mot · FU02521 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. Moderata samlingspartiet har velat lösa de bostadspolitiska problemen efter andra linjer och med annan målsättning än vad som kommit till utryck i regeringens program och konkreta politiska handlande. Regeringen har drivit en centraliserad och reglerad bostadspolitik med dirigering av krediter och kvoter till vissa prioriterade områden och därmed på ett avgörande sätt omstrukturerat den svenska bostadsmarknaden. Styrningen har inneburit att konsumenternas valfrihet beskurits; deras reella önskemål har inte kunnat komma till uttryck eller påverka bostadsbyggandets inriktning och omfattning. Bostadsbyggandets volym har varit en central fråga och bostadsbyggandets andel av samhällsinvesteringarna har prioriterats. Tillräcklig uppmärksamhet har inte ägnats problemet med stigande byggkostnader och hyreskostnader. Även betydelsefulla miljöpolitiska aspekter har skjutits undan. Styrningen mot bostadsproduktion av övervägande lägenheter i flerfamiljshus har inte anknytning till bostadskonsumenternas önskemål och favoriseringen av de allmännyttiga bostadsföretagen i byggnads- och förvaltningsskedet har inneburit en konkurrensbegränsning som på ett avgörande sätt minskat prismedvetenheten och därmed medverkat till de kraftiga höjningarna av boendekostnaderna. Regeringen har haft samhällets alla resurser till förfogande. Trots detta kvarstår inpå bostadsbrist i expansiva områden, trångboddhet och ekonomiska orättvisor på bostadspolitikens område. Socialdemokraternas bostadspolitiska ideologi har inte tålt verklighetens granskning. Trots att bostadsproduktionen prioriterats och trots en nybyggnadsvolym på över 100 000 lägenheter råder bostadsbrist. Nära en halv miljon bostadssökande är anmälda till bostadsköerna. Efterfrågetrycket inom olika delar av landet och på småhus och andra marklägenheter har icke kunnat tillgodoses. Trots de långa köerna står många lägenheter tomma den och många bostadskonsumenter upplever bostadskostnaderna som orimliga. Av nyproduktionen på omkring 100 000 lägenheter utgör nettotillskottet endast ca 60 000 lägenheter eftersom 3545 000 lägenheter utgår genom rivning, sammanslag ning eller kontorisering. Efterfrågetrycket på äldre, större lägenheter är stort. Ombyggnads- och förbättringsverksamheten är alltför begränsad. I stället för en successiv ökning av den genomsnittliga lägenhetsytan sjunker nu denna i de nya lägenheterna, trots att bostadssociala krav i stället borde leda till ökade ytor och rumsantal. Den svenska bostadspolitikens framtida utformning skall nu återigen bli föremål för prövning i en statlig utredning. Vi hälsar med tillfredsställelse detta initiativ men finner att departementschefen enligt direktiven icke på någon enda väsentlig punkt visat sig beredd gå ifrån principerna i efterkrigstidens bostadspolitik. Enligt vår uppfattning bör den bostadspolitiska målsättningen syfta till att genom ett minimum av statliga ingrepp till lägsta möjliga kostnader erbjuda konsumenterna frihet vid val av bostad. Denna målsättning förutsätter balans på bostadsmarknaden genom en gradvis återgång till ett fritt verkande marknadssystem samt en prispressande fri konkurrens som sänker bostadskostnaderna och medverkar till ett väl strukturerat utbud av goda bostäder till rimliga priser. Det nödvändiga samhällsinflytandet över bostadsproduktion och bostadsförvaltning måste alltså kompletteras med insatser från enskilda eller grupper av enskilda. Styrningen av de finansiella, tekniska och arbetsmarknadsmässiga resurserna till bostadssektorn måste ske efter andra kriterier än renodlat ideologisktpolitiska. Det nödvändiga stöd som bör tillgodose valfrihet även för de ur olika synpunkter sämst ställda måste tillförsäkras genom socialpolitiska medel. Om icke bostadsbyggande och bostadsförvaltning underkastas samma finansieringsvillkor som konkurrerande investeringsobjekt kan bostadsbyggandet icke samordnas med och integreras i näringslivets utveckling tidsmässigt, ekonomiskt eller med hänsyn till lokaliseringen. Resurserna kommer inte att styras åt de håll där de gör störst nytta. Det nuvarande förfaringssättet låser statsmakterna och försvårar en effektiv konjunkturpolitik. Direktiven för den av inrikesministern tillsatta utredningen om nytt bostadspolitiskt program för perioden anger både ambitionsgraden och målsättningen. Däri sägs bl. »En bedömning av det framtida bostadsbyggandet måste därför innefatta en prövning av frågan om konkretiseringen av de bostadspolitiska målen, medlen för deras förverkligande och deras inverkan på bostadsbyggnadsbehovet. Av grundläggande betydelse för förverkligandet av målen är samhällets möjligheter att genom bl. a. aktiv markpolitik, bostadslångivning och selektivt bostadsstöd styra bostadsproduktionens och bostadsförvaltningens sociala inriktning. Jag vill i sammanhanget erinra om de bostadspolitiska program som har lagts fram av HSB, , och , i vilka bl. a. dessa frågor berörs.» Direktiven skulle alltså kunna sägas vara uttryck för en bakvänd styrning. Inrikesministerns uppfattning utgör m. a. o. en spegelbild av hur de organisationer som i hög grad favoriserats i bostadspolitiskt hänseende önskar få sin framtid utformad, inte hur bostadspolitiken lämpligen bör gestaltas. Inrikesministern tycks alltså inte vara intresserad av någon förutsättningslös analys av hur den hittillsvarande politiska målsättningen förverkligats än mindre av om en alternativ bostadspolitik, byggd mera på fria marknadskrafter och skarp priskonkurrens, skulle bättre än kunna tillgodose konsumenternas krav på valfrihet och tillgång på goda billiga bostäder. Bostadsförmedling, bostadskö och bostadsbrist Trots hög nyproduktion och 600 000 nya lägenheter är bostadsbristen en realitet. Bostadsbristen accentueras av tre olika faktorer, a) Genom att avgången av lägenheter är mycket stor blir nettotillskottet icke tillnärmelsevis 100 000 utan snarare 55-65 000. b) Inflyttningen till tätorterna accelererar och efterfrågetrycket i bristorterna kvarstår i det närmaste oförändrat, c) Nyproducerade lägenheter har boende- och insatskostnader som uppleves som orimliga. Många i bostadskön kan icke acceptera erbjudna lägenheter och kvarstår därmed som bostadssökande. Inga produktionssiffror - om än aldrig på papperet så vackra kan fördölja att nära en halv miljon människor står i bostadskö. Enligt statistik (Planeringsbyrån 11.11.1970) är läget följande. (Uppgiften bygger på redovisning från 114 kommuner av 848 och får anses täcka i stort hela efterfrågan.) Antal registrerade bostadssökande 1969 mindre än 30 000 Det totala antalet bostadssökande uppgick alltså den 31/12 1969 till 463 339. Av dessa hade av de inom kommunen bosatta 207 000 egen lägenhet, medan 194 000 saknade egen lägenhet. I annan kommun än registreringskommunen bodde 63 000 sökande. redovisar följande tablå: Antal kvarstående sökande 31/12 69 Därav i % inom kommunen bosatta Sökande bosatta i annan kommun sökande med egen lägenhet mindre än 30 000 En betydande omstrukturering av det svenska lägenhetsbeståndet har skett som en direkt följd av politiska beslut. Andelen lägenheter i flerfamiljshus har successivt ökat, småhusandelen kraftigt minskat. Nyproduktionen av bostäder har blivit alltmer koncentrerad till några få orter. Lägenhetsbeståndet har ändrat karaktär dels genom ovan redovisade faktorer, dels genom de omfattande rivningarna av gamla, ofta stora lägenheter i orternas centrala delar och genom att nyproduktionen tenderat att omfatta allt fler mindre lägenheter. Därmed har en bostadssocial och miljöpolitisk standardsänkning inträtt som icke tillräckligt uppmärksammats i direktiven för den nya utredningen. Enligt moderata samlingspartiets mening borde bostadsbyggandet i högre grad än nu inriktas på att öka andelen småhus i nyproduktionen för att få större utbud av miljövänliga och familjepolitiskt riktiga bostäder och öka förbättrings- och ombyggnadsverksamheten för att erbjuda flera moderniserade, goda bostäder centralt placerade i bra bostadsmiljö, samt att genom kraftfulla insatser bryta utvecklingen mot allt mindre lägenheter med allt färre rum, allt mindre yta och därmed allt sämre bostadsstandard. År har moderata samlingspartiet, och krävt ökat småhusbyggande så att produktionen »bättre motsvarar konsumenternas reella efterfrågan». 50/1969.) Socialdemokraterna har emellertid lika konsekvent markerat sin ovilja att tillgodose konsumentefterfrågan. Vi har därför fått en, internationellt sett, utomordentligt låg småhusandel i nyproduktionen. I utgörs av produktionen av småhus. Motsvarande tal är i VästTyskland , , och trots att de naturliga förutsättningarna för dylikt byggande är långt bättre hos oss än i flertalet andra länder. Vi kräver, , att frågan om en ökad andel småhus i nyproduktionen blir föremål för analys och prövning inom ramen för den tillsatta bostadspolitiska utredningen. En utpräglad centralisering av bostadsbyggandet har skett i så måtto att storstadsområdena fått en successivt allt större andel. redovisar storstadsområdenas andel sålunda: Koncentrationen till s. k. expansiva orter kan försvaras men upplevs ute i kommunerna som ytterligare ett försök att strypa de mindre orternas bostadskvot och därmed deras möjligheter att expandera. I har även på denna punkt stor enighet rått mellan de tre borgerliga partierna som menat att »... inriktning av bostadsbyggandet mot de s. k. bristorterna och de i statistisk mening expansiva orterna inte får tolkas så att de numerärt mindre expansionsbehoven och behovet av bostadsförnyelse på andra orter inte tillräckligt beaktas ...» (Statsutsk. 50/1969.) har i skrivelse till Kungl. Maj:t påvisat att orter som inte klassificerats som expansiva icke får lika långsiktiga rambesked som . Det konstateras att även orter med ringa nyproduktion behöver långsiktig planering och att småkommuner icke fått besked om fördelningen av ramen för preliminära bostadslån för förrän , vilket vore orimligt. Även den geografiska fördelningen av bostadsbyggandet bör bli föremål för prövning inom den tillsatta bostadsutredningens ram. Nyproduktion av bostäder förutsätter samtidig produktion av vägar, affärscentra, kommunikationer, bibliotek, sporthallar, lokaler för bilverkstäder och fritidssysselsättning m. m. Allt detta bestämmer bostadsmiljön liksom också exploateringsgraden, närheten till grönområden och förekomsten av bilfria gator och lekparker. Vi har efterlyst en vidgning av den bostadspolitiska debatten till att även omfatta dessa begrepp men regeringens fixering till nyproduktionstalen har försvårat en meningsfull debatt. I stället har politikernas ansvar uppmärksammats i de mycket be rättigade, och mycket irriterade debatterna kring och i och i . En liknande debatt har förts beträffande cityplaneringen i . För att lösa de bostadspolitiska miljöproblemen i vidsträckt bemärkelse måste stads- och miljöplaneringen i vidgad utsträckning ske i samråd med medborgarna. Äldre stadsmiljöer måste dessutom bevaras och på ett mjukt sätt anpassas efter utvecklingens krav. I sistnämnda hänseende framkom helt chockerande siffror i bostadsräkningen 1965. En nyproduktion av 400 000 lägenheter stod mot en avgång genom rivning och kontorisering av 200 000 lägenheter. Den bostadsräkning som snart skall publiceras kommer förmodligen att redovisa avgång i lägenhetsbeståndet på uppemot samma tal. Förutom ökat medborgarinflytande i samhällsplaneringen krävs vidare att plötsliga regleringsingrepp såsom den 25-procentiga avgiften på s. k. oprioriterat byggande icke får drabba för samhällsservice och miljö angelägna byggnadsobjekt. En förskjutning inom bostadslånegivningen från nyproduktionssidan till ombyggnads- och förbättringslån utgör också ett väsentligt led i en positiv miljöpolitik. Den bostadspolitiska målsättningen att öka lägenhetsstorleken och förbättra bostadsstandarden har icke kunnat infrias. Departementschefen redovisar följande tabell i statsverkspropositionen: Vi har i varnat för denna utveckling. Några insatser häremot har icke aviserats av departementschefen. Regeringen har satt konkurrensen i byggproduktionen ur spel vilket haft till följd att byggkostnaderna i löpande priser fördubblats . Höga byggkostnader ger dyra hyror och höga insatser. Bostadskonsumenten har måst avstå från erbjudna dyra nyproducerade lägenheter och många nya, stora, lägenheter har i månader stått outhyrda trots den långa bostadskön. När kommuner och byggherrar icke fått avsättning för de stora lägenheterna har man valt att i stället öka andelen lägenheter med mindre yta och färre antal rum. Departementschefens förklaring att »efterfrågan av smålägenheter har ökat» täcker icke hela sanningen. Det är inte konsumenterna som begärt en sådan Den har framtvingats av de stigande hyreskostnaderna som bostadspolitiken åstadkommit. Moderata samlingspartiet kräver nu liksom tidigare att denna produktionsutveckling brytes. Bostadskostnaderna fortsätter alltså att stiga. Hyror och insatser har blivit så höga att endast omfattande socialpolitiska åtgärder möjliggör en någorlunda jämn avsättning av de nyproducerade lägenheterna. Kostnaderna för en nybyggd större lägenhet i tätorternas centrala delar är sådan att bostadsförmedlingarna icke kan förmedla dessa lägenheter efter turordning i bostadskö. Kapitalstarka intressenter kan däremot köpa eller hyra. I en marknad som fungerat normalt hade det varit möjligt att bereda konsumenterna bra bostäder till rimliga priser. Konkurrensvillkoren mellan olika byggherre- och förvaltningskategorier borde enligt vår mening självfallet vara lika. Så är nu inte fallet. De s. k. allmännyttiga företagen favoriseras genom liberalare skattevillkor och möjligheterna att få lån till av låneunderlaget medan bostadsrättsföreningar får och enskilda 90 eller . O -» ( tP 0 C3 10 Den enskilda sektorn i nyproduktionen har - av de skäl som diskuterats i föregående stycke - minskat , och därmed har konkurrensen försvagats. bostadspolitiska proposition (100: 1967) framhöll departementschefen önskvärdheten av att bibehålla de konkurrenselement som olika företagsformer skapar förutsättning för. Frånvaron av konkurrens i bostadsproduktionen är en väsentlig orsak till dagens höga hyror. För de s. k. allmännyttiga bostadsföretagen förekommer inga andra kostnadsrestriktioner än de som lånebestämmelserna ger och hyran kan därför motsvara självkostnaderna. För dessa företag innebär detta att de kan ta ut sina kostnader. Det är icke bostadskonsumenternas fria val som styrt utvecklingen mot en allt större andel av nyproduktionen för de s. k. allmännyttiga företagen utan den förda bostadspolitiken. Dessas andel ligger nu på , den kooperativa på och den enskilda på . En tabell belyser hur styrningen kommit att påverka det totala lägenhetsbeståndet 1945, 1960 resp 1965. Allmännyttiga och kooperativa företag är byggherre för och förvaltar av de nyproducerade flerfamiljshusen. Enligt de kommunala bostadsbyggnadsprogrammen skall fördelningen mellan byggherrekategorier bli ungefär den nu vanliga, med någon minskning för den kooperativa och någon ökning för den allmännyttiga. Ett nytt inslag i bilden utgör omläggningen av det statliga bostadspolitiska lånestödet från statslån med räntesubvention till paritetslån med förskjuten kapitalkostnadsbetalning. Denna förändrar på ett radikalt sätt finansieringsformer, fastighetsvärden och avkastningskalkyler samt försvårar enskilda initiativ. Vår slutsats är att endast under förutsättning av fri konkurrens på lika villkor mellan olika byggherrar erhålles garanti för att de bostadsprojekt som kommer till utförande utformas så att verklig hänsyn tages till konsumenternas önskemål. Genom konkurrens skapas också större möjlighet för att stegringen av byggnadskostnaderna hålles tillbaka. Moderata samlingspartiet har därför under en rad år krävt att den övre lånegränsen för statliga lån till bostadsbyggande sätts till av låneunderlaget, lika för alla byggherrekategorier. Departementschefen föreslår i statsverkspropositionen ett tilläggsanslag för lånefonden för bostadsbyggande för /71 med 1 . Det är ett utomordentligt stort tilläggsanslag i relation till det ursprungligen äskade och av beviljade anslaget på 1 och beror enligt departementschefen väsentligen på att tiden mellan färdigställandet av husen och utbetalningen av lånen har minskat. Detta är bara halva sanningen. Vi framhöll i motion till riksdag: »Paritetslånesystemet förutsattes skola medföra att varken underränta eller räntesubvention skulle förekomma. Bostadskonsumenten skulle betala kostnaderna för fastighetskapitalet enligt marknadens villkor inbegripet en ränta på statslånet som motsvarade statens kostnad. Betalning av ränta och amortering skulle genom särskilda anordningar fördelas i tiden så att de årliga kostnaderna för den totala krediten i fastigheten ökade successivt. Dvs i princip upptages lån för att hålla hyran i paritet med hus av andra årgångar. Denna nya form för statens finansiella stöd till bostadsproduktionen har endast prövats , men redan nu finns anledning att ifrågasätta en ändring eller justering av systemet. Vi framhöll i riksdagsmotion när paritetslånesystemet infördes att vi hyste stor skepsis inför de förutsättningar departementschefen angivit. Vi ansåg oss kunna konstatera att lånesystemet var beroende av stigande byggnadskostnader och fortsatt inflation. När det redan nu visar sig att uppsatta förutsättningar inte håller kan ett bevarande av lånesystemet få direkt hyresuppdrivande effekt och därmed icke acceptabla konsekvenser för bostadskonsumenterna.» Utvecklingen och departementschefens krav på tilläggsanslag bekräftar riktigheten av de farhågor vi sålunda tidigare framfört. Paritetslånesystemets karaktär av ett nytt subventionssystem har alltså nu klart ådagalagts. Departementschefen är själv nu på det klara med bristerna i systemet och har också tillkallat utredningsman för att se över detta och i årets statsverksproposition medgett att anslagsbedömningar är ytterst vanskliga att göra: »... beräkningarna är osäkra och att utbetalningarna påverkas av flera svårbedömda faktorer...» Enligt moderata samlingspartiets mening kan paritetslånesystemet få uppenbart negativa verkningar för bostadsrättsföreningarna. Detta är så mycket mera allvarligt som bostadsrätten är en bra sparform och insatslägenheten ett utomordentligt bostadsalternativ. När hyres- och bostadsrättslägenheter numera är likvärdiga ur besittningsskyddssynpunkt kan bostadsrättslägenheterna endast konkurrera med hyreslägenheterna om de medför - relativt sett - gynnsammare bostadskostnadsutveckling och om insatsen kan betraktas som värdesäker kapitalplacering. Vid den kapitalkostnadsomfördelning som paritetslånet medför försämras bostadsrätternas läge. tema på bostadsrättslägenheter är betydligt större än på hyreslägenheter och småhus och det är säkert inte bara de höga insatserna som påverkat den utvecklingen. Vi konstaterar att paritetslånesystemet visat sig vara en olämplig administrativ anordning för att avveckla räntebidragssystemet. Den tillsatta utredningens direktiv bör därför vidgas att omfatta jämväl en förutsättningslös prövning av hur vi skall kunna avveckla ett subventionssystem som i förening med detaljreglering på andra områden satt en på fri konkurrens grundad marknad ur funktion. Utredningen måste därför redan från början - med beaktande av bostadssociala hänsyn - inriktas på att lösa frågan om metoder att nå finansieringsformer som kan anpassa byggandet till konsumenternas önskemål och erbjuda bostäder till rimliga priser utan öppna eller dolda subventionsinslag. Vi finner det angeläget att återupprepa ett motionskrav som framförts av tre av partier ang. uppräkning av räntesatsen på amorteringspliktiga räntelån från 3,5 resp. till . Genom beslut av riksdag slutreglerades de tilläggslån som utgått , varvid huvuddelen återkrävdes och resten efterskänktes. riksdag beslöt att genomföra en begränsad amortering av de utbetalade provisoriska tilläggslånen med ett belopp motsvarande det kapitaliserade värdet av ett årligt bidrag av en krona per kvm lägenhetsyta. Någon ränta skulle icke utgå och amorteringstiden bestämdes till . beslöts att äldre tilläggslån skulle återbetalas intill ett belopp av kvm lägenhetsyta. överskjutande belopp skulle alltjämt vara räntefritt och stående. beslöts emellertid att de till amortering uppsagla delarna skulle förräntas . De årgångar flerfamiljshus det här gäller åtnjuter betydande förmåner emedan tertiärlåneräntan är bunden vid , medan man i senare och med högre byggkostnad uppförda hus betalar . En höjning av räntan på de utestående tilläggslånen är därför väl motiverad och leder till mindre hyresklyftor mellan dessa hus och senare uppförda. I samhällsplaneringen spelar markägande och markutnyttjande en viktig roll och en stor del av debatten om formerna för och inriktningen av samhällsbyggandet har koncentrerats till markpolitiska frågor. Det planmonopol som tillkommer kommunerna ger dessa utomordentliga möjligheter att genomdriva samhällets intentioner i fråga om bebyggelseutvecklingen. Med planmonopolet som utgångspunkt och med de rättsligt praktiska möjligheter som expropriationslagstiftning och för köpsrätt ger har kommunerna möjlighet att driva en aktiv markpolitik. Departementschefen intar enligt vår uppfattning en orimlig ståndpunkt när han i propositionen sätter likhetstecken mellan markberedskap och kommunalt markägande. Från våra utgångspunkter bör markpolitiken utformas efter principen att marken skall kunna ägas och bebyggas även av andra än kommunen. Rimligen bör då markpolitiken utformas som ett samspel mellan kommunens organ, markägare och presumtiva byggherrar. av nyetableringsmarken är i kommunernas ägo. Denna omständighet samt systemet med en politiskt motiverad marktilldelning begränsar konkurrensen till men för bostadskonsumenterna. Till riksdag överlämnades en proposition (100: 1967) med förslag till riktlinjer för bostadspolitiken vari regeringen redovisade sina markpolitiska värderingar parallellt med en beskrivning av ett nytt markpolitiskt instrument på följande sätt: »Kommunernas markpolitik bör inriktas på förvärv av mark i så stor omfattning att kommunerna får dominerande inflytande över de marktillgångar som inom överskådlig tid kan beräknas bli tagna i anspråk för samhällsbyggande. Kommunerna bör ha en markberedskap som innebär att mark är säkerställd byggande. Kommunerna rekommenderas vidare att företrädesvis upplåta marken med tomträtt sedan den iordningställts för bebyggelse. Med sikte på att underlätta de kommunala markförvärven läggs i propositionen fram principförslag om statliga lån till kommunala markköp. Lånegivningen skall i huvudsak inriktas på markförvärv för bostadsförsörjningen. För lånen föreslås en amorteringstid . Räntan föreslås bli fri från subventionsinslag. För ändamålet inrättas en statlig lånefond under kapitalbudgeten. Förslag om anvisning av medel till fonden avses bli framlagt för i anslutning till en kommande proposition om skärpt beskattning på vinster vid fastighetsförsäljning.» Moderata samlingspartiet hävdade i motion till riksdag att inrättandet av en särskild lånefond innebar att »ytterligare en del av kapitalutbudet avskärs från den reguljära kreditmarknaden och den marknadsmässiga kreditallokeringen» samt avstyrkte såväl då som senare att medel anvisades för en dylik fond. I likhet med riksbanksfullmäktige hävdade vi att en dylik prioritering av vissa krediter vore olämplig. Det finns enligt vår mening ingen anledning att på detta sätt styra kommunernas markpolitik och försvåra enskilt markägande samt förstärka det etablerade - och nödvändiga - kommunala planmonopolet, med ett kommunalt markmonopol. Kommunernas och de kommunala bolagens fastighetsförvärv uppgår till mer än . Mot denna bakgrund kan näppeligen ett tillskott till en marklånefond på vara ägnat att i någon nämnvärd mån lösa kommunernas markförvärvsfrågor. Beaktas bör under alla förhållanden angelägenheten att i nuvarande samhällsekonomiska läge avsätta