mot · FU02980 · 1971-01-27 00:00:00 — av herr förste vice talmannen m. fl. om en lågprislinje för vissa hälsolivsmedel. I har genomgående tillämpats principen om fritt konsumtionsval. Var och en har fått använda sina medel till inköp av förnödenheter och artiklar så som han själv funnit för gott. Vissa undantag har gjorts, t. ex. i fråga om användning av sociala bidrag, då familjens eller barnens bästa på grund av föräldrarnas alkoholmissbruk o. d. befarats inte bli tillgodosett vid inköp av nödvändiga livsmedel eller liknande förnödenheter. I sådana fall kan föreskrivas att inköp skall ske av vissa varor och på viss plats. Principen om det fria konsumtionsvalet bör enligt vår uppfattning stå fast. Endast i undantagsfall bör andra regler tillämpas. Med det fria konsumtionsvalet följer i regel att konsumenten får betala det pris som producenten måste betinga för sin vara, och detta är också enligt vår uppfattning en riktig princip, som bör vidmakthållas. Utan att inkräkta på det fria konsumtionsvalet kan man dock konstatera att vissa livsmedel numera allmänt erkännes som hälsolivsmedel, vilka är nödvändiga för var och en och i synnerhet för barnen. Priset på dessa livsmedel är i regel lågt, t. ex. på potatis, mjölkprodukter, gryn och mjöl, fisk, åtskilliga grönsaker och frukt m. m. Trots det låga priset på dessa varor representerar de dock genom sin mängd och dagliga användning en tämligen hög procentandel av budgeten för låginkomsttagarna och i synnerhet för barnfamiljer, folkpensionärer med låg inkomst osv. Det vore därför önskvärt att man genom ett lågt pris tryggade och i viss mån också uppmuntrade konsumtionen av ovannämnda livsmedel. Vissa svårigheter möter givetvis när det gäller att avskilja de produkter som bör tillhandahållas till lägre pris än produktionskostnaden. Då priset på svenska livsmedel kontrolleras genom avtal mellan staten och jordbrukarna, torde det vara nödvändigt att begränsa Iågprisvaroma till att endast avse svenska livsmedel. Därmed är ingalunda sagt att inte många importerade livsmedel såsom apelsiner och andra sydfrukter är mycket önskvärda för folkhälsan, men i sådana fall finns under normala förhållanden ingen kontroll på priserna och därför kan de inte medtagas. En andra regel bör vara att lågprisnivån endast avser vegetabiliska och laktovegetariska produkter. Dessa produkter fordrar i regel inte långa och kostnadskrävande förädlingsprocesser, medan däremot animaliska livsmedel, t. ex. charkuterivaror, kan bli åtskilligt fördyrade genom behandlingsprocesserna. Det kan inte heller vara motiverat att subventionerna t. ex. specialköttsorter med högt pris. Lågprislinjen bör således endast tillämpas för svenska vegetabiliska och laktovegetabiliska livsmedel som är erkänt värdefulla för folkhälsan. Ett tillämpande av lågprislinjen för vissa hälsolivsmedel medför givetvis avsevärda utjämnande effekter och därmed i förhållande till nuvarande system stora kostnader. Både från folkhälsosynpunkt och, enligt vår uppfattning, från berättigad utjämningssynpunkt bör det undersökas hur ett lågprissystem skulle kunna utformas och vilken verkan det skulle få. Med anledning av vad som sålunda anförts får vi hemställa att måtte besluta att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställa att frågan om tillämpande av lågprislinje för vissa hälsolivsmedel blir föremål för prövning. () i Skärstad () ()