mot · FU02172 · 1971-01-21 00:00:00 — om åtgärder mot kriminaliteten, m. m. Det är ett grundläggande krav i ett samhälle att medborgarna skall kunna känna trygghet. Trygghetsbegreppet omfattar inte bara rent ekonomiska förhållanden utan också trygghet till liv och lem. Garantier måste finnas för att rättsordningen upprätthålles och för allmän rättstrygghet. har kriminaliteten i vårt land ökat på ett skrämmande sätt. Antalet anmälda brott mot var 156 000 och hade ökat till ca 450 000. föreligger endast preliminär statistik. Denna statistik visar en fortsatt stark ökning av brottsbalksbrotten. var ökningen särskilt markant. publicerades en prognos från en arbetsgrupp inom kanslihuset enligt vilken våldsbrotten beräknas öka . Ungefär presenterades en undersökning av anmälda våldsbrott i , varav framgick att en icke ringa del av brottsoffren utgjordes av äldre och handikappade. Statistik från olika kommunikationscentra visar på otaliga övergrepp och ofredanden, vilket haft till följd att bl. a. funnit sig nödsakad att göra en speciell framställning till för att få till stånd bättre bevakningsåtgärder. Mot bakgrund av den ständigt ökande brottsligheten är det inte märkligt att många medborgare förnimmer en växande känsla av rättsotrygghet. I storstäderna känner man därtill ofta olust och obehag inför risken av stötande upplevelser på offentliga platser. Inte minst gäller detta äldre, vilka enligt talrika intervjuuttalanden ofta icke vågar sig ut efter mörkrets inbrott. Företeelser som skymfande tillmälen mot okända, öl- och spritförtäring på öppen plats, hänsynslös nedskräpning och vandalism, grovt störande motorbuller utgör exempel på en förstöring av den offentliga miljön som knappast kan accepteras. Orsakerna till att man i ett samhälle har en hög brottslighet är helt visst många och av den mest skiftande karaktär. Från en del håll hävdas att en kraftig förstärkning av ordningsmakten är det enda botemedlet, från andra åter att en snabb ekonomisk och social utveckling innebär lösningen. Vi tror inte på några enkla lösningar rörande kriminaliteten så länge vi är okunniga eller osäkra om dess orsaker. Till dess att forskningen eventuellt kan ge bättre vägledning måste det vara fråga om en mångfald olika åtgärder, som tillsammans skall syfta till att skapa ett klimat där brottslighet utgör undantag. En hög brottslighet utgör exempel på att staten har misslyckats i sin uppgift att skapa goda former för mänsklig gemenskap och att upprätthålla normer för denna. Normer och värderingar har successivt urholkats och detta har lett till en ökad råhet och ett minskat hänsynstagande människorna emellan. Statsmakten har här en dubbel uppgift. Dels skall den genom upplysning skapa förståelse för sådana relationer mellan medborgarna att brott i det allmänna medvetandet uppfattas som onaturligt och förkastligt. Samhället måste sålunda söka skapa respekt för de etiska normer som främst har sin grund i kristendomen och som utgör grundvalarna för rättsmedvetandet i den västerländska kulturtraditionen. Dels skall statsmakten se till att brott upptäckes och beivras. Den socialdemokratiska politiken har misslyckats i dessa avseenden. Moderata samlingspartiet kommer i föreliggande motion att behandla en del av de åtgärder, som enligt partiets mening är nödvändiga för att bryta brottskurvan och därmed minska kriminaliteten. Vissa åtgärder är av mera omedelbar karaktär andra åter hänför sig till insatser på . För vår del framstår frågan om medborgarnas rättstrygghet som fundamental. Det är följaktligen partiets uppfattning, att åtgärder för att bryta brottskurvan samt förbättra återanpassningen av personer som begått brott skall prioriteras. I statsverkspropositionen finns en sammanställning över brottsstatistiken . finns dessutom uppgifter över den s. k. uppklaringsprocenten, dvs. antalet uppklarade brott i relation till anmälda brott. För samtliga brottsbalksbrott låg siffran på . För de rena tillgreppsbrotten var siffran så låg som . Vi vet dessutom att ett stort antal brott ald rig anmäles, sannolikt beroende på den låga uppklaringsprocenten. Många människor, vilka blivit utsatta för smärre brottsförseelser, anmäler inte gärningen eftersom de räknar med att anmälan ändå inte skulle ge något resultat. Risken för upptäckt och påföljd inverkar givetvis på presumtiva brottslingar. Ju större risken för upptäckt är desto större är påföljdens avskräckande effekt, även om det är fråga om en relativt ringa sådan. För vissa typer av brott torde just upptäcktsrisken vara den avgörande faktorn när det gäller att avhålla individer från brottslighet. När uppklaringsprocenten är så låg som äger uttrycket brott lönar sig aldrig inte stor giltighet. I själva verket har en hög uppklaringsprocent en rent humanitär effekt eftersom frestelsen till brott icke på samma sätt föreligger om upptäcktsrisken är stor och många individer därmed avhålles från brottslighet. Den ständigt ökande brottsligheten samt den mycket låga uppklarandeprocenten gör det nödvändigt med en förstärkning av poliskårens resurser. Under åtskilliga år har vi från moderata samlingspartiets sida krävt omfattande förstärkningar i vad både gäller personal och teknisk utrustning. Regeringen har inte godtagit våra argument utan i stället gått på en linje, som visat sig resultatlös när det gäller den primära målsättningen att bryta brottskurvan. Vi har vidare understrukit nödvändigheten av att förbättra polismännens allmänna arbetsvillkor, liksom vi krävt ett system för ersättning till de poliser som skadats i tjänst. När det gäller den sistnämnda punkten har våra krav förblivit resultatlösa. Också vad beträffar polisens arbetsförhållanden kan spåras stora brister. Departementschefen föreslår i årets statsverksproposition att polisen tillföres 400 nya polismanstjänster. har för sin del äskat ytterligare 400 tjänster och polischeferna sammanlagt nära 1800 nya polismanstjänster. har i sina petita angivit att den redan beslutade arbetstidsförkortningen kommer att motsvara ett arbetskraftsbortfall motsvarande ca 625 tjänster, huvudsakligen polismän. I justitieministerns förslag finns ingen kommentar till detta i motsats till vad som gäller för en rad andra verksamhetsområden, där kompensation för arbets De 400 nya polismanstjänster som departementschefen föreslår skulle alltså inte ens motsvara arbetskraftsbortfallet på grund av den förkortade arbetstiden. anför i sina petita att den ökande brottsligheten har lett till att tillgänglig personal huvudsakligen måste utnyttjas för utryckningstjänst, och patrulltjänsten har därför blivit eftersatt. Härigenom har den brottsförebyggande effekten av övervakningstjänsten i stort sett gått förlorad. Av de begärda 800 nya tjänsterna yrkas 300 för att förbättra övervakningen. Departementschefen föreslår på denna punkt 225 tjänster. anför vidare att de polisiära resurserna är helt otillräckliga för upprätthållandet av en tillfredsställande övervakning över vägnätet. Man har därför begärt 200 nya tjänster för trafikövervakning. Departementschefen föreslår här endast 25 nya tjänster, vilket är förvånande mot bakgrund av det ökande antalet trafikolyckor. All erfarenhet visar nämligen att en effektiv trafikövervakning är av avgörande betydelse för framkomligheten på vägarna och för trafiksäkerheten. har i sina petita räknat med 320 ytterligare tjänster utöver ren polispersonal. Huvuddelen av denna personal skulle utgöras av kvalificerade biträden för att avlasta polispersonalen arbetsuppgifter som normalt bör utföras av kontorspersonal. Departementschefen föreslår på denna punkt blott 150 nya tjänster, vilket kommer att begränsa möjligheterna att lösgöra polismännen för mera direkt polisiär verksamhet. Vi vill mot bakgrund av de sakuppgifter som framkommit när det gäller arbetstidsförkortningens konsekvenser samt med hänsyn till den mycket oroande brottsutvecklingen föreslå att antalet polistjänster ökas med 400 utöver Kungl. Vi vill dessutom förorda att antalet extra och tillfällig personal ökas med ytterligare 70 tjänster, dvs. till sammanlagt 220 nya tjänster. Anslaget på denna punkt bör uppräknas med , vilket är en något lägre siffra än de totala lönekostnaderna för begärda tjänster. Vi förutsätter nämligen att nuvarande mycket stora övertidsuttag kan begränsas i och med den av oss föreslagna personalökningen. Inköp av motorfordon to. När det gäller polisorganisationens behov av motorfor don m. m. finner vi att departementschefen endast beviljat en anslagsökning om drygt 2 milj. kronor, vilket är knappa av vad har äskat. Vi föreslår att anslaget räknas upp med 4,1 milj. kronor för att anpassa fordonsvolymen till det av oss begärda antalet nya polismän. Vi anser vidare att medel (.) bör beviljas för anskaffning av ytterligare en helikopter för att effektivisera trafikövervakningsarbetet. I övrigt konstaterar vi med tillfredsställelse att departementschefen föreslår en ytterligare utbyggnad av TV-övervakningen i . Moderata samlingspartiet framförde en liknande tankegång under valrörelsen men då rönte denna stark kritik från det socialdemokratiska partiet och vissa partiet närstående tidningar. Polisens ställning i samhället För att effektivt kunna lösa sina uppgifter är det av stor vikt att polisen står i god och nära kontakt med allmänheten. Polisen är i första hand en medborgarnas serviceorganisation och detta måste ständigt understrykas från samhällets sida. Vi har tidigare fört fram förslag om ett system med kvarterspoliser. De försök som har gjorts har givit goda resultat och vi anser att systemet bör ytterligare prövas. En renodlad kvarterspolisorganisation är dock relativt personalkrävande. Vid otillräcklig personaltillgång bör också ett system med särskilda ansvarsområden för enskilda polismän prövas. Syftet bör i båda fallen vara att den enskilde polismannen skall få en mera nära kontakt med allmänheten inom sitt område, vilket bl. a. skulle öka förståelsen hos allmänheten för polisens arbete. Polismans ersättning vid kropsskada i samband, med tjänst Polismännen utsätter sig mer eller mindre för stora risker i sin tjänsteutövning. Detta gäller framför allt skada på person. Vid upprepade tillfällen har framförts krav från moderata samlingspartiet att polisman skall ha rätt till ersättning för kroppsskada, som åsamkats honom i samband med tjänst. En enhällig riksdag har också ställt sig positiv i sak och begärt åtgärder men ingenting har skett. Det förslag till ersättning för personskador i samband med brott som lagts fram täcker inte polismännens skydd i detta avseende, framför allt därför att det är behovsprövat. Det borde vara en självklarhet att samhället anordnade speciella garantier för polispersonalen i detta avseende. misskött denna fråga och icke heller tagit hänsyn till polismännens särskilda arbetsvillkor och problem. Antalet fall av polismisshandel januarioktober uppgick till 686, vilket är en kraftig ökning jämfört med . Det finns vidare aktuella exempel på att svårt skadade polismän efter åratals väntan icke fått någon ersättning. Vi vill återigen upprepa vårt krav på skyndsamma åtgärder för att lösa frågan om polismans ersättning för kroppsskada i samband med tjänst. Av stor vikt är givetvis förebyggande åtgärder av skilda slag. Samhället måste i sin allmänna upplysningsverksamhet verka för de demokratiska värdena, för folkstyrelse och rättsordning. Samhället har främst möjlighet att påverka medborgarna genom en god undervisning och fostran i skolan. Inom samhällskunskapen behandlas bl. a. rättsvården i vilken undervisning polisen medverkar med i årskurs 4 och två i årskurs 7. Erfarenheterna av denna medverkan är goda, och försöksverksamhet pågår med utökad undervisning i årskurs 4. Efter frivilliga överenskommelser mellan polischef och rektorer i vissa skolor förekommer motsvarande undervisning också i årskurs 9. Vi anser denna undervisning vara mycket värdefull då den ger ungdomarna en samlad bild av samhällets krav på ordning och rättstrygghet. Vi anser det också angeläget att polisen härvid medverkar i ökad omfattning. Problemen med en hög brottslighet kan ingalunda lösas genom en ensidig satsning på ordningsmakten. Lika viktigt är att kriminalvården, dvs. den brottsliges återanpassning till samhället, är effektivt utformad. Den höga procenten återfallsförbrytare utgör ett dåligt betyg åt kriminalvården och visar att den bjudna vården icke fyller sitt primära syfte att återanpassa den dömde till ett normalt liv. Nuvarande straffpåföljder torde snarare i många fall leda till fortsatt kriminalitet. Alla samhällen uppställer regler för samlevnaden mellan medborgarna, vilka måste följas av flertalet för att inte samhället skall upphöra att fungera. Det är vidare nödvändigt att säkra reglerna genom olika slag av hot om påföljd. den som konstateras bryta mot reglerna låter samhället vanligtvis hotet verkställas för att inskärpa att hotet är allvarligt menat. I denna mening är allmänpreventionen en realitet. Samhällets sanktioner mot dem som bryter mot olika lagar består av många olika moment. Brottslingen upptäcks och drabbas i många fall av omgivningens fördömande, får genomgå förhör och domstolsförhandlingar samt drabbas slutligen av den egentliga påföljden böter, förlust av körkort eller arbete eller frihetsberövande. Andra moment i sanktionsprocessen kan ofta ha en större avskräckande effekt än själva frihetsberövandet. Vi har tidigare konstaterat att för åtskilliga brott upptäcktsrisken torde vara den faktor, som spelar den största rollen när det gäller att avhålla någon från att begå brott. Hot om straff är knappast verkningsfulla om risken för upptäckt är liten. Att höja risken för upptäckt är således en central uppgift för de rättsvårdande myndigheterna. En mycket viktig fråga utgör den kriminologiska forskningen. Vi har krävt att forskningen skall intensifieras när det gäller att fastställa allmänpreventionens funktion. Insatserna på detta område har varit mycket små, trots att det måste uppfattas som en nyckelfråga för hela kriminalvårdens uppläggning. Kunskaperna om olika brottspåföljders verkan är ytterst bristfälliga, och vi anser det angeläget att grundläggande forskning igångsättes för att söka klarlägga vilken betydelse de olika påföljderna har för laglydnaden. I väntan på framtida forskningsresultat måste självfallet reformeringen av kriminalvården fortsätta. I den offentliga debatten har frivården med all rätt kommit att skjutas i förgrunden. Den icke-institutionella vården har haft och har otillräckliga resurser. Självfallet är det synnerligen angeläget att personer, som slussas ut från fångvårdsanstalt, särskilt under den första kritiska tiden i frihet, får sådant bistånd att de kan anpassa sig till sin nya tillvaro, att de får arbete och bostad, erhåller goda medmänskliga kontakter och hjälp att hålla sig på avstånd från kriminella eller eljest asociala miljöer. Helt visst kan den oroande återfallsstatistiken till icke ringa del föras tillbaka på den otillräckliga frivård som beståtts de villkorligt utskrivna. Det är också otillfredsställande att de som döms till vård i frihet i många fall icke erhåller någon egentlig vård, ibland icke ens erforderlig tillsyn. Det socialterapeutiska ändamålet med domen går därmed förlorat. Påföljden kan då lätt uppfattas rätt och slätt som straffrihet och är det understundom också. Det är inte förvånande om många lagöverträdare tolkar detta som svaghet och slapphet från samhällets sida. Naturligtvis är det också från andra synpunkter olämpligt och olyckligt att lämna människor med ringa brottsresistens utan vård och vägledning. Vi förordar sålunda att frivården upprustas, så att den blir bättre skickad att svara mot sitt syfte. I årets statsverksproposition föreslås att frivårdens anslag ökas med 5,6 milj. kronor. har för detta ändamål begärt en ökning om 28 milj. kronor. Som underlag för bedömning ligger bl. a. en särskild utredning, om kriminalvård i frihet, i vilken omfattande förstärkningar krävs för att frivården skall fungera. Utredningen tar bl. a. upp eftervårdsutredning, vilken i sitt betänkande 1961 konstaterade att för antalet ärenden per tjänsteman i frivården borde vara 100. I dagens läge är ärendeantalet över lag väsentligt högre och det överstiger för vissa tjänstemän 200 ärenden. Det krävs således omfattande förstärkningar för att komma i nivå med den rekommenderade . Departementschefen har biträtt organisationsutredningens förslag på ett fåtal punkter. Vi föreslår att anslaget räknas upp med 3,5 milj. kronor, för att möjliggöra effektivare behandling av frivårdsklientelet i (inrättande av en behandlingscentral) samt en förstärkning av frivårdsorganisationen i övrigt med ett 20-tal skyddskonsulenter, 20 skyddsassistenter samt ett 20-tal biträden. En del av dessa tjänster är avsedda att tillföras vården av drogmissbrukare, vilken utgör en icke ringa del av frivårdens arbete. I avvaktan på att den statliga utredningen om ny behandlingslag skall komma med sitt betänkande vill vi när det gäller anstaltsvården begränsa oss till att angiva vissa riktlinjer för denna, främst anstalternas konstruktion, arbetsdriftens utformning samt vissa synpunkter på disciplinfrågor. har kriminalvårdens byggprogram präg lats av en strävan att dels åstadkomma strängt slutna anstalter, dels öka beståndet av öppna anstalter. Vad de slutna anstalterna beträffar har framför allt Kumla samt första etappen av utsatts för kritik. Det har med skäl gjorts gällande att det här är fråga om anstalter med en så hög grad av slutenhet och driftmekanik att miljön kan bli påfrestande för de intagna. är det ostridigt, att i vissa fall anstalter med hög grad av rymningssäkerhet är av behovet påkallade. Brottsligheten har inte bara ökat oroande utan också blivit grövre. Det ligger i sakens natur att särskilt farliga eller rymningsbenägna brottslingar måste omhändertas på säkra och strängt slutna anstalter. Rymningarna, som blivit ett allt större problem, måste också motverkas med hänsyn till internerna själva. Den som rymmer skapar ökade svårigheter för sig själv. I regel är han nämligen nödsakad att föra en tillvaro i undrevärldsmiljö och blir därigenom allt svårare kriminellt belastad. Varje rymning innebär ett misslyckande för den återanpassning, som omhändertagandet syftat till. Enligt vår mening måste sålunda anstalter finnas, vilka är effektivt slutna och därmed i möjligaste mån rymningssäkra. Detta gäller t. ex. vissa anstalter inom intemeringsräjongen, där de omhändertagna i regel är grova återfallsförbrytare. Men också inom kriminalvården i övrigt bör finnas någon eller några anstalter med hög grad av slutenhet, i huvudsak för sådana förbrytare som utan att vara återfallsförbrytare har begått mycket grova brott. På Kumla har i stor utsträckning placerats normalklientel och detsamma gäller . Detta synes oss omotiverat. Anstalter med högsta rymningssäkerhet bör icke komma till användning annat än då så uppenbarligen av omständigheterna är påkallat. Det är angeläget att kriminalvårdens klientel noggrannare än differentieras och att anstaltsbeståndet utformas med hänsyn till denna differentiering. Kriminalvården består traditionellt av de båda momenten vakt och vård. Någon förändring därutinnan lär knappast kunna ifrågakomma. Varken det ena eller det andra får eftersättas. Kombinationen erbjuder en given svårighet. Ofta kan det som tjänar vakten (sträng kontroll, höggradig slutenhet) motverka vården och tvärtom. En generös satsning på vårdmomentet (innefattande ett betydande mått av personlig frihet) minskar naturligen vakten och medför ett visst risktagande. Inte minst från dessa synpunkter är det angeläget att man får till stånd en bättre och helst också tidigare differentiering. Det är viktigt både med hänsyn till säkerheten och vårdresultatet att de intagna placeras på sådana anstalter, som bäst svarar mot deras personliga förutsättningar. Detta förutsätter i sin tur att ett rikt differentierat anstaltsbestånd verkligen står till förfogande. har alltför litet satsats på den öppna anstaltsvården. Ännu till fanns inom den öppna sektorn ett antal kolonier. Sedermera har en viss upprustning skett, bl. a. genom tillkomsten av ett antal större, öppna anstalter. Detta är enligt vår mening en utveckling i rätt riktning. Dessa större, öppna anstalter har bl. a. den fördelen att de erbjuder bättre anordningar för tidsenlig arbetsdrift samt för fritidsändamål än de mindre kolonierna. Beståndet av välutrustade öppna anstalter bör ökas. Det klassiska cellstraffet möjliggjorde knappast något rationellt arbete för de intagna. I cellen fanns icke utrymme för någon egentlig maskinell utrustning. Internernas verksamhet inskränkte sig i allmänhet till handarbete av enklaste slag. Denna trista och enahanda aktivitet var föga meningsfull, bl. a. därför att de intagna efter frigivningen knappast kunde ha någon nytta av den förvärvade färdigheten. Det innebar ett stort framsteg när man övergick till arbete i gemenskap och under mer industriliknande förhållanden. Särskilt värdefullt var det när man i de nya anstalterna inrättade välutrustade verkstadslokaler och lät så många interner som möjligt delta i ett produktionssystem vilket hade den nutida rationaliserade industriproduktionen som förebild. Arbetet fick ingå som ett viktigt led i vården och blev ett slags skolning och en förberedelse för livet i frihet. har från vissa håll kritik riktats mot arbetsdriften. Man har gjort gällande att arbetet fått alltför central plats på behandlingsschemat till förfång för vård i trängre mening. Man har också hävdat att arbetstempot varit för hårt och att de intagna fått för liten personlig ersättning för sina prestationer. Vi anser att denna kritik i flera avseenden varit felaktig. Alltjämt bör arbetet betraktas som ett väsentligt led i behandlingen. Många av dem som dömts till frihetsstraff har vant sig vid en arbetsfri tillvaro, vilken fört dem ut i kriminalitet. Det är angeläget att sådana personer under an staltstiden får vänja sig vid ordnat arbete, helst arbete av sådant slag som de sedermera kan komma att ha nytta av. Även om de inte alltid kan beredas just sådan sysselsättning, som de efter strafftiden kommer att hålla på med, har det sitt värde att de får vänja sig vid en ordnad livsföring, fasta tider, noggrannhet och uthållighet. För människor som vant sig vid en sysslolös och asocial tillvaro, är en sådan elementär arbetsträning nödvändig om resocialisering skall kunna äga rum. Tempot bör självfallet avpassas med hänsyn till den enskildes personliga förutsättningar, men allmänt sett är det ett önskemål att man inriktar sig på ungefär samma tempo som ute på arbetsplatserna. Eljest är det risk att de frigivna, sedan de kommit ut i arbetslivet, tröttnar och återfaller i en brottsfrämjande passivitet. Det är viktigt att de intagna kan få ta emot besök av anhöriga och andra närstående eller eljest av personer som kan ge dem en värdefull medmänsklig kontakt. Detta bidrar till att lätta känslan av isolering, verkar uppmuntrande och kan i många fall vara värdefullt för återanpassningen. Tyvärr förekommer det att besök missbrukas. De kan t. ex. nyttjas för insmuggling av narkotika eller för uppgörande av rymningsplaner. Särskilt problematiska blir besöken mot bakgrund av den ligaorganiserade brottsligheten. De besökande kan fungera som kontaktmän och kurirer och t. ex. vidarebefordra fängslade ligachefers order. Detta medför enligt vår mening att viss restriktivitet t. ex. i fråga om urvalet av besökare bör bibehållas, även om besöken kan få äga rum under friare former än och få längre varaktighet. Avskilda och trivsamt möblerade besöksrum bör finnas på samtliga kriminalvårdens anstalter. har förts en intensiv debatt om s. k. anstaltsdemokrati. Diskussionen ansluter sig till den allmänna strävan som finns att vidga arbetsplatsdemokratin liksom medborgarnas inflytande på olika områden. Kravet på större inflytande för de intagna kan dessutom motiveras av strävan att återanpassa vederbörande till samhället, dvs.