligen inte heller tillgodoräkna sig ATP-poäng. De är hänvisade till att hela livet leva på grundpensionsnivå. I synnerhet är detta svårt för unga handikappade som har större kostnader än t. ex. en ålderspensionär, för bosättning, nöjen m. m. En översyn av pensionsreglema måste därför göras i syfte att skapa bättre förhållanden för handikappade, som står utanför ATP eller har mycket liten ATP. Pensionstillskotten kan inte betraktas som en tillräcklig förbättring. För att den som drabbas av handikapp skall kunna bli delaktig i samhällets olika funktioner krävs en betydligt större satsning på denna grupp. Detta kan ske på flera olika sätt. En möjlighet är att höja grundpensionen för denna grupp handikappade och därmed frångå den skenbart rättvisa principen att grundpensionerna skall vara lika. I har man skilt mellan åldersoch förtidspension och bättre kunnat tillfredsställa de unga handikappades behov. En bestämmelse i pensionsförsäkringssystemet som vållar svårigheter är 6 kap. § 2 och 7 kap. § 4 i lag om allmän försäkring, som minskar pensionsförmånerna vid giftermål eller i vissa fall samboende. Ett samboende minskar inte i sig kostnaderna för den handikappade, och en pensionssänkning är omotiverad. Principen att vissa förmåner skall vara avhängiga civilståndet är dessutom otidsenlig och bör avskrivas. Alla pensionsförmåner bör, som tidigare framfört, vara individuella, dvs. oberoende av civilstånd och kön. Andra luckor i försäkringssystemet utgörs av bestämmelser i allmänna försäkringslagen kap. 9 § 2, som ger rätt till invaliditetstillägg till förtidspension eller ålderspension om hjälpbehov eller synskada inträffat men inte om hjälpbehovet eller skadan inträffar efter 63-årsdagen. Försörjningsbördan för den enskilda individen och hans ekonomiska situation måste rimligtvis vara densamma oavsett om behovet inträffat före eller efter en viss ålder. Bestämmelsen synos därför meningslös och bör ändras så att tillägg utgår när än behovet uppstått. Tillämpningen av gällande bestämmelser förefaller också vara mycket snäv. Hörselskadade och psykiskt handikappade har mycket svårt att få dessa tillägg delvis beroende på språkproblem men kanske också på grund av bristande förståelse för deras behov av daglig hjälp. I samma lag 9 kap. § 3 stadgas att invaliditetsersättning utgår till försäkrad i arbetsför ålder som är blind eller utför förvärvsarbete och är i behov av fortlöpande hjälp. Invaliditetsersättning utgår emellertid inte om personen erhåller någon annan slags pension. Detta medför att en försäkringstagare med änkepension inte kan erhålla inva Kvinnor med låg änkepension drabbas hårt av denna bestämmelse. Den invaliditetsersättning som utgick medan hennes make levde och förvärvsarbetade dras in då maken avlider. Detta kan innebära en väsentligt försämrad ekonomisk situation för den efterlevande makan. Det är därför angeläget med en förändring av lagstiftningen eller tillämpningen av densamma så att invalidiserade förvärvsarbetande kvinnor ej går miste om sin invaliditetsersättning då änkepension utgår. Två grupper som är missgynnade inom försäkringssystemet är de som har partiell förtidspension samt de som har tilläggspension grundad på s. k. antagandepoäng. Med nuvarande regler kan de trots en god inkomst inte tillgodoräkna sig pensionspoäng för tilläggspension. Trots att förtidspensionärerna inte tillgodoräknas pensionspoäng får vederbörande arbetsgivare emellertid erlägga arbetsgivaravgift för handikappad anställd enligt samma regler som gäller för andra arbetstagare. Bestämmelsen drabbar särskilt hårt de handikappade som aldrig kommit in i ATP-systemet innan de erhöll förtidspension. Detsamma gäller den som fått sin pension grundad på antagandepoäng och erhållit en låg pension, då skadan inträffat kort efter utträdet i förvärvslivet. Sedan ges alltså inga möjligheter att förbättra sina pensionsförhållanden, vilket blir mycket kännbart i synnerhet då förtidspensionen övergår i ålderspension. Bestämmelserna i lag om allmän försäkring bör därför ändras så, att personer med partiell förtidspension skall kunna intjäna ATP-poäng för inkomst av förvärvsarbete för att möjliggöra en höjning dels av ålderspensionen, dels, med vissa tidsintervaller, en höjning av utgående förtidspension. Inte heller den som uppburit förtidspension, utan tillämpning av bestämmelserna om antagandepoäng, under någon del av året kan tillgodoräknas pensionspoäng . Den som erhåller förtidspension under en månad går således miste om pensionspoäng för de övriga elva oavsett hur stor inkomsten är. Detta förhållande är orättfärdigt och måste ändras. Den nuvarande prövningen av rätt till olika förmåner, pensionsförsäkringar och socialvård ter sig onödigt stelbent. För att kunna ge hjälp speciellt avpassad för individen krävs ett mer flexibelt hjälpsystem. Möjligheterna att få förtidspension bör vidgas till att i svårare fall omfatta även sociala handikapp. Det kan vara betydelsefullt att känna den trygghet som en fast pension ger för rehabilitering. »Avvecklingsbestämmelserna» måste sedan vara konstruerade så, att förtidspensionären inte alltför snabbt mister pensionen vid anställning eller »förlorar» på yrkesverksamhet. I hjälpmedelsförteckningen finns en bestämmelse som vållar svårigheter för den handikappade. Enligt denna kan hjälpmedel som kostar mer än inte beviljas utan prövning av . Denna regel förorsakar den handikappade långa väntetider, ibland t. o. m. årslånga. Vissa av dessa dyrare hjälpmedel är absolut nödvändiga för den handikappade, t. ex. specialkonstruerade sängar, rullstolar m. m. Beloppet bör därför höjas till och prövningsförfarandet för belopp däröver förenklas genom att läggas på något därför lämpligt organ i landstingsområdet, t. ex. det av handikapputredningen föreslagna länshandikapprådet. Det är emellertid inte alla grupper handikappade som ges hjälpmedel kostnadsfritt. Hjärt- och lungsjuka kan t. ex. inte få någon tvättmaskin (en rörelsehindrad kan få en sådan enligt hjälpmedelsförteckningen), allergiker kan inte få luftrenare och den psoriasissjuke får inte någon sollampa. Rätten att kostnadsfritt erhålla hjälpmedel på grund av handikapp bör kraftigt utökas till att omfatta alla handikappgrupper, dvs. alla som har behov av hjälpmedel på grund av handikapp eller sjukdom. Väntetiderna för erhållande av hjälpmedel måste dessutom nedbringas. De handikappades tänder är ofta i mycket dåligt skick. Detta beror dels på den handikappades ekonomiska situation, färdsvårigheter m. m., dels på att tandklinikerna inte alltid är utrustade med nödvändig personal, t. ex. narkosläkare. Vid en utbyggnad av folktandvården måste de handikappades problem tas i beaktande. Behandlingen av en handikappad kräver ibland än av en annan tandvårdspatient, vilket fördyrar behandlingen. Detta förhållande måste diskuteras vid utformningen av tandvårdsförsäkringen. Vidare bör tandläkare och annan personal under sin utbildningstid meddelas kunskaper om handikapp. För behandling av svårbehandlade krävs fler och bättre utrustade specialkliniker. Målsättningen för 1970-talets arbetsmarknadspolitik måste vara att kunna bereda arbetstillfällen för alla som vill ha ett arbete. Med den tendens till allt hårdare tempo och ökande press på den enskilda människan går emellertid utvecklingen i motsatt riktning. De snabba strukturrationaliseringarna gör att allt fler får svårigheter att finna en lämplig sysselsättning, och i synnerhet är det svårt för den handikappade att få en stadigvarande sysselsättning. Många av de större industriföretagen rekryterar över huvud taget ingen handikappad arbetskraft. Det är också stor brist på deltidsarbeten. Dessa kan för många handikappade och äldre vara en god lösning på sysselsättningsproblemet. Det är betydelsefullt att fler sådana arbetstillfällen inrättas. Den statliga arbetsvärden har hamnat i något av en krissituation. Antalet sökande har kraftigt ökat och detta, kombinerat med ett ökande antal äldre personer, medför att den utvecklingen inte kan väntas vända. Dessutom blir det alltmer självklart att olika slags handikappade skall ges möjlighet att delta i det aktiva arbetslivet, vilket medför att uppgifterna blir alltmer komplicerade, ökningen av arbetsvårdspersonalen har inte hållit jämna steg med behovet, vilket försvårar situationen för de hjälpsökande människorna. har blivit mycket långa, något som medför stora påfrestningar för de människor som redan drabbats av svårigheter av olika slag. Det är därför angeläget med en ordentlig undersökning av behovet av arbetsplatser för dessa arbetssökande samt av var behovet finns. Detta leder i sin tur till krav på en adekvat fördelning över landet av tjänsterna inom arbetsvärden. Det är vidare angeläget med en övergripande undersökning av hur sådana arbetsplatser genom offentliga åtgärder skall kunna skapas. Genom en förändring av arbetsmiljön och större hänsynstagande till den enskilda individen kan man underlätta de äldres och handikappades situation på arbetsmarknaden. En sådan undersökning kombinerad med möjligheter för den enskilde arbetsgivaren att kostnadsfritt anlita expertis för en genomgång av det egna företaget kan väsentligt förbättra läget. utbildas det dock inte tillräckligt med experter, varför det är mycket angeläget att handikappinstitutet ges tillräckliga resurser för igångsättande av sådan utbildning och verksamhet. Det är samhällets uppgift att sprida information om den forskning som bedrivs på t. ex. arbetsmedicinska institutet, statens arbetsklinik, liksom om de bidrag som företagen åtnjuter vid anställning av handikappad arbetskraft. De statliga och kommunala myndigheterna måste gå i bräschen och i större utsträckning anlita handikappad arbetskraft för att därmed visa vägen för andra företagare. En placering i den öppna marknaden måste vara målsättningen för arbetet med arbetsanskaffning. har i sitt anslagsäskande /72 begärt att det bidrag på /halvår, som utgår till arbetsgivare för handikappad arbetskraft, skall höjas till . Höjningen synes rimlig, då bidraget inte alltid täcker de kostnader som åsamkas och då det är av hög angelägenhetsgrad att arbetsgivaren stimuleras att anställa handikappad arbetskraft. För den lilla grupp som ändå är hänvisad till skyddade verkstäder bör förhållandena göras så lika de som råder på den öppna marknaden som möjligt. har i en skrivelse begärt att för övriga sysselsatta inom den skyddade verksamheten bör huvudmännen genom s. k. arbetsgivarinträde kunna uppbära arbetstagarens pensionsförmåner. På så sätt kan arbetstagaren få ut en ograverad lön, vilket upplevs som mer tillfredsställande. Förhållandena blir därmed mer lika dem som råder på den öppna marknaden. Möjligheter måste naturligtvis skapas för att snabbt kunna ge pensionen till arbetstagaren om situationen förändras. Många handikappade bor i lägenheter, som är svårskötta och inte planerade för handikapp. visar, att handikappade är klart missgynnade när det gäller utrustning i bostaden liksom i fråga om TV, tidningar osv. Fler handikappade än friska saknar varmvatten, bad, centralvärme, WC osv. av de gravt rörelsehindrade sak nar t. ex. centralvärme medan motsvarande siffra för hela befolkningen är . av de handikappade saknar WC mot av hela befolkningen osv. Det är angeläget att förbättra de handikappades bostadsstandard. De möjligheter, som står till buds, är förbättringslån och invalidbostadsbidrag. De bör kompletteras med statliga bosättningslån även för ensamstående handikappade. Reglerna för statliga bostadslån ger endast gifta, samboende eller ensamstående föräldrar lånemöjligheter. En ensamstående, som vill bilda eget hem, har däremot inte samma lånerätt. För den ensamstående handikappade, som endast har en låg pension att leva på, kan det te sig omöjligt att hyra en egen lägenhet på grund av de höga utrustningskostnaderna. Lånerätten bör därför utvidgas till att gälla även ensamstående handikappade. Enligt räntelånekungörelsen nr 553/1967 kan invalidbostadsbidrag utgå för att rörelsehindrads särskilda behov skall kunna beaktas vid utformning och inredning av bostadslägenhet. Bidraget är avsett att täcka extrakostnader, dock högst , för varje lägenhet. Med rörelsehindrad avses rullstols- eller käppinvalid. Genom tillägg har senare också synskadad och person med starkt nedsatt förmåga att utnyttja armarna eller som saknar armar gjorts bidragsberättigade. Detta innebär att stora grupper handikappade fortfarande utestängs från möjligheterna att få invalidbostadsbidrag, trots uppenbara behov av detsamma. Allergiker, epileptiker, dvärgväxta osv. behöver också specialutrustning och större utrymmen, men för deras behov utgår inga bidrag. En översyn av gällande bestämmelser är nödvändig i syfte att ändra bestämmelserna så att de knyts till behovet och inte till handikappgrupp. Alla personer, som på grund av handikapp behöver speciella arrangemang i sina lägenheter, bör kunna erhålla ersättning för detta. bör också gällande maximibelopp tas bort. Det börjar bli allt vanligare med dubbelboende, dvs. man har ett fritidshus dit man söker sig för avkoppling och vila. För den handikappade är denna rekreationsmöjlighet låst så till vida, att invalidbostadsbidraget endast beviljas för permanent boende. Den handikappade som inköper ett torp eller en fritidsstuga kan inte få bidrag för nödvändiga förändringar. Hotell, stugor som hyrs ut osv. är dessutom ofta omöjliga att utnyttja av en handikappad på grund av felaktig planering. Bestämmelserna bör därför ändras så att de gäller även fritidshus. För åtgärder som medför standardhöjning utgår förbättringslån. Många av de bostäder, som handikappade och äldre innehar, är som tidigare påpekats i stort behov av sådana förbättringar. Detta arbete kräver ofta experter. Även vid nybyggnation krävs expertinsatser, då bostäderna måste utformas individuellt. Sådana experter skulle kunna knytas till länsbostadsnämnderna för att de smidigt skall integreras i planeringen av bostadsbyggandet. Det behöver närmare utredas hur denna verksamhet skall kunna bedrivas. lånets maximibelopp tas bort för att möjliggöra bättre tillgodoseende av individuella behov. Många handikappade bor i föräldrahem, då detta är den enda boendeform som erbjuder rimlig service. Även om hyreskostnaderna är möjliga att betala, kan inte servicekostnaderna täckas av en pension. Andra bor på institutioner av samma skäl. Många av dessa handikappade är i stort behov av en egen lägenhet för att kunna leva ett mer självständigt och tillfredsställande liv. Den service som samhället ger är emellertid inte tillräcklig. Det krävs extra åtgärder för gravt handikappade t. ex. tillgång till personal dygnet runt. Behovet kan lösas genom iordningställande av specialutrustade insprängda lägenheter i vanliga bostadshus. För ett optimalt utnyttjande av personalresurserna kan lägenheterna emellertid inte vara alltför utspridda men de får inte heller bli så många, att huset får karaktär av kategorihus. Lämpliga åtgärder bör vidtas för att lösa problemet med handikappades ofrivilliga vistelse på institution. Av formella skäl framställs yrkande angående översyn av pensionsregler, tandvård för handikappade, förbättring av handikappades arbetsoch bostadsförhållanden i särskilda motioner. Med hänvisning till vad som ovan anförts föreslår vi att måtte besluta 1. att hos Kungl. Maj:t hemställa om att a) prövningsförfarandet vid behov av hjälpmedel förenklas, b) beloppet för hjälpmedel som kan fås utan särskild prövning höjs till samt att prövningen för hjälpmedel däröver decentraliseras till ett länsorgan, c) hjälpmedelsförteckningen vidgas till att omfatta alla hjälpmedel, som är nödvändiga på grund av handikapp eller sjukdom; samt 2. att utvidga lånerätten för statliga bosättningslån till att omfatta även ensamstående handikappade. /ENKEL (fp) () () ()