mot · FU0295 · 1971-01-19 00:00:00 — av m. fl. angående vapenfrinämndens handläggning av ärenden rörande vapenfri tjänst. Den gällande lagen om vapenfri tjänst uppfattades i inledningsskedet sorn en viktig reform i jämförelse med de förhållanden som tidigare rådde. Den nya lagen uppgavs spegla en mer generös syn på vapenvägran. En viss förenkling av det administrativa förfarandet genomfördes; en särskild myndighet, vapenfrinämnden, tillsattes med uppgift att behandla ansökningar om vapenfri tjänst och fatta beslut. Nya tjänstgöringsområden har tillkommit för de vapenfria, och det är som svarar för placering och utbildning. Den lagliga grunden för vapenfri tjänst är dock i allt väsentligt densamma. En sökande får vapenfri tjänst om han kan styrka att bruk av vapen mot annan strider mot hans personliga övertygelse och skulle medföra djup samvetsnöd för honom. utser för varje sökande en utredningsman som har att efter intervju med den sökande och efter att ha tagit nödiga referenser yttra sig över graden av samvetsnöd. Kritik kom tidigt att riktas mot lagens villkor för vapenfri tjänst. Vilken allvarlig personlig övertygelse som helst godtogs inte av vapenfrinämnden. Övertygelsen måste vara av etisk eller religiös natur, medan en övertygelse som formulerade sig i politiska termer diskvalificerades. Varje frångående från begreppet allvarlig personlig övertygelse kan medföra godtycke och tolkningsbesvär. Det förefaller även som om utvecklingen icke blivit den avsedda och önskvärda. söker drygt 2 000 personer vapenfri tjänst. Av ett oföränderligt antal behandlade ansökningar avslogs år . lär enligt tidningsuppgifter omkring två tredjedelar av alla behandlade ansökningar ha avslagits. Som orsak till denna utveckling brukar officiellt anges att de sökande i allt större utsträckning anför motiv för sin vägran som inte står i överensstämmelse med lagen. Det är dock otroligt att andelen s. k. samvetsömma skulle ha sjunkit så kraftigt i de aktuella klasserna. Det har dessutom visat sig att sökande som anför religiösa skäl för sin vägran i växande utsträckning drabbas av avslag. I själva verket lär en sådan omsvängning i relationen beviljade/avslagna ansökningar knappast kunna komma till stånd utan att vara samordnad med något slag av administrativt förfarande. fattar sina beslut på grundval av vad utredningsmännen anför. Som utredningsmän tjänstgjorde tidigare präster tillhörande olika samfund, socialarbetare, m. fl. Rekryteringen skedde således bland lekmän som åtnjöt medborgerligt förtroende. synes denna lekmannainstitution ha fungerat väl. är bilden vad beträffar utredningsmännen en helt annan. Det minskade ianspråktagandet av lekmän som utredare har gått hand i hand med den sjunkande delen beviljade ansökningar, något som knappast kan anses vara en tillfällighet. Enligt uppgift lär en i bosatt person haft inemot 200 utredningsuppdrag . Beräknat efter antalet färdigbehandlade ansökningar innebär detta att denna person själv handlade ungefär var sjätte ansökan. Dessa uppgifter har inte dementerats av vapenfrinämnden, som tvärtom har medgivit att någon lekamannamedverkan praktiskt taget inte längre förekommer. I ett yttrande till JO av sägs bl. a.: Vid nämndens kansli finns inrättade bl. a. två tjänster för förste byråsekreterare i lönegrad Ag 23. Befattningshavarna användes huvudsakligen till utredningsuppdrag. Härutöver har nämnden för utredningar haft att lita till endast privatpersoner, som åtagit sig utredningar efter tillfrågan i varje särskilt fall. I den bristsituation som uppstått på utredarsidan har det varit tacknämligt att (namnet uteslutet) haft möjlighet att åtaga sig ett förhållandevis stort antal utredningar. Alldeles oavsett detta kan nämnden icke förstå att det skulle ligga något klandervärt i att en och samma person gör många utredningar. Tvärtom är det önskvärt att utredningarna koncentreras till ett mindre antal personer än som är fallet. De olika utredarnas jämförelsetal skulle därigenom bli betydligt större, och därmed skulle större garantier erhållas för en likartad bedömning av alla sökande. Med hänsyn till den otillräckliga utredningskapaciteten har nämnden hos Kungl. Maj:t begärt att få anställa ytterligare utredare på heltid. Genom beslut har Kungl. Maj:t medgivit att nämnden får uppdra åt högst sju tjänstemän inom försvarets personalvård att såsom heltidsanställda experter biträda nämnden jämlikt 5 § angivna kungörelse. Men även om det i 5 § lagts i nämndens hand att fritt bedöma vilken utredning som behövs för prövning av en ansökan om vapenfri tjänst kan väl icke därmed ingå att den helt skall ändra karaktär och frångå sin huvuduppgift? Det förefaller som om det finns en medveten strävan från vapenfrinämndens sida att på eget initiativ eller efter direktiv hålla antalet beviljade vapenfriansökningar under en viss nivå. Om nämnden skulle anse sig ha en sådan målsättning har den också lyckats skaffa sig det instrument som behövs för att administrativt klara denna uppgift. Genom att koncentrera utredningsuppdragen till några få heltidsengagerade tjänstemän kan nämligen vapenfrinämnden på ett effektivt sätt göra sig själv till en nullitet och låta andra styra handläggningen av de olika ärendena. En sådan inställning och utveckling av en mycket svår arbetsuppgift, nämligen att bedöma och fatta beslut i en fråga där ungdomen vill ha vapenfri tjänst efter en allvarlig personlig övertygelse, måste rättas till. JO har framhållit, och med rätta, att den bärande tanken bakom kommunikationsprincipen är just att det inte går att med tillbörlig grad av säkerhet bedöma tillförlitligheten av ett utredningsmaterial, om inte den mest initierade, dvs. den saken angår, fått tillfälle att granska det. Uttalandet gjordes mot bakgrund av ett konstaterande av risken för felaktigheter som vållas av den mänskliga oförmågan att absolut felfritt behandla uppgifter som inhämtas under en undersökning eller utredning. Dessa synpunkter gör sig enligt min mening gällande i särskilt hög grad i fråga om en utredning angående en persons religiösa eller etiska inställning. Språket är ett ofullkomligt kommunikationsmedel i sådana fall, och risken är stor både för att sökanden missförstår utredarens frågor och för att utredaren missuppfattar sökandens svar. Utredningsmannens utlåtande bör regelmässigt kommuniceras med sökanden så att han får tillfälle att före ärendets avgörande komma med de tillrättalägganden och kompletteringar som han kan finna påkallade. Att en sökande skall ha rätt att kräva att få ta del av ett utredningsmaterial m. m., innan det inlämnas till vapenfrinämnden, borde väl anses vara en självklar rätt, som skall gälla oavsett hur utredningen sker och kan komma att ske. Nämnden har anfört att dess beslut kan överklagas hos Kungl. Maj:t och att en besvärsinstans i princip skall ompröva saken i hela dess det ligger i sakens natur att det skall tämligen vägande skäl till för att ett överklagat beslut skall ändras. Detta gäller i synnerhet i ärenden där utgången är beroende av värderingar och bedömningar. Utsikterna till framgång med en plädering i sådana ärenden är därför vida mindre hos besvärsinstansen än hos den första instansen. Besvärsinstansen hyser en i och för sig naturlig obenägenhet mot att sätta en egen värdering eller bedömning i stället för en som förstainstansen gjort, om besvärsinstansen inte kommit till stark övertygelse om att dess värdering eller bedömning är riktigare, säger . Det förefaller även som om det krävs en vidare tolkning av begreppet allvarlig personlig övertygelse än den nuvarande. Det krävs mycket av ansvar, takt, hänsyn och kunnighet av en utredning, eftersom de sökande är ungdomar med individuella egenskaper, där det knappast kan vara lämpligt med schablontänkande och schablonbedömning. En centralisering av utredarna medför en opersonlig kontakt och bristande kännedom om dem som söker vapenfrihet, och det förefaller vara av central betydelse att en viss och större kännedom om de sökandes livssyn och förhållande till samhälle m. m. skulle vara erforderlig. Från denna synpunkt borde det anses vara nödvändigt med en decentralisering av utredningar och utredare. enhet eller utredare från den bygd där den som söker vapenfrihet lever och bor bör ha de största förutsättningarna att på ett bättre och riktigare sätt utreda och ge upplysningar än en central myndighet alla förhållanden bör dock utredningsmännen ej vara knutna till totalförsvaret. En genomgående översyn av de frågor som ovan anförts och den nuvarande handläggningen samt bedömningen av vapenfrifrågorna är en angelägen uppgift. Tillkomsten av vapenfrinämnden hade väl bl. a. till syfte, att den genom sin sammansättning skulle garantera en mera allsidig och personlig prövning. En byråkratisk och tjänstemannastyrd nämnd kan, om utredarnas omdömen tillmäts en avgörande betydelse, lätt föra till att den beslutande vapenfrinämnden kommer att få mer en formell än en reell arbetsuppgift. Detta kan lätt föra till att främst ungdomen kan tvivla på om nämnden har någon meningsfull uppgift att fylla och om den är en objektiv rättsgaranti i vapenfrifrågorna. Med hänvisning till det anförda hemställes att måtte besluta att i skrivelse till Kungl. Maj:t påtala behovet av och hemställa om en allsidig och förutsättningslös översyn eller utredning av vapenfrinämndens praktiska handläggning av vapenfrifrågoma, eventuella brister i lagen eller anvisningar etc. samt att Kungl. Maj:t måtte till lämna en redogörelse och eventuella förslag, vartill översynen anses föranleda. () () () ()