mot · FU02666 · 1971-01-26 00:00:00 — angående kvinnoutbildningen i de svenska biståndsprojekten. Den största revolutionen i ett lands historia är förändringen av kvinnornas villkor. Orden tillskrivs och borde kunna utgöra en tankeställare för alla som är engagerade i biståndsverksamhet. Vi vet också att den enda säkra vägen till förändring (läs förbättring) av människors villkor, vare sig de är män eller kvinnor, går genom ökade kunskaper. Endast utbildning kan ge den medvetenhet om den aktuella sociala verkligheten som är förutsättning för önskan om och viljan till förändring. I utvecklingsländerna är jordbruk och hantverk i regel de dominerande näringarna, och man bygger på naturahushållningens princip. I detta produktions- och kulturmönster har kvinnorna sin givna och betydande plats i produktionen på samma sätt som de hade i vårt eget land. Kvinnorna ingick då som en integrerad del i produktionsteamet familjen. När industrialiseringen kom, naturahushållningen övergick till penninghushållning och produktionen flyttades från familjen till industrin, innebar detta en försämring av kvinnornas villkor. I stället för att underlätta för kvinnorna att ta del i produktionen på samma villkor som männen strävade man efter att frigöra dem från arbetsinsatser i produktionen utanför hemmen. Det är konsekvenserna av detta misstag som kvinnorna i vårt land och i vår kultur nu under så starkt motstånd håller på att frigöra sig från. Tyvärr tycks det som om detta misstag skulle överföras till utvecklingsländerna med den form av bistånd vi ger dem. I de biståndsprojekt har i utvecklingsländer tycks utbildning av kvinnorna spela en mycket underordnad roll. Speciella program för kvinnoutbildning förekommer visserligen i vissa av våra bilaterala projekt. Särskilda projekt för kvinnoutbildning finns också på multilateral bas. Enligt min mening bör utbildningen av kvinnorna helt integreras i ett totalt utbildningsprogram i respektive projekt. Detta gäller inte minst sådana projekt som har till huvudsyfte att utveckla jordbruk, hantverk och småindustri. Privata organisationer har insett behovet av utbildning av kvinnor i u-land. Flera kvinnoorganisationer har således egna utbildningsprojekt, finansierade genom frivilliga bidrag. Äfrö Art är en ideell stiftelse, bakom vilken står , , , , åt afrikanskt konsthantverk, , , och mission. Stiftelsen driver en omfattande verksamhet i syfte att öka sysselsättningen i hantverk och småindustri i vissa afrikanska stater. I verksamheten ingår både att överföra kunskaper om produktionsmetoder och att öka avsättningen av de producerade varorna. Det är viktigt att frivilligorganisationer, som de ovan nämnda, ges möjlighet att fullfölja sina projekt genom stöd i olika avseenden från staten genom SIDA. Ännu viktigare är det emellertid att SIDA i sina egna projekt tänker på att ta med kvinnorna i en integrerad utbildning. Därvid tänker jag inte bara på utbildning i yrkeskunnighet, praktisk och teoretisk, eller på utbildning i läsning och skrivning. Det gäller i lika hög grad att förmedla förståelse för behovet av sociala förändringar. Utbildning som riktar sig till kvinnor sprider sig lätt som ringar på vattnet genom den fostrarroll de har i andra kulturer såväl som i vår. Med hänvisning till vad ovan sagts hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller att SIDA ges i uppdrag att i sin fortsatta biståndsverksamhet beakta den betydelse det uppenbarligen har för ett lands utveckling att kvinnor och män gemensamt tar ansvar för produktion och samhällsutveckling och att med hänsyn härtill se till att kvinnoutbildning ingår som en integrerad del i de svenska biståndsprojekten.