mot · FU021374 · 1971-04-13 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 71 med förslag till lag om ändring i Iikviditetsoch kassakvotslagen (1962: 256), m. m. En viss konjunkturavmattning kan förutses under innevarande år framhåller departementschefen i proposition nr 71, där fortsatt giltighet föreslås av den kreditpolitiska beredskapslagstiftningen till utgången av . Men med de erfarenheter som föreligger från närmast bakomliggande perioder av intensiv högkonjunktur anser departementschefen det självklart, att åtgärder av kreditpolitisk natur snabbt måste kunna tillgripas. Behov, säger han, kan alltså föreligga att även utnyttja de befogenheter som de tre fullmaktslagarna ger. De lagar det gäller är likviditets- och kassakvotslagen, placeringskvotslagen samt ränteregleringslagen. Likviditets- och kassakvotslagen har två syften: dels som penning- och konjunkturpolitiskt styrinstrument, dels för prioritering av den långfristiga kreditgivningen till staten och bostadsbyggandet. Beträffande det första syftet kan sägas att det föreligger ett behov för cenralbanken att genom täta och snabba åtgärder kunna föra en aktiv och effektiv penningpolitik. Härigenom kan alltför tvära kast i den ekonomiska politiken undvikas. När det gäller prioriteringen av vissa kreditbehov kan det ifrågasättas om detta är ett rationellt inslag i den ekonomiska politiken. Stora risker föreligger också att resurserna inte kommer att utnyttjas på bästa möjliga sätt. Det synes som om det konjunkturpolitiska syftet och prioriteringssyftet på ett olyckligt sätt kommit att sammanblandas genom den nuvarande utformningen av kombinationen kassakvoter och likviditetskvoter. Det kan också ifrågasättas om bestämmelserna är utformade på ett ändamålsenligt sätt från konjunkturpolitisk synpunkt. Vilka tillgångar som är centrala när det gäller att låsa bankernas likviditet och kreditkapacitet kan naturligtvis diskuteras, men erfarenheterna har visat att exempelvis bostadsobligationer i vissa lägen är långt ifrån en likvid tillgång. Den nuvarande likviditetskvotskonstruktionen är därför ett alltför trubbigt konjunkturpolitiskt instrument. Det är frapperande att likviditetskvotskraven under en lång följd av år har varierat ytterst htet trots icke obetydliga svängningar i konjunkturen. Detta beror uppenbarligen på att likviditetskvotskraven främst betingas av prioriteringsmotivet. På grund av denna schematiska utformning har likviditetskvoterna inte kunnat fungera som ett smidigt konjunkturpolitiskt styrinstrument utan i stället har de måst förstärkas med bestämmelser om utlåningstak. Från konjunkturpolitisk synpunkt är det kreditinstitutens kassalikviditet i vidsträckt bemärkelse som är av intresse och inte den mer sekundära likviditet som obligationsinnehavet representerar. Det förefaller därför mer logiskt att använda ett renodlat primärt likviditetsbegrepp som direkt tar sikte på de ur konjunkturpolitisk synvinkel centrala faktorerna. Vad prioriteringssyftet med likviditetskvoterna beträffar borde särskilda placeringsbestämmelser utformas så att ej sammanblandning sker med de konjunkturpolitiskt betingade likviditetsreglerna. Placeringsreglerna borde konstrueras så att möjligheter finns för myndigheterna att från tid till annan ändra den innehållsmässiga utformningen allteftersom den samhällsekonomiska utvecklingen ställer nya krav i fråga om en prioritering av sektorer eller ändamål. långtidsutredning pekar exempelvis på att en prioritering av bostadsoch statsfinansieringen inte ter sig lika aktuell som tidigare medan däremot industriinvesteringarna bör få ökat utrymme. Till detta kommer att väsentliga institutionella förändringar skett på kreditmarknadens utbudssida, vilka motiverar en översyn på prioriteringsoch placeringsproblematiken. Med hänsyn till dessa synpunkter, som här endast berörts principiellt, bör enligt vår mening en utredning tillsättas med uppgift att skyndsamt behandla hithörande problem. Utredningen bör också få i uppgift att behandla frågan om kassakvots- och likviditetsreglernas ersättande med dels någon form av primärlikviditetsregler, dels placeringsregler, som kan samordnas med de placeringsregler som kan tillämpas enligt nuvarande lagstiftning. Ränteregleringslagen bör enligt vår mening kunna slopas. Anledning härtill är bl. a. att frivilliga överenskommelser mellan bankerna och är ett smidigare och mer effektivt sätt att lösa uppkomna problem än direkta regleringar. traditionella möjligheter att påverka ränteläget synes också vara tillräckliga. har också en önskvärd anpassning av ränteläget till önskvärd nivå kunnat uppnås genom frivilliga överenskommelser mellan och övriga banker. Med stöd av vad här anförts hemställes att vid behandlingen av proposition nr 71 måtte besluta att avslå förslaget om en förlängning av ränteregleringslagen (1962: 258) att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställa om en skyndsam utredning i syfte att ersätta likviditets- och kassakvotslagen samt placeringskvotslagen i enlighet med vad i motionen anförts, samt att i avvaktan på utredningens resultat förlänga giltigheten av likviditets- och kassakvotslagen samt placeringskvotslagen till och med utgången av . () ()