mot · FU021510 · 1971-11-02 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 122 med förslag till lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation, m. m. Personlig äganderätt, fri företagsamhet och en spridning av ägandet är enligt vår mening viktiga förutsättningar för stigande materiellt välstånd i vårt land. Av detta följer att den enskilde medborgarens rätt och möjligheter att äga och förvalta fast egendom är en viktig faktor i dagens samhälle. Det allmänna måste det oaktat ha möjligheter att under vissa bestämda förutsättningar, även tvångsvis, kunna förvärva fast egendom som ägs av enskilda och som det allmänna under rimliga villkor eljest icke skulle kunna förvärva. Härom torde råda allmän enighet. Vi accepterar sålunda att fastighet må tagas i anspråk genom expropriation under vissa omständigheter. Expropriationslagen i sin nu gällande lydelse ger enligt vår mening alla de möjligheter som kan anses erforderliga för det allmänna att tvångsvis förvärva fastighet. Det är därför inte erforderligt att ändra lagen så att den skulle ge möjlighet till expropriation i flera fall än vad är möjligt. Maj:ts proposition 1971:122 angående ändringar i expropriationslagstiftningen bör därför avslås. Expropriation utgör ett extraordinärt ingrepp i den enskilda äganderätten, ett ingrepp som så långt möjligt bör begränsas. Vår strävan är i stället att göra förutsättningarna för den enskilde att äga fastighet så goda som möjligt och att undvika ingrepp från det allmänna i detta ägande. I proposition 1971:122 föreslås expropriationsgrunderna ändrade i så hög grad att den enskilde markägarens rättstrygghet i stor utsträckning upphör. Värderingsreglerna förändras också på markägarens bekostnad till expropriandens förmån. Förslagen kommer att leda till ett kommunalt markmonopol. Bakom förslagen ligger uppenbarligen den politiska målsättningen att antingen överföra naturtillgångar och företagsamhet i samhällets ägo eller lägga dem under dess kontroll. Vi anser att medborgarnas intressen bättre tillgodoses under ett friare samspel mellan det allmänna och enskild företagsamhet än under den tvångssituation som uppstår för den enskilde under markmonopolism. Den tillkallade bygglagutredningen har enligt sina direktiv att se över den samlade byggnadslagstiftningen. uppges befinna sig i ett utredningsskede, då man i vissa kommuner testar en inom utredningssekretariatet utarbetad modell till nya planinstitut och deras rättsverkningar genom praktiska försök, dock utan att utredningen själv i sak tagit ställning. Det synes ofrånkomligt att bygglagutredningens blivande förslag liksom sannolikt översynen av naturvårdslagen måste komma att beröra grundläggande förutsättningar för expropriationslagstiftningen. Som exempel kan nämnas att starka skäl talar för att planreglerna kombineras med lösningsregler för bebyggelsens behov. Enligt vår uppfattning talar detta starkt för att man inte nu skall behandla förslag om ändring av expropriationslagstiftningen. Den ytterligare markförsörjning som kommunerna kan visa sig ha behov av fram till dess en ny byggnadslagstiftning genomföres kan utan svårighet tillgodoses redan med nu gällande lagstiftning. Att mot denna bakgrund nu införa nya grunder för fastighetsvärdering i samband med expropriation är dessutom direkt olämpligt. Sådana ändringar i kombination med övergångsbestämmelser skulle blott göra tillämpningen mera komplicerad och tidsödande under ett övergångsskede innan domstolarna vunnit erfarenhet av de nya reglerna och praxis hunnit stabilisera sig. Om sedan bygglagutredningen kommer med nya egna regler skulle detta kräva ytterligare övergångsbestämmelser. förslag till expropriationslag SOU 1969:50 framlades efter ett tioårigt utredningsarbete. Detta förslag blev föremål för en ytterst omfattande och kritisk remissbehandling. Vid ärendets beredning i har de sakkunnigas förslag tydligen inte ansetts tillgodose regeringens intentioner på marklagstiftningens område. I propositionen föreslås åtskilliga i förhållande till utredningen helt nya tankegångar och förslag, vilka inte till sina konsekvenser är utredda och som långt mindre blivit föremål för bedömning från remissinstansernas sida. Den genomlysning av lagändringar som normalt kommer till stånd genom remissbehandling har regeringen således i detta fall på väsentliga punkter ansett sig kunna avstå från. Den såvitt framgår av propositionen mycket korta tid som föredraganden haft till förfogande för att pröva de tungt vägande synpunkter som kommit till uttryck i lagrådets yttrande kan enligt vår mening inte ha varit tillräcklig för en tillfredsställande sakbehandling. Att lagrådet för egen del haft enbart till sitt förfogande förtjänar också att uppmärksammas. Underlåtenheten att remissbehandla väsentliga delar av förslaget ter sig från riksdagssynpunkt besvärande. Ett exempel härpå utgör förslagets konsekvenser för kreditmarknaden. De kreditinstitut som lämnar lån mot säkerhet i fast egendom kommer vid långivning i en mycket oviss situation om en fastighets egentliga värde till följd av den ändring som föreslås med avseende på fastighetsvärdering vid expropriation. De föreslagna ersättningsreglerna kan också i vissa fall leda till att redan beviljade lån sägs upp, beroende på hur expropriationsrisken bedömes. Eftersom expropriationsrisken ökar väsentligt med den föreslagna lagstiftningen kan konsekvenserna bli stora svårigheter på kreditmarknaden med ekonomiska katastrofer för enskilda fastighetsägare som följd. ledamöter saknar alltså kännedom om kreditväsendets bedömningar av dessa för många företag och människor vitala frågor. Den utveckling som ägt rum på marklagstiftningens område har medfört väsentliga inskränkningar i den enskildes rätt att förfoga över sin fasta egendom. Det kan inte råda någon tvekan om att samhället visat en mycket negativ attityd gentemot det enskilda fastighetsägandet. Den rikliga av reglerande bestämmelser har också komplicerat fastighetsägandet som sådant. har ägandet av fast egendom blivit mindre attraktivt även från den synpunkten att avkastningen på investerat kapital tenderar att sjunka under den förräntning som man kan räkna med vid andra kapitalinvesteringar. Tendensen att genomföra för fastighetsägandet hämmande åtgärder har motverkat människornas strävan att skaffa sig den trygghet som ägandet av den egna bostadsfastigheten tidigare gett liksom den säkerhet för sparkapital som ansetts förefinnas i mark- och fastighetsägandet. Det psykologiskt mest allvarliga med det föreliggande lagförslaget är dock den otrygghet i ägandet som uppkommer. Om propositionen skulle bifallas, kommer markägaren i fortsättningen alltid att löpa risken att utan att egentlig motivering behöver anges beträffande det allmännas intresse bli berövad sin fastighet. Dessa omständigheter, som är tungt vägande särskilt när de tages tillsammans, leder oundvikligen till frågan om var gränsen går då den enskilde upphör att intressera sig för engagemang i fastighets- och markägande. Det kan givetvis sägas om propositionen att den syftar till att till samhället återföra den del av en fastighets ökade värde som kan hänföras till av samhället vidtagna åtgärder. Dessa synpunkter är acceptabla i den mån det exakt kan anges hur stor denna samhällets andel i fastighetens ökade värde egentligen är. Att en sådan precisering är i det närmaste ogenomförbar är belagt i offentliga utredningar som sysslat med frågan. Samhället kommer alltid, med sina i alla hänseenden större resurser, att framstå som den starkare parten och markägaren vilken position han än innehar som den svagare. Rättsreglerna om tvångslösen måste bygga på medvetandet härom. Så är inte förhållandet i lagförslaget. Den ifrågasatta ändringen av bevisreglerna, som lägger bevisbördan på markägaren, skapar inte rättstrygghet för denne, oavsett vilka regler man har om processkostnader och förskott på sådana. Att genom lagstiftning presumera att en fastighet skall anses ha det värde som den hade före en viss annan mera aktuell tidpunkt framstår som särskilt orimligt om den kombineras med att fastighetsägaren skall, om han vill ha högre ersättning, bevisa att ökningen i fastighetens värde beror på annat än förväntningar om ändringar i markens tillåtna användningssätt. Hur svår för att inte säga på gränsen till omöjlighet en sådan bevisföring kan vara är uppenbart. Anständigtvis bör den inte heller läggas på den part som mot sin vilja är föremål för intrång. Expropriation är ett extraordinärt ingrepp i den enskilda äganderätten. Expropriation medför utöver fastighetens förlust mot en ofta diskutabel ersättning ett ytterst allvarligt intrång för fastighetsägaren. Fastigheten berövas honom, t. ex. som kanske inte alls passar honom eller hans rörelse. Villaägarens, egnahemsägarens eller jordbrukarens uppskattning eller behov av sin egendom kan ofta inte mätas i pengar. För vissa värden utgår ingen ersättning. Situationen vid en expropriation motiverar att liksom bevisskyldigheten att fastighetsvärdet är ett annat än det som gäller vid äganderättsövergången eller i nära anslutning till denna ankommer på sökanden (exproprianden). Fastigheten har vid det tillfället sitt tämligen lätt bestämda marknadsvärde. Skall detta reduceras av någon anledning bör sökanden, i vars intresse reduktionen skall genomföras, själv vara den som skall svara för bevisningen. Detta är en fundamental rättsfråga. Att rättsfrågan inte varit grundläggande för föredragandens ställningstagande framgår emellertid med skrämmande tydlighet av den motivering som i propositionen bestås förslaget om värdestegringsexpropriation och varav här må citeras följande (s. 164): Det är visserligen möjligt att en regel om värdestegringsexpropriation inte kommer att tillämpas i någon större utsträckning. Regeln kan emellertid få avsevärd betydelse genom sin blotta existens som grundval för förhandlingar mellan det allmänna och fastighetsägaren. Denne bör kunna få freda sig från expropriation (kurs. här) genom att frivilligt ersätta samhället för den markvärdestegring som kan tänkas uppstå till följd av det allmännas insatser. Det anförda ger uttryck för en rättsfilosofi som är anmärkningsvärd och som vi under inga förhållanden kan dela. Självfallet är inte ett möjliggörande av ett förfarande som mycket nära liknar utpressning ett tillfredsställande argument för lagstiftning. Det har inledningsvis sagts att propositionen syftar till att underlätta skapandet av ett kommunalt markmonopol. Föredraganden understryker dock att kommunerna ibland har anledning att själva ålägga sig en viss återhållsamhet. Jag tänker härvid på att en kommun, om det kan ske utan större olägenheter för planering och samhällsbyggnad, i görligaste mån undviker att ta i anspråk mark som är bebyggd med egnahemsfastigheter. Det framgår inte av propositionen om med egnahemsfastighet avses begreppet i dess egentliga bemärkelse eller i den överförda betydelsen av enfamiljsfastighet. Vi vill rikta uppmärksamheten på att, oavsett föredragandens goda råd i detta eller andra hänseenden, ett instrument skapas genom den föreslagna lagstiftningen som ger kommunen möjligheter att med regeringens godkännande praktiskt taget utan inskränkningar i allmän ägo överföra all mark som är planerad för tätbebyggelse eller i en tämligen oviss framtid kan komma att tas i anspråk för sådan bebyggelse. Någon gräns är i realiteten icke dragen vid egnahems- eller villastaketet. Det kommunala markmonopolet framställes i propositionen som något i och för sig gott. Men den uppfattning som vi tillkännagivit om propositionen som helhet finns det ingen anledning att diskutera denna fråga separat. Enligt vår mening är det från samhällsekonomisk synpunkt liksom för vinnande av största möjliga allsidighet i samhällsutvecklingen angeläget att tillvarataga den enskildes vilja, intresse och möjligheter att medverka i samhällsutbyggnaden även i egenskap av markägare. Under hänvisning till det anförda hemställer vi att måtte avslå Kungl. Maj:ts proposition 1971:122 angående ändringar i expropriationslagen. () () () () (m () () () N. () PER () i Trobro i Gäddvik G. () AB Egneilska Boktryckeriet, 1971