mot · FU0286 · 1971-01-18 00:00:00 — Regeringsbeslut av stor politisk betydelse kan vara svårt att diskutera fritt och konkret, om riksdagsledamoten känner osäkerhet om hur § 90 skall tolkas i det enskilda fallet. Det kan lätt inträffa att problem, som diskuterats med stor intensitet i den allmänna debatten t. ex. statliga myndigheters agerande i olika fall måste behandlas med onödig försiktighet t. ex. i en interpellationsdebatt. Visst kan det finnas skäl att förhindra riksdagsdebatter, som direkt inriktas på att diskutera enskilda regerings- eller förvaltningsärenden av visst slag, t. ex. utnämningsbeslut. Men vi tror dels att det är viktigt att vidga ramarna för rätten att diskutera i den svenska , dels att det är viktigt att dessa ramar preciseras mer tydligt än vad som är fallet. Givetvis måste en klar avgränsning ske gentemot sådana ärenden som bör ligga under JO:s och JK:s prövning. Grundlagberedningen överväger enligt uppgift också denna paragraf, men ingenting har offentligt angivits om i vilken riktning detta arbete går. Vi bedömer det som angeläget att grundlagberedningen får i uppgift att vid omarbetningen av § 90 regeringsformen vidga och precisera diskussionsrätten i den svenska . arbetsformer och beslutanderätt har ofta byggt på traditioner och en passerad verklighet. ägnas mycken tid åt mindre ärenden, inrättande av någon enstaka tjänst, detaljer i villkor för vissa anslag etc. har man undandragit rätten att besluta i stora frågor, som kommer att påverka hundratusentals människors levnadsförhållanden längre fram. Här vill vi främst ta upp sättet att besluta om den s. k. fysiska riksplanen. Dess mål skall vara att fördela markanvändning inom framför allt känsliga regioner för industrier av olika slag, bostäder, orörd natur, fritidsliv m. m. Genom att planera långsiktigt skall man se till att viktiga miljövärden värnas för oss själva och kommande generationer. Statsmakterna bör ha initiativet i dessa planfrågor, så att de inte tas om hand av krafter som är mindre benägna att beakta bl. a. viktiga miljövärden. Läget beträffande den fysiska riksplaneringen är nu mycket oklart. påstår regeringen att delar av den skall bli klara och då på något sätt anmälas för . Andra gånger säger man att regeringen redan för några av de viktigaste delarna av landet fattat beslut om hur områdena skall fördelas. I samband med debatten om fallet påstod t. ex. statsministern att beslutet om stadsplanen i grundades på en plan för användning. Oavsett vilken linje regeringen till slut kommer att gå på - att riksplanen inte finns men kommer eller att riksplanens huvudlinjer delvis redan är fastställda - måste så viktiga avgöranden förankras i beslut i efter debatt och remissbehandling under full offentlighet. En fysisk riksplan får inte bara vara en skiss som man använder som alibi, när man improviserar fram kortsiktiga delbeslut. En sådan målmedveten planering skall vara en utgångspunkt för vårt handlande och årtionden framåt. Den kan inte beslutas utan mycket ingående beredning och diskussion, där människomas inflytande måste garanteras. Vi menar därför att de centrala besluten om den fysiska riksplaneringen bör underställas för avgörande. Förslag och alternativa förslag bör ha offentliggjorts liksom det material som de grundas på och sändas på remiss till institutioner, organisationer, kommuner och andra som är starkt berörda. På alla sätt bör statsmakterna se till att medborgarna informeras om förslagens innebörd så att opinionsbildningen kring dem kan påverka besluten. finns ingen som helst garanti för att dessa oerhört centrala avgöranden kommer att fattas så som vi skisserat det. bör därför se till att den inte ställer sig vid sidan av de beslut som skall forma så mycket av vår framtid. Den övergripande miljöskyddande planeringen måste vara en av främsta uppgifter. Berörda riksdagsutskott bör kontinuerligt förses med allt material, som kan underlätta detta och möjliggöra initiativ från utskottens sida. Också en ökad långsiktsplanering inom den offentliga sektorn är starkt motiverad. Försvaret har gått i spetsen, bl. a. genom det planeringssystem som godkändes av . Det gav bättre stymingsmöjligheter i fråga om försvarets framtida uppbyggnad. Men också där är det viktigt att sådana nya planeringssystem inte innebär en maktförskjutning bort från . Den frågan togs upp från folkpartihåll (av i motionen 1970:1:1261). Resultatet blev en skrivelse till regeringen om att plats i det nya planeringssystemet skulle fastställas. På många områden kan liknande planeringssystem bli aktuella: vägplaner, bostadsbyggnadsprogram m. m. Då gäller det också att låta och den offentliga debatten komma in så tidigt i planprocessen att man kan ta ställning inte bara mellan olika alternativ utan också påverka urvalet av alternativ innan de utarbetas. Man kan tänka sig många lösningar; propositioner tar upp långsiktiga alternativ innan ett urval skett, utskotten får yttra sig innan myndigheterna får direktiv om planering, parlamentariska utredningar får komma in på ett tidigare stadium än nu etc. Principen för framtiden bör emellertid vara att inget väsentligt projekt för planering på den offentliga sektorn inleds utan att man har fastställt roll i beslutsfattandet. För att få fram modeller för ett sådant inflytande på planeringsarbetet bör en parlamentarisk snabbutredning om roll i planeringsfrågorna tillsättas. Offentliga utfrågningar i utskotten har vi från liberalt håll fört fram tanken på offentliga utfrågningar i utskott. har detta förslag fått stöd också från grupper utanför . Grundlagberedningen ägnar sig åt frågan men har ännu inte lagt fram sin syn på den. Vi måste därför än en gång föra fram kravet på ökad offentlighet i utskott som en viktig metod att stärka ställning. Avsikten med sådana offentliga utfrågningar skulle vara dels att ge utskotten bättre möjlighet till snabb information, dels att på ett mera klargörande sätt informera allmänheten om aktuella samhällsproblem. Muntligheten, frågeformen och offentligheten skulle tillsammans ge goda förutsättningar för detta. Vi föreslår därför att utskott ges möjlighet att kalla in personer för offentlig utfrågning inför utskottet. Det bör kunna gälla såväl statsråd som representanter för olika organisationer, myndigheter, näringsliv, fristående experter eller andra som kan bidra till belysning av den aktuella frågan. En tredjedel av utskottets ledamöter skulle ha rätt att påfordra en utfrågning, att en viss person inkallas och att utfrågningen skall vara offentlig. De som inkallas bör ha rätt att vägra att infinna sig och rätt att vägra svara på enskilda frågor. Utskottens förhandlingar i övrigt bör liksom vara slutna. Den mest ingående behandlingen av detta problem och internationella jämförelser i anslutning till det gjordes i en likalydande motion till riksdag (1:34 av herrar och , 11:51 av herrar och i ). Vi hänvisar både till den och till den motion om offentliga utskottsutfrågningar som också väcks från vårt håll. Det material som insamlas av en utredning är enligt nuvarande bestämmelser inte allmänna handlingar och offentliga förrän utredningen önskar redovisa det. Det skäl som anförs för att utredningarna själva väljer, när de vill redovisa sitt material, är det berättigade kravet på arbetsro. Det skulle dock vara av värde för den offentliga debatten, om utredningarna delades upp i två faser. Det första stadiet skulle då vara insamlandet av material och skisserandet av olika alternativ. När denna fas är avklarad, borde detta material kunna offentliggöras i syfte att stimulera den offentliga debatten. Det andra stadiet skulle bestå i utarbetandet av utredningens förslag, vilket sedan i normal ordning skulle remissbehandlas. I de fall departementschefen gör väsentliga ändringar i utredningsförslaget borde det vara naturligt att detta nya förslag också sänds ut på remiss innan propositionen framläggs. Så är tyvärr icke alls fallet . Samma skäl som vi ovan anfört för offentliga utfrågningar i utskott synes också kunna anföras för att sådana utfrågningar inom ramen för statliga utredningar i flera fall skulle vara av betydande värde. Dessa förslag skall inte ses som om vi vill frångå principen att utredningarna i stor utsträckning bör få bestämma sina egna arbetsmetoder. I vissa fall kan säkert vägande skäl anföras för en frånvaro av offentlighet. Men det bör i så fall ske i enlighet med principen, att det är sekretessen och inte offentligheten som behöver en motivering. Det är dessutom angeläget att statliga utredningar arbetar snabbare än vad ofta är fallet för att inte försena reformer och inte fungera som I en normalinstruktion för statliga utredningar bör införas rekommendationer om att både en uppdelning av utredningsarbetet i de två etapper som vi skisserat ovan och offentliga utfrågningar med experter, företrädare för organisationer och institutioner m. fl. bör ingå som delar av utredningsarbetet. Dessa rekommendationer skall självfallet inte vara bindande, utan de utredningar som har goda skäl att frångå en eller bägge anvisningarna skall kunna göra detta. En oroväckande tendens i utredningsväsendet är att regeringen förlägger fler och fler utredningar till departementen. Detta är otillfredsställande, eftersom det ofta innebär att mer obundna utredningsmän ersätts med tjänstemän, som självfallet är mer beroende av överordnade statsråd och deras viljeinriktning. I vissa fall kan en departementschef naturligtvis behöva få omfattande material sammanställt och förslag i viss riktning utformade, men det bör då klart markeras vad som är parlamentariska utredningar och vad som är departementala beredningar. Ett sätt att göra detta är att tydligare än göra den språkliga distinktionen. Ett annat sätt är att publicera utredningarna i olika serier. Ett självklart krav vad gäller de parlamentariska utredningarna och beredningarna är att partierna får utse sina egna representanter. Med rätta brukar man anse att det svenska remissväsendet är ytterst värdefullt för att belysa den sakliga innebörden i framlagda förslag och för att få en bild av viktiga opinioner och bedömningar. Denna tradition måste fullföljas och remissväsendet bevaras som ett centralt inslag i beredningen av samhällsfrågor av olika typ. Därför är det också angeläget att remissvar redovisas utförligt och på ett rättvisande sätt i regeringens propositioner. Just därför är det också av värde att få en bild av hur organisationer och institutioner behandlar skrivelser och utredningar, som de får på remiss. Ofta ställer sig en tung organisation bakom en viss lösning med några få kommentarer. Hur har denna fråga beretts och hur många står bakom bedömningen? går en statlig institution in för en linje genom ett remissyttrande, som senare ständigt åberopas. Hur ingående bereds sådana frågor i verk, länsstyrelser, domstolar och andra sådana remissinstanser? hör man kritik över att många ärenden sänds på remiss till instanser, som har mycket liten anknytning till frågeställningen. Känner t. ex. organisationer det ofta betungande att svara på för dem själva perifera utredningar? Är remisstiden tillräckligt lång för att ge t. ex. ett statligt verk och en organisation tillfälle till överväganden och samråd? Värdet av remissbehandlingen får ju inte urholkas genom oskäligt begränsade remisstider, som omöjliggör ett brett samråd inom remissinstanserna. Kan statsmakterna göra mer än för att ge remissinstanserna större möjlighet att förankra sina remissvar i en opinion, som bildas efter diskussion på ett bredare plan? Frågor av det slaget vore det värdefullt att få belysta i en förutsättningslös, vetenskaplig utredning. Vi föreslår att tar initiativ till en sådan undersökning för att vi skall få en klarare bild av det statliga remissväsendets utveckling och utformning i vårt samhälle. I sitt betänkande Förvaltning och folkstyre (SOU 1968:47) föreslog länsdemokratiutredningen en vidgning av den regionala demokratin. Utredningen var kritisk mot den dåvarande organisationen av den regionala förvaltningen. Denna kännetecknades enligt utredningen dels av den starkt ansvällda statliga länsförvaltningsorganisationen, dels av att landstingen alltmer fått karaktären av specialkommun för sjukvården. Trots att i demokratiska former representerar hela länets befolkning och har ett direkt intresse av dess utveckling, har det föga inflytande därpå. Fastän centralisering och byråkrati i många fall utgör en nödvändig anpassning till ett alltmer komplicerat samhälle, är sådana tendenser ägnade att minska det medborgerliga inflytandet över och intresset för samhällets administration. Enligt utredningen spelade de nuvarande lekmännen i den statliga länsförvaltningen en passiv roll. Utredningen hänförde detta till att partiväsendet inte är inkopplat vid valen av lekmän och att det därför inte går att utkräva politiskt ansvar av nämndledamöterna. Vidare underkände utredningen länsförvaltningsutredningens förslag, då begränsningen i den senare kommitténs uppdrag till enbart den statliga länsförvaltningen tvingat fram lösningar, sorn är otillräckliga med avseende på den administrativa samordningen och mindre långtgående med avseende på det demokratiska inflytandet. Enligt länsdemokratiutredningen borde landstingen överta uppgifter bl. a. från de statliga länsorganen. Bland annat föreslogs att frågor om regional samhällsplanering skulle läggas på landstingen inom av statsmakterna uppdragna ramar. Vidare borde den beslutanderätt i övergripande frågor som enligt länsförvaltningsutredningen skall överföras från de fristående länsnämnderna till i stället övergå till . Däremot fann man skäl tala för att de rikspolitiska sammanhangen borde spela en avgörande roll, när det gäller arbetsmarknadsfrågorna och vägväsendets planering. Även på dessa områden skulle dock kunna öva inflytande. vände sig mot vad den uppfattade som ensidigt effektivitetstänkande och framhöll i stället betydelsen av medborgarinflytande. Vi delar på dessa punkter i allt väsentligt länsdemokratiutredningens uppfattning. Som allmän regel bör gälla att frågor, vilkas lösning kräver ett större befolkningsunderlag än vad som finns i en primärkommun eller i ett kommunblock, skall handläggas av ett förstärkt landsting inom näringsgeografiskt väl avvägda länsgränser. bör t. ex. omorganiseras och ges en ny form av styrelse samt ett utvidgat utskottsväsende. Målet bör vara att ge väljarna ökade möjligheter att följa, påverka och kontrollera den regionala beslutsprocessen. beslut med anledning av propositionen 1970:130 om de nya länsstyrelserna innebär endast en marginell förändring och tillgodoser icke länsdemokratiutredningens principiella krav. I och för sig skulle en utvidgning av lekmannainflytandet i de nya länsstyrelserna i enlighet med förslag vid riksdag vara önskvärd. är emellertid det väsentligaste att länsdemokratiutredningens grundtanke inte förspills. bör därför uttala att vid den kommande reformeringen av den regionala förvaltningen förslag framläggs om överförande av den regionala samhällsplaneringen från länsstyrelserna till landstingen. En fördjupad demokrati kräver att väljarna på valdagen skall kunna ställa de kommunala förtroendemännen till ansvar. Det förutsätter i sin tur att en stor del av den politiska debatten handlar om de lokala frågorna. För att uppnå ett sådant läge har många krav på förändringar förts fram i debatten. Man har bl. a. lanserat tanken på s. k. parlamentarism, men meningarna har varit mycket delade inom alla partier. Vi anser det naturligt att parlamentarism försöksvis prövas, under förutsättning att berörda lokala partigrupper kan enas om ett system som passar den egna kommunen. Ännu oftare har man tagit upp den gemensamma valdagen från utgångspunkten att det är angeläget att medborgarna får tillfälle att kunna ställa de kommunala politikerna till ansvar. År efter är kritiserade just från denna utgångspunkt det s. k. kommunala sambandet. Vi slog fast att kommunvalen alltid kommer i skuggan av riksdagsvalen, om man har en sammankoppling mellan dem. För att uppnå enkammarsystem och ett rättvist valsätt fann sig dock tvingat att som en kompromiss godta den gemensamma valdagen. Vi gjorde då fullt klart att erfarenheterna av detta system skulle bli bestämmande för vår framtida syn på den gemensamma valdagen. Röster från hela landet och ur många politiska läger har under och efter valrörelsen höjts mot systemet med gemensam valdag. Man menar att den rikspolitiska tendensen slog igenom nästan överallt och att TV-debattema i riksfrågoma i stort sett dränkte den lokala diskussionen. Vi kan självfallet inte ta slutlig ställning till de förslag som förts fram för att uppnå självständiga kommunval, som inte domineras av rikspolitiken och rikspolitikema. Men vi finner det angeläget att olika modeller förs in i en långsiktig, konstruktiv debatt om den kommunala demokratins utformning . Framför allt gäller det att se till att undersökningar, som gjorts av valrörelsen med avseende på de lokala frågornas betydelse i debatten och för röstandet, bearbetas och läggs fram. Frågan om införande av kommundelsråd har tidigare aktualiserats . Införandet har då motiverats med hänsyn till effekterna av kommunindelningsreformerna. Sammanläggningen av kommuner ledde till ett minskat antal förtroendemän, och därmed förmodades också att intresset att ta del i kommunens angelägenheter kunde försvagas. Dessa skäl för att införa kommundelsråd äger alltjämt giltighet. Oberoende av det ovan anförda är det emellertid med ett närdemokratiskt synsätt naturligt att söka bredda medborgarnas intresse för och inflytande över de kommunala frågorna särskilt de vardagsnära problem som sammanhänger med planeringen av den egna kommundelen genom att tillskapa ytterligare en kanal från medborgarna till beslutsfattarna. Kommundelsrådens möjligheter att svara mot dessa krav blir beroende av det sätt på vilket de utses. Starka skäl talar för att kommundelsrådens funktion bäst säkras genom att de utses i direkta val. dessa råd bör väljas blir i hög grad beroende av om den gemensamma valdagen bibehålls. Antalet råd bör givetvis kunna variera med hänsyn till kommunens storlek; i stora kommuner som och bör man räkna med 1520 kommundelsråd, medan i mindre kommuner antalet råd kan komma att stanna vid 35. Eftersom det bör ankomma på kommunerna att själva besluta om införandet av kommundelsråd, bör de också få besluta om tid för val av råden samt om antalet råd och antalet ledamöter per råd. Mandattiden synes dock böra lagligen fastställas till en lika som den kommunfullmäktige, landsting och riksdag är valda för. I områden med enfamiljsbebyggelse finns sedan gammalt ofta villaägarföreningar eller liknande, som tillvaratar de boendes gemensamma intressen. Dessutom har i olika bostadsområden uppkommit byalag eller andra sammanslutningar med syfte att samla och artikulera de boendes intressen. Dessa sammanslutningar kan också vitalisera debatten och kanske bidra till aktiva valrörelser. Vid sidan av de politiska partierna kan dessa sammanslutningar komma att fungera som kommundelspartier vid val av kommundelsråd. Kommundelsråden bör i första hand behandla planfrågor rörande den egna stadsdelen/kommundelen. Råden bör därför göras till obligatoriska remissorgan i stadsplanefrågor. Råden bör därutöver ha förslagsrätt i frågor som är exklusiva för den egna kommundelen, t. ex. lokalisering av lekskolor och fritidsgårdar, planering av övergångsställen för gående, vissa lokala trafikföreskrifter m. m. Det kan också övervägas att ge råden en egen initiativrätt i form av möjlighet att väcka motioner i kommunfullmäktige. Vidare bör övervägas i vilka frågor kommundelsråden skall ha beslutanderätt. Råden bör få anslag för sin verksamhet från den kommunala budgeten, men medelsförvaltningen bör skötas av kommunen centralt. Kommunallagen bör således ändras så att möjlighet ges de kommuner som så önskar att införa direkt folkvalda kommundelsråd. Den nuvarande kommunallagen ger tyvärr inte möjlighet för kommunerna att anordna kommunala folkomröstningar. Det måste anses otillfredsställande att medborgarna i kommunen enligt lag inte får användas i en sådan remiss till allmänheten. Ett kommunalt folkomröstningsinstitut skulle kunna vara ett bra komplement till den representativa demokratin. I framför allt frågor som berör boendemiljön kan det vara viktigt att tillfråga dem vilka beslutet gäller. Direktiven till kommunaldemokratiutredning överbetonar enligt vår mening problemen med rådgivande kommunala folkomröstningar. Det vore av värde om utredningen fick i uppdrag att undersöka hur ett kommunalt folkomröstningsinstitut borde utformas för att tillgodose medborgarnas berättigade krav att höras innan beslut fattas i för dem väsentliga frågor. Det bör övervägas om och i vilka fall en minoritet i kommunfullmäktige och/eller en viss andel av kommunbefolkningen skall ha initiativrätt till folkomröstningar. Den åsikt som människorna uttryckt i de allmänna valen bör så snabbt som möjligt slå igenom såväl i kommunernas styrelser som i rikets. Det är orimligt att en fullmäktigförsamling, som valts , efter ett val beslutar om utdebitering och andra viktiga frågor och därmed binder kommunens utveckling på annat sätt än vad den nya fullmäktigmajoriteten skulle önska. Det undergräver förtroendet för demokratiska arbetsformer om en gammal majoritet som en följd av en kommunallag som på denna punkt är starkt föråldrad driver igenom sina åsikter mot den nya majoriteten. har vi föreslagit att, så länge vi har höstval i , de nyvalda kommunfullmäktige skall tillträda och inte' . På det sättet skulle de nyvalda kommunfullmäktige få tillfälle att t. ex. besluta om staten för det kommmande året. Tyvärr ansågs praktiska hinder föreligga för att genomföra denna ordning redan fr. o. m. Vi föreslår därför att uttalar sig för att man 1973 genomför ett system där de nyvalda fullmäktige efter valet tillträder sina uppdrag. Längre fram hoppas vi att de allmänna valen i kommer att hållas . då val skall hållas är det naturligt att avsluta vårens politiska aktivitet med att väljarna får ta ställning till partier och kandidater. Med dagens system får sommarstiltjen breda ut sig innan man än en gång, , sätter i gång valdebatten. Det leder bl. a. till att tiden mellan de beslut som fattats i olika politiska församlingar och valet blir onödigt lång samt att partierna genomför två slag av valrörelser med en paus emellan. Om och när vi får vårval bör självfallet den nyvalda och nyvalda fullmäktige sammanträda efter valet. 2 - 1971. För de kommunala förtroendemännen är det nödvändigt att ha rimliga arbetsmässiga förutsättningar att fullgöra det uppdrag medborgarna i allmänna val lagt på dem. I likhet med partierna i bör kommunalmännen få tillgång till ett slags kommunfullmäktiges upplysningstjänst. En parallell kan dras med den hjälp riksdagsmännen kan få via . Behovet av kommunala upplysningstjänster är olika stort i olika kommuner. Redan av det skälet är det naturligt att tänka sig att den organisatoriska lösningen av denna upplysningstjänst kan variera från kommun till kommun. En lösning är att knyta upplysningstjänsten till biblioteken. Ett gemensamt önskemål är dock att upplysningstjänsten får en gentemot den reguljära kommunala förvaltningen fristående och oberoende ställning. Kommunala och statliga bolag Vill man öka medborgarnas inflytande på de samhälleliga besluten blir det nödvändigt att också vidga deras insyn i samhällsarbetet. Här erbjuder den flitiga användningen av bolags- eller stiftelseformen särskilda problem, som måste uppmärksammas och angripas från närdemokratiska utgångspunkter. Vi bestrider inte att bolagsformen ibland ter sig väl anpassad för den verksamhet som bedrivs. Men de synpunkter som därvid fått bli vägledande måste, enligt vår mening, på ett bestämdare sätt vägas mot riskerna för försvagad offentlig insyn och minskad medborgerlig kontroll. Vi utesluter inte att bolagsformen framför allt kommunalt - kommer till användning i större utsträckning än vad som ter sig motiverat.