mot · FU02134 · 1971-01-20 00:00:00 — För barnen gäller den svenska skolplikten. Invandrarbarnens speciella svårigheter motiverar dock omfattande stödåtgärder inom det obligatoriska skolsystemets ram. Det är önskvärt att invandrarnas barn kan få plats i förskolan eller, om detta är omöjligt, i annan tillsynsform. Detta förenklar avsevärt anpassningen till och genomgången av den obligatoriska skolan. I har med stöd från inletts försök med förskolor avsedda för invandrarbarn. Här har de vanliga aktiviteterna kompletterats med språkträning. Denna är endast inriktad på att lära barnen förstå svenskt tal och att uttrycka sig på svenska med de mest frekventa orden och begreppen. Någon läs- och skrivträning är det alltså inte fråga om. Undervisningen har skötts av småskollärare. Verksamheten har följts och utvärderats av SÖ. Vid en första värdering av resultaten har man funnit att elevernas förmåga att tala svenska var så god att någon stödundervisning ej behövde tillgripas i årskurs 1. Vid den fortsatta verksamheten har invandrarbarnen placerats i förskolan med svenska barn. Det är, efter de goda erfarenheterna vid Olofströmsförsöket, angeläget att förskolorna kan meddela språkträning för invandrarbarn. Statsbidrag bör utgå till denna verksamhet. Det kan förmodas att detta inte skulle innebära någon kostnadsökning, då utgifterna för stödundervisning i bortfaller i motsvarande grad. har föreslagit detta i skrivelse till Kungl. Två modeller kan särskiljas vid inplacering av invandrarbarn i . I vissa kommuner (bl. ) placeras barnen i en klass med svensktalande kamrater i den årskurs där de åldersmässigt hör hemma. Undervisning i svenska sker som stödundervisning. I andra kommuner (bl.a. ) samlas de invandrarbarn som skall introduceras i det svenska skolsystemet till förberedelseklasser, där undervisningen sker på deras modersmål. Undervisningen i svenska ges under vissa veckotimmar antalet utökas succesivt av svensktalande lärare. Genom dessa förberedelseklasser räknar man med att få en mjukare inslussning i den svenska skolan. Det är ännu för tidigt att dra slutsatser om dessa olika typer av försök, men de erfarenheter man hunnit få i är goda. Den sistnämnda modellen med föreberedelseklasser ger vissa fördelar. Genom att barnen får lära känna skolbyggnaden, vissa lärare och får kunskaper i svenska innan de inplaceras i klasser med svensktalande kamrater minskar man risken för s. k. mobbing. Detta måste betraktas som en avgörande fördel, även om det skulle visa sig att inskolningsprocessen inte tvingas fram i samma snabba takt som då barnen placeras i svensk klass. Pennalism och utfrysning av avvikande kamrater är tyvärr ofta förekommande och drabbar inte minst invandrarbarnen. Risken för dessa svårigheter minskar ju mindre avvikande och vilsekomna invandrarbarnen känner sig. Denna modell torde dock bara kunna utnyttjas i kommuner med många invandrare. I de flesta kommuner finns ingen annan möjlighet än att låta barnen börja i en av de ordinarie klassavdelningarna och komplettera den undervisning som där ges med stödundervisning i svenska. I sker denna stödundervisning vid språkkliniker, vilka i sin tur kompletteras med anpassningskliniker. Anpassningsundervisningen meddelas av utländska lärare på barnens modersmål. Systemet med förberedelseklasser är väl förenligt med läroplanen för . Det kan dock medföra vissa svårigheter i vad gäller möjligheterna att få statsbidrag. Endast i kommuner med betydande antal invandrare kan antalet lärartimmar bilda underlag för en eller flera lärartjänster. Statsbidragsbestämmelserna bör därför överses och kompletteras så, att de medger en viss flexibilitet vid undervisningen av invandrarbarn. I den ovan nämnda skrivelsen av framhåller att invandrare mellan varit en förbisedd grupp inom utbildningsväsendet. Enligt uppgift från invandrarverket fortsätter endast av invandrarbarnen sina studier i den gymnasiala skolan. Motsvarande siffra för svenska barn är . Det finns givetvis många orsaker till denna brist på jämlikhet och lika chanser. För att komma till rätta med problemet krävs en kombination av olika åtgärder. Frågan bör utredas inom eller av en särskild utredning. De flesta vuxna invandrare har genomgått en viss skolutbildning i hemlandet. De är därför främst i behov av undervisning i svenska och samhällskunskap. Man måste i detta sammanhang göra klart för sig att det huvudsakliga motivet att emigrera till för de flesta är en önskan om höjd levnadsstandard. Det är därför naturligt att invandrarna är angelägna att så snabbt som möjligt få arbete och inkomst. Man måste ha förståelse för att de är obenägna att underkasta sig en längre utbildning, om denna är kostnadskrävande och förorsakar ett betydande inkomstbortfall. kan invandrarna genom studieförbundens försorg få en kostnadsfri undervisning i svenska. Främst med anledning av önskemålet att få undervisningen förlagd på betald arbetstid upptogs förhandlingar mellan och . En gemensam arbetsgrupp presenterade ett förslag till överenskommelse . Det är lovvärt att huvudorganisationerna på arbetsmarknaden har tagit upp frågorna rörande invandrarnas anpassning och nått en överenskommelse. Av särskilt värde är att den fastslår principen att arbetsgivarna har ett ekonomiskt ansvar för den invandrade arbetskraftens utbildning. Vad som sagts hindrar inte att överenskommelsen i väsentliga avseenden synes otillräcklig. Trots att man inom arbetsgruppen varit medveten om att en grundkurs i svenska bör omfatta minst , innebär uppgörelsen att lön (permitteringslön) skall utgå endast , varav kan förläggas till arbetstid. Invandrarna har ofta tungt, kanske monotont industriarbete. Det krävs en mycket stark motivation att studera på fritid efter ett tungt arbetspass. Företag, som utnyttjar invandrare i produktionen, har ett ansvar för deras undervisning. Grundutbildning i svenska, inklusive viss samhällsorientering, bör därför ske på betald arbetstid. Det är vår förhoppning att arbetsmarknadsparterna finner det möjligt att utvidga överenskommelsen i denna riktning. Det finns goda skäl att uttala sin uppskattning över de insatser som de olika studieförbunden gjort för att administrera och genomföra invandrarundervisningen. Denna har finansierats med statsanslag men i övrigt skötts av studieförbunden. Av olika skäl - främst den otillräckliga lärarutbildningen har undervisningsstandarden dock blivit ojämn. Det är vår åsikt att kommunerna i samband med utbyggnaden av vuxenundervisningen för svenskar successivt bör överta ansvaret också för intensivundervisningen av invandrare. Flera parter har, vilket framgått ovan, medansvar för utbildningen av invandrare: , invandrarverket, , arbetsgivarna, fackliga organisationer och studieförbund. Det är angeläget att ansvarsfördelningen dem emellan klargöres och att ett intimt samarbete upprätthålles. För de invandrare som inte har fast anställning, t. ex. hemarbetande hustrur, bör generösa studiebidrag utgå. Dessa skall täcka ökade omkostnader för barntillsyn och resor samt utgöra en studiestimulans. Invandrarhustrurna lever ofta mycket isolerat och umgås kanske endast med sina barn och eventuella landsmän på orten. Ett lämpligt sätt att ordna deras språkundervisning är att förlägga den i nära anslutning till en förskola, där de får lära känna svenska lärare, barn och föräldrar. En del av de invandrare som kommer till har av ett eller annat skäl inte genomgått någon utbildning i sitt hemland; de är analfabeter. Denna grupp kräver särskilda åtgärder. Gruppens omfattning och geografiska spridning behöver kartläggas. Vidare måste undervisningsmateriel produceras och utbildning av lärare till alfabetiseringsundervisningen ske i ökad omfattning. Generellt gäller att behovet av utbildning för lärare till invandrare är mycket stort. Detta gäller förskollärare, lärare i samt lärare för vuxenundervisning och alfabetiseringsundervisning. Försöksverksamhet med särskild utbildning för invandrarlärare planeras vid en lärarhögskola och bör igångsättas möjligt. 1 framtiden är det troligt att praktiskt taget alla lärare, oberoende av i vilken skolform de undervisar, kommer i kontakt med invandrare. Sociala, kulturella och religiösa skillnader mellan olika grupper kommer att bestå. För att underlätta undervisningssituationen är det angeläget att i all lärarutbildning införes moment som ger en utförlig information om invandrarnas förhållanden. Också annan skolpersonal, kuratorer, psykologer, skolsköterskor och skolledare, bör ges denna orientering. För många kommuner är de problem som uppstår när antalet invånare av utländsk härstamning ökar nya och främmande. Detta gäller inte minst på utbildningsområdet där metoder och undervisningsmaterial på många sätt skiljer sig från de gängse. Ett antal konsulenttjänster för invandrarundervisningen bör därför inrättas. Dessa konsulenter skulle bistå de kommunala skolstyrelserna och länskolnämnderna med råd och anvisningar hur denna undervisning lämpligen skall bedrivas. Detta skulle också vara ett sätt att ta till vara de erfarenheter som kommer ut av olika metoder och försök och sprida dessa till andra delar av landet. På skulle ett av metoder och läromedel m. m. för invandrarundervisningen, enligt mönster från och , kunna spela en viktig roll. En grupp, vars problem tidigare uppmärksammats i motioner från folkpartihåll, är de s. k. intellektuella invandrarna. Denna term avser främst akademiker, som flytt till vårt land av politiska skäl. De har svårt att få anställningar som svarar mot deras kvalifikationer. Myndigheter och privata arbetsgivare är ofta okunniga om hur en utländsk akademisk examen skall värderas. Genom försorg erhåller de ofta s. k. arkivarbeten. Enligt vår mening skulle denna verksamhet kunna förbättras. Arkivarbetena är okvalificerade och föga utvecklande för dessa människor. I stället borde det vara möjligt att förmedla arbete av t. ex. utrednings- och forskningsnatur. Enligt vår mening bör de intellektuella flyktingarnas problem, och då i första hand deras möjlighet att få adekvata arbetsuppgifter i vårt land, göras till föremål för en utredning. Eventuellt skulle inom arbetsmarknadsverket en särskild förmedling av arbeten till denna grupp kunna inrättas. Den 1969 bildade kommittén för intellektuella flyktingar har framfört en rad förslag, som utredningen dessutom skulle kunna pröva. De brister inom den svenska arbetsmarknaden som från liberalt håll påpekats drabbar i än högre grad den utländska arbetskraften. Möjligheten till inflytande och medansvar är mindre, och risken för yrkesskador är större när man inte behärskar svenska. De som inte kan umgås med sina närmaste arbetskamrater upplever bristerna i arbetsmiljön, hetsen och monotonin som ännu mer besvärande än andra. Risk finns att på grund av språksvårigheter etc. förhållandet mellan olika grupper försvåras eller störs. Risken för obefogade uppsägningar är också större när man inte kan försvara och förklara sig och kanske inte heller är medlem i fackföreningen. Dessa problem kan på endast lösas genom ändrad lagstiftning, förändrade värderingar och en effektivare anpassningsprocess. Det är viktigt att den utländska arbetskraften blir fackligt ansluten. Det ger ökad stabilitet på arbetsmarknaden och ger invandraren ökad trygghet i anställningen. De tendenser som förmärkts att en stor del av den s. k. oreglerade invandringen går till låglönebranscher (t. ex. servicenäringarna) bör mötas med en aktiv arbetsförmedling och möjligheter till fortbildning och omskolning. Många fruktar vad som kommer att ske vid en konjunkturnedgång och en härpå följande permitteringsvåg. Det är möjligt att de latenta spänningarna mellan utlänningar och svenskar då skulle komma fram i öppen dag. Liknande spänningar har ju förekommit i andra europeiska länder, t. ex. och . Vi vill i detta sammanhang framhålla det ansvar som åvilar politiker, fackförbundsledare och massmedier som opinionsledare. Aldrig så oskyldiga antydningar t. ex. om att utlänningar ligger bakom de s. k. vilda strejkerna, att invandringen pressar ned det svenska löneläget eller att invandringen blivit för stor kan underblåsa ett utlänningshat. Vad som bör framhållas är i stället att invandringen är en förutsättning för fortsatt snabb produktions- och välståndshöjning och att invandrarna självfallet har samma skyldigheter och rättigheter som svenskarna. Invandring från de icke-nordiska länderna tillgår vanligen så, att ett företag ansöker hos att få anställa ett visst antal utlänningar. Företaget måste då ha ordnat bostadsfrågan. Detta kan f. ex. ha skett genom att företaget byggt egna bostäder eller nått ett avtal om förtur med de bostadsförmedlande myndigheterna. I dessa fall blir bostadsfrågan ingen akut svårighet. Invandraren förfogar över en god, modem bostad. Problemet i detta fall blir att ett stort antal invandrare kommer att bo på samma ställe och inte integreras i det svenska samhället. Ett akut problem är däremot bostadsfrågan för de invandrare som kommer hit utanför den reglerade invandringen, dvs. den största gruppen, nordbor särskilt finländare. I denna grupp finns en skriande bostadsnöd. Trista hyresrum, baracker, utrymda rivningshus, tält och är vanliga sätt att lösa bostadsfrågan. I storstäderna är bostadsköerna långa, och den som kommer ny måste vänta . Någon varaktig lösning på detta problem torde inte kunna åstadkommas förrän bättre balans har uppnåtts på bostadsmarknaden. Till dess tvingas bostadsförmedlingarna och de sociala myndigheterna att anvisa tillfälliga bostäder, barackläger och andra slag av kategoribyggnader. Detta är ett mycket otillfredsställande förhållande. I pressen har figurerat åtskilliga fall där invandrare fått betala oskäliga hyror. De är inte bekanta med de möjligheter som finns för att överklaga orimlig hyressättning. Det är av vikt att de sociala nämnderna och hyresnämnderna aktivt medverkar till att rensa upp i av bostäder till ockerhyror. Även hyresrummen borde, vilket tidigare krävts från liberalt håll. vara underkastade någon form av hyreskontroll. Kulturell och religiös service Man skall ta seden dit man kommer heter ett gammalt ordspråk, vars giltighet är högst diskutabel. Naturligtvis måste ett visst mått av assimilering uppnås för att ett varaktigt, välanpassat boende skall vara möjligt i ett främmande land. Men detta behöver inte innebära att bytet av vistelseland leder till byte av religion eller ändring av kulturellt livsmönster. bör vi inte se, vilket tidigare framhållits, kulturella avvikelser som någonting störande eller besvärande som skall motarbetas utan som ett berikande och välkommet inslag i ett brett spektrum av kulturyttringar i samhället. Det är ett önskemål ur både svenskarnas och invandrarnas synvinkel att utlänningar, som bosätter sig i , har goda möjligheter att utöva sin religion och bevara hemlandets kulturarv. Vi har ovan framfört vissa krav som konkretiserar denna positiva syn på minoriteternas kulturliv: stöd till invandrarnas organisationer, förbättrad biblioteksservice, radio- och TV-sändningar på invandrarspråken, stöd till tvåspråkiga tidningar och bistånd från kommunernas sida vid anskaffning gemensamhetslokaler för invandrare. När invandrarbarnen lär sig svenska glömmer de ofta snart sitt modersmål. Detta försvårar kontakten med äldre landsmän och med hemlandet. Det är av vikt att de som så önskar kan ges utbildning i hemlandets språk. Bland annat de skolor som vissa minoritetsgrupper själva driver bör därför stödjas. Under vårriksdagen 1970 framfördes krav på ekonomiskt stöd till de s. k. invandrarkyrkorna. Detta är mycket välmotiverat, och kravet är naturligtvis fortfarande aktuellt. Ett betydande antal invandrare tillhör andra kyrkor än den evangelisk-lutherska och vill kunna ta del i den egna kyrkans verksamhet i det nya hemlandet. Enbart antalet döpta katoliker i överstiger 100 000. Av övriga förekommande trosriktningar kan nämnas den , mosaiska församlingar, islam och buddism. Stödet till invandrarkyrkorna har en dubbel motivering, dels är det viktigt att stödja minoriteters rätt till religionsutövning, dels utför dessa kyrkor en kurativ insats bland invandrarna, som kommer samhället till godo. Som framhölls i en motion från fp-håll 1970 (1:700) är prästerna ofta oavlönade tolkar, som ger invandrarna hjälp mot hyresocker, hjälp vid arbetsförmedling och bilägger nationella och andra motsättningar inom invandrargrupperna. De fungerar kort sagt som en mångspråkig sluss in till det svenska samhället. Till dessa skäl kommer det faktum att även minoriteterna bör ha rätt till kyrklig service: vigslar, dop, begravningar osv. Också den personliga själavården är av ovärderlig hjälp för en invandrare i en pressad situation en hjälp som en svensk psykiater eller familjerådgivare knappast kan Yrkandet som berör konstitutionella frågor, stöd till press, utsändningar av finska program, utredningar etc. angående vuxenutbildning av invandrare, anafalbetism och de intellektuella flyktingarnas situation framställs av formella skäl i särskilda motioner. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj :t begär A. att statsbidragsbestämmelserna för driftbidrag till ändras så, att bidrag kan utgå för lärare, som anlitas vid språkträning av invandrarbarn i svenska i förskolan, B. att en översyn görs av gällande statsbidragsbestämmelser för undervisning av invandrarbarn enligt vad i motionen anförs under avsnittet Grundskola, C. att förslag framläggs till åtgärder i syfte att öka rekryteringen av invandrarbarn till den gymnasiala skolan, D. att en översyn görs av gällande kursplaner vid all lärarutbildning så att invandrarnas problem särskilt beaktas, samt E. att invandrarnas problem måtte beaktas vid utbildning av övrig skolpersonal, t. ex. skolsköterskor, kuratorer och psykologer. () () () ()