mot · FU021167 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. angående bostadskvotens fördelning mellan länen. Bostadsbyggandet i vårt land har utvecklats utomordentligt snabbt. Efter att ha legat påen nivå av 60 000 70 000 lägenheter steg antalet färdigställda lägenheter snabbt till ca 97 1965, och passerade bostadsbyggandet 100 000 lägenheter. Denna internationellt sett helt enastående satsning på bostadsbyggandet hade högre bostadproduktion per invånare än närmast efterföljande land skall ses mot bakgrund av att vi i vårt land åtnjöt den högsta bostadsstandarden i världen. Således utgjorde enligt folkräkningen bostadsbeståndet per 1 000 invånare i 352 lägenheter mot endast 335 för närmast efterföljande land och betydligt lägre för flertalet andra länder i och . Denna jämförelsevis gynnsamma situation gjorde att det svenska samhället kunde erbjuda praktiskt taget alla grupper av människor i samhället oavsett ålder och civilstånd en väsentligt högre bostadsstandard än något annat land. Det är mot denna bakgrund man bör betrakta den intensiva bostadspolitiska debatt som uppstod . Denna debatt kom till mycket stor del att präglas av de mycket särpräglade förhållandena på bostadsmarknaden i . Till följd av bostadsmarknadens utveckling i denna del av landet uppstod en situation som gav upphov till påståenden om att vårt land skulle ha världens längsta bostadskö. Denna debatt skall i sin tur ses mot bakgrund av att befolkning hade landets högsta bostadsstandard. I detta läge vidtog statsmakterna en radikal omfördelning av bostadsbyggandets regionala fördelning. Dåvarande inrikesministern framförde 1965 att det vore önskvärt att kunna åstadkomma en stegring av bostadsproduktionen i storstadsområdena utan att denna återverkade på byggandet i andra delar av landet. Åtgärder för överflyttning av byggarbetskraft hade fått viss effekt, och inrikesministern kunde därför med tillfredsställelse konstatera att det redan givits möjligheter att öka bostadsbyggandet i regioner med den mest utpräglade bostadsbristen, dvs. Vid den regionala omfördelning av bostadsbyggandet som vidtogs i detta läge minskade visserligen inte heller bostadsbyggandet som helhet utanför storstadsområdena, utom i vissa delar av landet däribland lärt. emellertid att storstadslänens andel av antalet färdigställda lägenheter ökade , från i genomsnitt medan övriga landsdelars andel sjönk i motsvarande grad. Den omfördelning av bostadsbyggandet som genomfördes återverkade häftigt på bostadsproduktionen i . På denna punkt är jämförelser med förhållandena före omfördelningen belysande. byggdes i länet i genomsnitt ungefär 2 600 lägenheter i flerfamiljshus och egnahem. Endast byggdes färre lägenheter än 2 500 stycken. byggdes nästan 2 800 lägenheter. Vid den påföljande omläggningen av bostadskvoteringen tilldelades länet en så snävt tilltagen låneram att bostadsbyggandet sjönk med över 600 lägenheter. Därefter fortsatte bostadsbyggandet i länet att sjunka , och trots en viss återhämtning nådde det inte upp till nivån för det redan i och för sig helt otillräckliga bostadsbyggandet . Genomsnittet under de påföljande fem åren har således legat 500600 bostäder under genomsnittet för de fem . Eftersom man på goda grunder kan anta att det högre bostadsbyggandet under böljan av svarade bättre mot behovet av nyproduktion i länet kan man hävda att den snäva kvottilldelningen har givit upphov till ett ackumulerat behov av nyproduktion motsvarande ungefär 3 000 lägenheter. De här redovisade iakttagelserna styrks av beräkningar som gjorts på annat håll. exempelvis har beräknat det totala antalet färdigställda lägenheter per 1 000 invånare länsvis och funnit att det relativa talet för 7,7 är lägre än motsvarande tal för något annat län. I vissa län är det relativa talet så högt. Denna beräkning bör ses mot bakgrund av att tillhör de sämst ställda länen såväl i fråga om bostadsbeståndets storlek per invånare som i fråga om bostadsbeståndets kvalitet. Grunden för fördelningen av bostadsbyggnadsplanen på län är bostadsbyggnadsbehovet. Utgångspunkten för fördelningsarbetet tas i den senast fastställda fördelningen. Därvid prövas denna med hänsyn till aktuella uppgifter om förändringar i befolkningen och bostadsmarknadsläget samt utvidgningar och nyetableringar av större industriföretag och samhälleliga institutioner. Vidare beaktas uppgifterna i de länsvis sammanställda kommunala bostadsbyggnadsprogrammen och annat material som länen kan redovisa som stöd för sin argumentering för ökat bostadsbyggande. Mot bakgrund av dessa principer för bostadsbyggandets regionala fördelning är den nuvarande prioriteringen av bostadsbyggandet i storstäderna på bekostnad av bostadsbyggandet i det övriga landet och i synnerhet fullständigt oacceptabel. Ser man till folkmängdsförändringama i landets tätortsregioner var dessa förändringar störst i tätortsregioner av storleksklassen 10 00020 000 invånare. De därnäst största förändringarna inträffade i storleksklassema 5 00010 000 och 20 00050 000 Om man bortser från tätortsregionerna med färre än 1 000 invånare, hade regioner med fler än 100 000 invånare den svagaste folkmängdsökningen utav alla tätortsregioner. Det finns anledning att i anslutning till de här redovisade siffrorna skarpt kritisera beräkningar av det slag som redovisas i skriften Regionalekonomisk utveckling (SOU 1970:15) i bilagedelen Storstadsproblematiken. I denna påstås att samordningen mellan bostadsoch arbetsmarknadspolitiken varit dålig, ty trots att storstadsregionerna tagit mellan av hela flyttningsvinsten i har deras andel av bostadsbyggandet begränsats till av bruttotillskottet. Detta anmärkningsvärda beräkningsresultat har uppnåtts genom att flyttningar mellan A-regioner i landet har jämförts med varandra. Det inses lätt att denna beräkningsmetod grovt underskattar tillflyttningen till tätorter i de delar av landet där regioncentra omges av vidsträckta glesbygdsområden. I verkligheten synes också flyttningsvinstema i exempelvis vara relativt lägre än i landets övriga tätorter även de mindre. Mot den bakgrunden måste argumenteringen i den offentliga utredningen betraktas som grovt osaklig. Det kan i detta sammanhang vara lämpligt att redovisa vissa beräkningar som är ägnade att belysa bostadsmarknadsläget . Antal lägenheter Antal lägenheter i per invånare kvalitetsgrupp 1-2 tätorter och glesbygd 0,370 tätorter och glesbygd 0,365 Av tabellen framgår i första hand att antalet lägenheter per invånare är större i än i rikets tätorter sammantagna. Genomsnittet för rikets tätorter överstiger i sin tur inte oväsentligt genomsnittet för tätorterna i . Till detta kommer att bostadsbeståndet i genomgående är av högre kvalitet än i rikets övriga tätorter och tätorterna i i synnerhet. I de två högsta kvalitetsgrupperna (dvs. de grupper som inkluderar lägenheter med bl. a. kylskåp och duschrum) är därför antalet lägenheter per invånare högre i än i och högre än i riket som helhet. Dessa siffror visar att bostadsbristen är större i och övriga landet än i och övriga storstäder. I har situationen dessutom försämrats i jämförelse med landets övriga delar till följd av den allt lägre tilldelade bostadskvoten. Det kan i detta sammanhang finnas anledning att erinra om att års riksdag i de målsättningar för bostadspolitiken som antogs betraktade kravet på en utjämning av föreliggande standardolikheter dels mellan städernas och landsbygdens bostadsbestånd, dels i fråga om lägenhetsutrustningen inom respektive samhällen som en självklarhet. Trots detta kvarstår betydande ojämnheter. Inom bostadspolitiken utformas i många avseenden grunden och förutsättningarna för samhällspolitiken på andra områden. Ett sådant område är den allmänna sociala politik som syftar till att för alla människor i samhället, mer eller mindre oberoende av inkomstförhållanden, skapa likvärdiga och goda bostadsförhållanden. Ett annat sådant område är regionalpolitiken för vilken bostadspolitiken har en avgörande betydelse. Detta konstaterande innebär ingen underskattning av företagssektorns betydelse som drivkraft i den regionala utvecklingsprocessen. Enligt flera vittnesbörd påverkas företagens utveckling och lokaliseringsval starkt av bostadsbyggandet och förhållandena på bostadsmarknaden. Inom finns flera exempel på hur befintliga företags utveckling hämmats av den starkt restriktiva bostadspolitik som länet varit föremål för . Flera exempel finns också på hur tillgången till bostäder starkt påverkat olika företags val av lokaliseringsort. Det kan således knappast råda något tvivel om att den kraftiga nedskärningen av bostadsbyggandet i länet på ett kanske avgörande sätt motverkat de regionalpolitiska strävanden som den statliga lokaliseringspolitiken är ett uttryck för. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t såsom sin uppfattning uttalar önskemålet om en sådan förändring av bostadskvotens fördelning att län, som icke uppvisar lediga nybyggda bostäder, beviljas förtursrätt till bostadsbyggande framför län som enligt statistiken icke kunnat utnyttja sitt bestånd av nyproducerade bostäder.