mot · FU02376 · 1971-01-24 00:00:00 — av angående juristutbildningen. Vårt rättsväsende ligger i stort sett helt i ämbetsmännens och juristernas händer. De har haft och har en växande politisk makt som står i särklass inom vårt samhälle. Trots detta faktum anses ämbetsmännens politiska inställning vara en privatsak. Tjänstemännens ställning i staten grundlädes på privilegier, envälde och ståndssamhällets synsätt och värderingar. Dessa står icke i överensstämmelse med en demokratisk stats förutsättningar och idéer samt den vetenskapliga, tekniska och utvecklingen i övrigt i ett föränderligt samhälle. Den rättsliga utvecklingen, tillämpningen och kontrollen har allvarliga brister. Det är föga tillfredsställande att konstatera att likheten inför lagen är endast teoretisk. Man skall inte tro att en vidgad fri rättegång skulle lösa några väsentliga rättsproblem, utan endast ge sysselsättning och inkomstmiljoner till en redan välbetald yrkesgrupp av jurister. Det måste vara ett grundläggande fel i vårt rättssystem att det endast synes träda i funktion när enskilde privata intressen kränkts detta inom en politisk demokrati där samhällsansvar och uppgifter växer och kräver gemenskap och solidaritet. När enskilda privata intressen kränkts på ett sådant sätt att han har möjlighet att väcka åtal fungerar rättssystemet. När endast samhälleliga intressen kränkes, förefaller det som om det inte finns någon kompetent kärande. I växande omfattning påtar sig staten ekonomiska och tekniska uppgifter samt ansvar. blir det administrativa avgörandet alltmer suveränt, och medborgarna står alltmer rättslösa gentemot en allt mäktigare och mera opersonlig byråkrati. års riksdag skärptes den enskilda äganderätten på ett anmärkningsvärt sätt. Miljardvärden överfördes till enskilda utan garanti för att hindra markvärdestegring och spekulation. Sakrätten förändrades och domstolarnas makt stärktes. Förvaltningen eller ämbetsmännen erhöll omfattande och obestämda bernyndiganden. Det hade då varit naturligt att med de obegränsade fullmakterna i gengäld hade förbehållit sig kontrollen över hur sakrätterna och friheten användes, med rätt att inskrida och giva närmare direktiv efter behov. Justitieombuds- och militieombudsmannaorganisationema är visserligen av valda förtroendemän, med uppgift att ha tillsyn över lagarnas och förordningarnas efterlevnad. Men ombudsmannen har ingen makt att själv korrigera eller straffa. Hans befogenhet inskränker sig till att vägleda och väcka åtal vid domstolarna. Vi har infört enkammarsystemet från . Det har bl. a. anförts att därmed den representativa demokratins idéer har förts närmare folkviljan, och därmed skulle väl följa att de folkvalda mera direkt skulle ha kontroll över den rättsliga tillämpningen och hur administrationen utövar sina bemyndiganden. Därmed skulle väl även följa att genom ett valt riksdagsutskott skulle mera direkt följa både lagarnas tillämpning och förvaltningens avgöranden och att detta, om så ansågs befogat, skulle föreslå upphäva förvaltningens avgöranden och bevaka det sätt varpå lagarna tillämpas. Dessa problem måste väl bli föremål för grundlagberedningens prövning och därav följande förslag. Däremot måste frågorna om juristutbildningens utformning och de juridiska fakulteternas nuvarande funktion m. m. vara högaktuella. I motion 11:38 år 1956 sökte jag aktualisera juristutbildningen och forskningen genom att föreslå inrättandet av en professur i funktionell rättsvetenskap, men motionen avslogs. i hade i sitt remissvar fyra särskilda yttranden, som framgår av fakultetsprotokollet av . Professorn anförde bl. motion nr 11:38 sätter enligt min mening fingret på en ytterst svag punkt hos den juridiska utbildningen, både den som siktar på juris kandidatexamen och den som sker inom ramen för juris politices magisterexamen. Den juridiska utbildningen är väsentligen en utbildning i dogmatik. Den går till största delen ut på inlärning av regelsystemets innehåll, och därtill kommer något, som ibland kallas juridisk metod och ibland juridisk argumentationsteknik och som egentligen består av traditionella resonemang för att tolka reglerna och utbilda regelsystemet vidare. Såväl inom regelsystemet som i argumentationstekniken förekomma en rad allmänna principer och inställningar t. ex. just allmänna äganderättssynpunkter som hämtats från romersk rätt, den högliberala samhällsåskådningen eller andra förgångna tider. Det är därför förklarligt, att juristerna kommit att i viss mån stå utanför det moderna samhällsarbetet och att de juridiska synpunkterna, i domstolar eller eljest, ofta komma att framstå som antingen oförnuftigt irrationella eller konserverande ett äldre samhällstillstånd i strid med de demokratiska statsorganens intentioner. Många konkreta exempel skulle kunna anföras härpå och motionen bär vittne därom. Däremot få studenterna ej lära sig att se rättsreglerna som samhällsfenomen, hur rättsordningen faktiskt fungerar och samspelar med politiska, sociala och ekonomiska faktorer. Det är en mängd praktiskt synnerligen viktiga frågor som därmed utelämnas. Som exempel kan nämnas: den nuvarande rättsordningens förhållande till åskådningar och strävanden i vårt modema samhälle, lagstiftningens användbarhet som medel att genomföra politiska mål, transformeringen av lagens målsättningar genom de tillämpande myndigheterna, spridningen av kunskap om beteenderegler, laglydnadens beroende av den socialpsykologiska och ekonomiska situationen, verkningssättet av olika rättsliga instrument ensamma eller i kombination med ekonomiska och psykologiska åtgärder, de rättsliga instrumentens effektivitet under olika förutsättningar, rättsreglernas icke avsedda fjärrverkningar osv. Vad som här efterlyses är med andra ord, att de centrala ämnena civilrätt, förvaltningsrätt och processrätt få ett komplement av samma karaktär som statskunskap i förhållande till statsrätt och kriminologi i förhållande till straffrätt. Det är enligt min mening egendomligt att dessa problem ej uppmärksammats mera. Med den vidsträckta användning som lagregler och andra rättsliga instrument fått vid den moderna ledningen av samhällsutvecklingen är det viktigt att statsorgan och myndigheter ha systematisk kunskap om verkningssätt och verkningar hos de redskap de hantera. I längden är det ohållbart att som handla på känn. Än vidare: det anses, att domstolarna och andra organ vid sin rättstillämpning skola hämta ledning av lagens ändamål utan att de ha någon kännedom om den mångfald, varandra korsande synpunkter, som kunna ligga bakom en lag, eller om en viss detaljregel verkligen fungerar så att den främjar det antagna ändamålet. Såsom är att vänta finner man också, att de juridiska ändamålsresonemangen äro ytterst schablonmässiga och dogmatiserade. I rättsvetenskapliga gruppens rapport av framhålls bl. a.: Karakteristiskt för det moderna samhället är, att lagstiftningen griper allt djupare in i den enskildes intressesfär som den blir alltmera invecklad. Härmed följer ett stegrat behov hos lekmannen av att kunna förstå lagarnas innebörd. Utvecklingen har emellertid på flera områden resulterat i en lagskrivning som bakom en fasad av skenbar enkelhet laborerar med en för lekmannen främmande och otillgänglig begreppsapparat. Viktiga rättsstatsprinciper såsom maximen 'intet straff utan lag och dess motsvarigheter i socialrätten och skatterätten kan på denna väg bli starkt urvattnade, i det att lagarna inte längre ger den enskilde pålitlig upplysning om gränserna för hans handlingsfrihet och om de risker som han utsätter sig för genom att överskrida dessa gränder. Professor . O. Bolding ansåg, i konsekvens med samhällsutvecklingen, i att juridiken som självständig disciplin har spelat ut sin roll och att de juridiska fakulteterna skulle förås ihop med de samhällsvetenskapliga. Juridiken kan tillhandahålla ett tekniskt system, baserat på lagliga direktiv och på förebilder från rättspraxis. Men juridiken kan inte ge bättre besked än samhällsvetenskaperna i frågor som gäller systemets lämplighet eller olämplighet. En initierad och förutsättningslös debatt inom juristutbildningen måste ske med hjälp av samhällsvetenskaperna. Det är märkligt att beslut om en ny jordabalk, och därtill sammanhängande lagändringar, tillkommit i en liknande anda som lag, om vilken dåvarande adelsmannen och friherren yttrade att "undersåtarna är födda till en medborgerlig frioch rättighet, eller om den kan förloras genom mörker, tvång och fördomar: Är det sanning, att den fattigas rätt ofta försvinner och den rikas orättmätiga tillgrepp äger bestånd? beslut kommer de obesuttnas urgamla rättigheter att i stegrad takt försvinna genom de befullmäktiganden ämbetsmän fått, och åt detta lär knappast en vidgad rättegångshjälp kunna göra något. 8:8 icke synes gälla för de ekonomiskt starka och större markägarna irriterar och skapar olust hos de ekonomiskt mindre bemedlade, som ofta bibringas en känsla av rättslig meningslöshet och att makt är liktydig med rätt. Det är orimligt att en politisk demokrati skall acceptera att likhet inför lag och rätt endast är av teoretisk innebörd. Detta förhållande kan inte skyllas på ämbetsmän, domstolar etc. utan på själv som, trots beslutet om allmän och lika medborgarrätt 1918, aldrig på ett genomgripande sätt anpassat vårt rättsväsen därtill; utbildningen och tillämpningen lever kvar i det gamla ståndssamhället. Skråväsendet ansågs väl vara avskaffat 1846, men på rättsområdet och i ämbetsverken synes det leva kvar och utvecklas. Med hänvisning till vad ovan anförts och vad jag i motioner främst förut anfört hemställes att måtte besluta att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställa om en skyndsam utredning och förslag om att de juridiska fakulteterna måtte sammanslås med de samhällsvetenskapliga, samt att den juridiska delen av undervisningen snabbt reformeras och får en funktionell inriktning samt anpassas till dagens och framtidens samhälle.