mot · FU021367 · 1971-04-13 00:00:00 — Den svenske lagstiftaren måste nu på ett radikalt sätt göra sig fri från den kolonialism, som uppbär den svenska ren beteslagstiftningen av 1886, 1898 och 1928. Denna strömning är nära släkt med de stora kolonialländernas och fick ett pregnant uttryck i lagstiftningsförarbetena då kommitté skrev: Betänker man huru föga ägnat ett lappsamfund är att förhandla till gemensamt beslut och att ingå avtal samt till samfällt gagn använda inflytande medel, så torde finnas lämpligast att åt Konungens befallningshavande uppdraga ärenden ... Det nödvändiga stärkandet av samemas pol måste ske såväl på riksoch länsplanet som på samebyplanet. Renbeteslagarna är betesregleringslagar, i många avseenden närmast att likna vid exercisreglementen. Enligt norsk förebild har man avstått från att ge någon civilrättslig definition av samemas rätt till land och vatten i renbeteslagen. Dessa lagar kan som förut anmärkts karakteriseras såsom regulativ, vilka icke ingriper i den civilrättsliga karaktären hos rättigheterna själva. Dessa regulativ ger statens myndigheter all makt, sedan samema i enlighet med mycket ofullständiga föreskrifter »hörts». Genom den omfattande kronoexploateringen i samernas områden måste samerna i självförsvar uppfatta kronan såsom sin motpart. Det för samerna gällande systemet kan följaktligen karakteriseras sålunda: All makt hos motparten, frihet för samerna att exercera enligt reglementet. Att åvägabringa rättelse i dylika för svensk samhällsordning, sådan den vanligen uppfattas, helt främmande förhållanden har tett sig som den centrala uppgiften för samernas folkrörelse alltsedan dess begynnelse. Denna angelägenhet har fattats såsom gemensam för landets samer, renskötande och icke renskötande. Folkrörelsen har inriktat sin kritik emot att samerna varit de svaga, de fattiga, de besegrade, de förödmjukade, som icke fått sin rätt. och ströängsfejdema har börjat upptagas i litteraturen och i TV. En lång lista kan göras upp över rasistiska antisamiska uttalanden i lagstiftningsförarbetena alltifrån memorial 1673, som ledde till det första lappmarksplakatet. En folkvänlig politik mot samerna som nationell minoritet måste genomföras. Den svensk-norska renbetesfrågan har alltsedan förarbetena till »fellesloven» 1883, som antogs med lika lagtext av och , haft en menlig inverkan på samelagstiftningen i . Härom hänvisas här endast till norska betänkande av en kommitté, tillsatt 1897 för renbetesfrågan. I lagmotiv i betänkandet, avsedda att tilllämpas på såväl norska som svenska samer, sägs uttryckligen, att någon rättslig definition på samernas rätt ej bör ges i lag samt att samernas rätt till land och vatten ej får bli föremål för domstolsprövning utan skall med slutlig verkan bedömas av administrationen (s. 195, 198). Dessa motiv är författade av samernas motståndare riksadvokaten (riksåklagaren) P. Kjerschow, som kommit i kampställning till de svenska samerna och överförde denna sin hållning till de norska samerna (kodicillen § 10: »lika med landets undersåtare».) Samma starkt kolonialistiska attityd behåller Kjerschow i ett lagutkast , vilket i lätt förändrat skick blev norska renbeteslag. Kjerschow var en framstående straffrättsjurist och hans tankar i samefrågan har utan tvivel påverkat en man som generaldirektören , kammarkollegiet, vilken haft stort inflytande på den svenska renbeteslagstiftningen i administrationsvänlig anda. Under arbetet renbeteskonvention kom dessa män i kontakt med varandra. Det nuvarande svenska systemet »Samerna hörs, myndigheterna beslutar» är helt i anda liksom hela lag och särskilt vissa ändringar i denna. Vad som erfordras är en radikalt ny syn på samerna och deras förhållanden. Man bör komma tillbaka till kodicillens syn, som överlåter administrationen till samerna själva. I dagens organisationssamhälle kan detta utmärkt väl göras genom att satsa på landsmötet och dess organ. Tankarna från Kjerschow , som fortfarande omhuldas inom administrationen, måhända i omedvetenhet om deras ideologiska beskaffenhet, måste ersättas med självbestämmanderätt för samerna och verkligt inflytande över samernas förvärvade rättigheter, medäganderätten och lappfonden. Polarisering och maktbalans måste eftersträvas. Skall en ny förmyndarlagstiftning nu genomföras, skall det stå klart och obestritt, att detta sker mot samernas vilja, uttryckt i bindande form. Lagstiftning skall icke begagnas såsom medel att till men för enskild part lösa rättsliga tvistefrågor, vilka bragts under domstols prövning. Samernas rättsliga frågor är beroende på domstols prövning såväl i som i . I detta sammanhang må en kort redogörelse lämnas för de grunder, på vilka samerna stöder sin talan. I detta ämne föreligger volymerna Samernas skattefjäll IIII (bil. CE), vilkas innehåll här förutsätts bekant. Jämför även uttalanden i och yttrande av riksarkivarien i 1871 (bil. Följande synes gälla beträffande samernas rätt till mark, markanvändning, vatten, jakt och fiske. Samernas rätt synes kunna grundas på fem skilda rättsfakta En av de svenska myndigheterna erkänd, ständig och ärftlig besittningsrätt Samerna besatt och hävdade sina områden i och redan vid den tid, då områdena införlivades med det svenska riket. Det finns icke anledning antaga annat än att samerna själva ansåg sig vara ägare av sina marker vilka troligen var indelade i lappskatteland och lappskattefjäll. De svenska myndigheterna syns ha respekterat samernas äganderätt till markerna i överensstämmelse med gällande folkrättsliga uppfattning, att enskild rätt icke upphäves, då ett land »erövras». »Terra transit cum onere suo.» Under vissa skeden betalade samerna tribut till flera stater (, , ) för samma område. Vad angår, kan man särskilt tänka på att samernas skattefjäll förbigicks vid taxering, vilken ju skulle omfatta all kronoegendom, och både i och har de svenska domstolarna länge tillämpat de för enskild egendom karakteristiska instituten arvsrätt, bördsrätt och skattevrak på samernas land. Att uppbud och fasta ej praktiserades vid överlåtelser samer emellan, torde ha berott på speciella, urgamla samiska rättssedvänjor (jfr. Det bör också observeras, att häradsrätterna ännu långt fram i tiden utgjorde forum för tvister om lappskatteland och lappskattefjäll. Den åsikten, att kronan skulle äga lappskattelanden och lappskattefjällen, är icke belagd förrän . Då är det emellertid blott fråga om några sporadiska meningsyttringar, som icke leder till praktiska resultat. framträder åsikten då och då, dock fortfarande endast sporadiskt och den slår icke igenom. Först karakteriserat av regalistiska tankegångars framväxt görs åsikten gällande mera eftertryckligt. »Fjällregalet» framträder såsom avsevärt svagare utbildat än t.ex. fiskeregalet. Även är det mera i teorien som kronans äganderätt hävdas. Det gäller exempelvis forumfrågor. Kronan disponerar icke själv över markerna. Dess anspråk tar sig icke några konkreta uttryck på marken. Samerna torde knappast ha uppfattat eller kunnat uppfatta, att ändringen i forumavseende utgjorde ett äganderättsanspråk från kronans sida. första kodicill till gränstraktaten emellan och utgör ett starkt stöd för samernas privaträttsliga rätt. Härom hänvisas till ett föredrag på nord-nordiska juristmötet av sameombudsmannen. Föredraget är tryckt i for Rettsvitenskap (ovan angivna uppsats). Först genom att kronan började avsätta kronoparker inom kan man börja tala om ett sådant besittningstagande för kronan, som skulle kunna markera ett effektivt och trovärdigt äganderättsanspråk till parkerna. Det kunde vara bestickande att uppfatta kolonisationen inom samernas marker som ett utslag av en kronans äganderätt till marken. Detta är dock icke historiskt riktigt, ty kolonisationstillståndet av motiverades ingalunda med, att kronan var ägare av marken. Tvärtom beledsagades det av en försäkran, att samerna skulle få behålla sina områden. Motivet var istället den s. k. parallellteorien, nämligen att nybyggarna skulle ta i anspråk endast naturtillgångar, som antingen icke användes av samerna eller också var så rikligt förekommande, att de räckte för både samer och nybyggare. Det var alltså fråga om en koncessionslagstiflning. Man kan jämföra den med inmutning enligt gruvlagen. I båda fallen var det fråga om att utnyttja en av ägaren icke använd naturtillgång på annans mark. Nybyggesväsendet låg myndigheterna om hjärtat. Myndigheterna strävade efter utvidgad kolonisation. Där bondebyarna hade skogsmark, som bedömdes som onödigt stor, tvingades de koncessionsvis genom awittringen att lämna ifrån sig den skog, som ansågs obehövlig för dem, på det att den skulle kunna användas till anläggning av nybyggen. Ett sådant tvång att avstå från mark, som ansågs onödigt omfattande, har gjorts gällande även mot ägarna av lappskatteland och lappskattefjäll. Liksom när det gällde bondebyarna förfor man så, att man tillät nybyggesanläggningar på de stora skogsområdena, för att senare, ibland , genom awittring bestämma, hur mycket skogsmark nybyggarna skulle få och hur mycket ägarna skulle få behålla. Så har det i verkligheten gått till i , där man vid awittringen tilläde ettvart skattefjäll sitt bestämda område och dessutom reducerade för rennäringen skadliga nybyggen, men även i skedde detsamma, i det att man vid awittringen reserverade områdena ovanför odlingsgränsen för samernas uteslutande begagnande. Här skedde awittringen. såvitt samerna angick, kollektivt, i övrigt var det samma sak som i . En annan omständighet, som skulle kunna tas till intäkt för åsikten om kronans äganderätt till lappskattelanden, är den kollektivisering av rätten till renbete, som framträdde genom awittringsstadga för Lule ehuru stadgan icke kom att leda till några awittringsåtgärder och renbeteslag. Man skulle kunna förmena, att förutsättningen för kollektiviseringen var en kronans äganderätt till betesmarkerna. Men enligt utredningen var kollektiviseringen sista ledet i en utveckling, som tidigare framträtt vid behovsprövningen vid inrymning i lappskatteland. Denna utveckling åter synes ha orsakats av samisk rättsuppfattning. Ett kollektivt drag torde alltid ha funnits inom samernas näringsliv jakt, fiske och renskötsel grundat på nödvändig arbetsgemenskap. Denna samiska rättsuppfattning innebar, att lappskattelanden i viss mån kunde omfördelas samerna emellan efter behovet. Enligt var det samebyn, som härvidlag hade det avgörande ordet. Förutsättningen för denna rättsuppfattning är en samisk mer eller mindre kollektiv äganderätt till marken; däremot ej någon kronans äganderätt till densamma. Kollektiviseringstendenserna motiverades ej så. att man därav skulle kunna läsa ut, att meningen vare att kringskära samernas rätt. De innebar endast, att de rättigheter till lappskatteland, som ursprungligen tillkommit inrymda samer var för sig, övergick på samebyn och detta utan att rättigheternas kvalitet förändrades. Hade samerna ursprungligen äganderätt till sina lappskatteland, så tillkommer denna äganderätt numera samebyn som rättssubjekt. Att märka är, att tendensen till kollektivisering icke framträdde i . Där var kollektiviseringsåtgärden en bryskt genomförd nygestaltning, vars rättsliga innebörd först nu blir domstolsprövad. Detta utesluter ej, att de gamla jämtländska skattefjällen i praktiken nyttjats i byliknande former , trots den individuella inrymningens stora rättsliga betydelse. Icke heller i var avsikten att sänka kvaliteten på samernas rätt. Slutligen har anförts mot åsikten om samisk jordäganderätt, att en sådan skulle vara oförenlig med den rätt till tvångsförflyttning av samer, som renbeteslagarna stadgar. Härtill kan svaras, att författningarna väl kände en rätt för myndigheterna att kontrollera inflyttningen i samebyarna, men icke någon rätt att tvångsförflytta samer från by till annan. När man vid lagstiftning gick ut från, att en sådan rätt redan förelåg, gjorde man sig skyldig till ett rättshistoriskt misstag, och därigenom blev de lagstiftande instanserna missledda. kan alltså icke åberopas som skäl för att kronan förvärvat äganderätt till samernas områden. Beträffande de nu gällande förflyttningsföreskrifterna renbeteslag har en förfrågan hos de tre berörda länsstyrelserna givit till resultat, att dessa föreskrifter icke tillämpats års lags giltighetstid. Föreskrifterna synes också mycket svåra att förena med regeringsformen. Därest samebyarna eller samekommuniteten, den samiska nationen anses ha äganderätt till den mark, som ej tillagts nybyggen, bör dessa rättssubjekt också ha de vanliga, en jordägare tillkommande rättigheterna till marken. Om urminnes hävd stadgas i jordabalken 15 kap. och 12 kap. Definitionen i 15 kap. 1 § »där man någon fast egendom i så lång tid okvald och ohindrad besuttit, nyttjat och brukat haver, att ingen minnes eller av sanna sago vet, huru hans förfäder först därtill komne äro» vill ju förefalla som en direkt beskrivning på samernas förhållande till sina marker. I brev 1584 om Songamuotka rå vid älv talas om samernas urminnes hävd ovan rået. När bondens hävd till utmark i , bestående av jakt, fiske och boskapsbete, enligt svensk rätt tillåtits svälla ut till exempelvis en rätt till vattenkraft i stora strömfall vid utmarkens strand, finnes intet skäl, varför icke samens motsvarande hävd skulle medföra motsvarande rätt. När det speciellt gäller jakt och fiske, framträder samernas rätt med alldeles särskild styrka. Samernas urminnes hävd till dessa nyttigheter konfirmeras redan genom riksdrotsens brev . Jakt och fiske är samernas äldsta näringsfång, som de kontinuerligt bedrivit på sina marker så långt historien känner. Samernas rätt till jakt och fiske härledes icke från kronan. Såvitt känt är, har kronan heller aldrig påstått, att så skulle vara förhållandet. Uppenbarligen har samernas rätt till jakt och fiske icke heller skapats av renbeteslagarna. När samebyn och de enskilda samema gör anspråk på att själva få bekomma ersättningarna för skadat fiske, stöder de sig alltså icke på gällande renbeteslags föreskrifter, annat än subsidärt. Den verkliga grunden till fiskerätten är icke renbeteslagens föreskrifter. Lagstiftaren har icke vid tillkomsten av renbeteslagen åsyftat att använda lagstiftningsvapnet till inskränkning av samernas redan på annan grund bestående rättigheter. Lagstiftningsärendet har framlagts för på sådant sätt, att det klart framgått, att avsikten icke var att beröva samerna några rättigheter, varav de var i laglig besittning. Vid sådant förhållande kan renbeteslagen icke anses innehålla annat än minimiföreskrifter för samernas rättigheter. Därest samerna kan visa, att de på annan grund har en vidare gående rätt, lider denna rätt icke inskränkning genom renbeteslagens föreskrifter. Jfr rättsfallet N.J.A. 1 1962 s. 392 (Stenvattnet). Om åsikten, att samerna haft den ursprungliga äganderätten till sina marker och att denna äganderätt än består, skulle underkännas, göres gällande, att det föreligger en ärftlig besittningsrätt för dem till samma marker. Att sådan rätt förelegat, framgår fullt tydligt av det förebragta utredningsmaterialet, icke minst av stadgandena kodicill. Särskilt utpräglad har denna ärftliga besittningsrätt varit i . Ett försök från sida att påstå, att »ingen åbo- eller stubberätt ägde rum» ifråga om skattefjällen (Samemas rätt s. 122), ledde till bakslag i kammarkollegiet (IV s. 33). Och ännu efter mitten av förklarade , när den inrymde samer i värdskapet å skattefjäll, att det skedde »under lika rätt som åbor å vanliga kronohemman» (Samernas rätt bil. 22 och 23). I blir ärftligheten efterhand mindre utpräglad i samma mån som behovsprincipen tränger fram. Den enskilde samens rätt försvagas i , men det sker icke till förmån för kronan, utan för en större eller mindre kommunitet av samer. Se t. ex. bil. nr 26 till Lappskattelanden. Denna utveckling synes grundad på samisk rättsuppfattning. Beträffande kollektiviseringen må här hänvisas till vad ovan under avsnittet Äganderätten sagts. Samemas besittningsrätt var utbildad redan innan kronoåbor 1789 erhöll »stadgad åborätt». Samernas besittningsrätt, som alltså har äldre hävd än den stadgade åborätten, kan icke gärna vara innehållsfattigare än denna. Man är därför berättigad till slutsatsen, att samerna inom sina områden har de rättigheter, som tillkommer en kronoåbo å hans hemman eller nybygge, innebärande att alla konkreta rådighetsbefogenheter tillkommer samerna, under det att kronans »äganderätt» är praktiskt taget helt blottad på innehåll. Om man icke anser, att samerna har vare sig äganderätt eller en av ålder bestående besittningsrätt till sina områden, utan att kronan haft fri förfoganderätt över dessa områden, återstår frågan, vilka rättigheter för samerna som kan grundas på utfästelser eller andra förfoganden från kronans sida. Minst fyra sådana utfästelser eller förfoganden åberopas: a) landshövdingen försäkran, upprepad av civilministern och lämnad utan anmärkning av , att samerna skulle få bliva vid deras land och fiskevatten (se Samernas rätt s. 145146), b) odlingsgränsen, c) § 8 andra stycket awittringsstadga, d) awittringsutslagen. a) Graans försäkran Graans försäkran synes ha grundlagt en sådan rätt för »personer och menigheter», som omförmäles i § 77 regeringsformen och som enligt detta lagrum ej kan upphävas ens av . Vid avlåtandet av propositionen till riksdag uttalade civilministern efter att ha erinrat om Graans försäkran att det icke kunde komma ifråga att genom lagstiftningsåtgärder frånhända lapparna någon rätt, varav de fortfarande var i laglig besittning. Ministern anförde vidare, att han ansåg en förklaring till betryggande av lapparnas renbetesrätt i dess dåvarande omfång böra intas i den blivande awittringsstadgan. Dessa uttalanden lät passera utan gensaga. Man kan därför göra gällande, att kronan i sin egenskap av jordägare utfäst sig gentemot samerna att låta dem behålla sin renbetesrätt. Det var vidare på initiativ som samerna i avvittringsstadgan fick rätt att beta sina renar på kronomark nedanför odlingsgränsen även annan årstid än vintern. Denna åtgärd får betraktas som ett beslut enligt § 77 regeringsformen, möjligen också som en upplåtelse från jordägarens sida. Renbeteslagen omnämner också i 2 och 3 §§ att avtal med jordägaren kan träffas angående renbetesrätten. Föreskriften om den definitiva odlingsgränsen tillhör avvittringslagstiftningen, vilken då ansågs lyda under § 89 i regeringsformen. Fråga uppstår då, huruvida Kungl. Maj:t ägde ge dispens i enskilt fall från lag enligt denna paragraf. Detta är ingalunda självklart; de lagbud, som Kungl. Maj:t utfärdade, grundläde ju rättigheter för enskilda personer, vilka icke kunde trädas för när. Maj:t torde näppeligen kunnat, genom individuell dispens, beröva viss person hans rätt enligt ett sådant lagbud. Mot denna bakgrund framträder åtgärden att bevilja anläggande av nybyggen ovanför odlingsgränsen i egendomlig dager. Naturligtvis kunde Kungl. ändra en författning, som tillkommit enligt § 89. Men därvid torde såsom i civillagstiftningen ha gällt, att bestående rättigheter icke fick upphävas eller inskränkas genom lagändring, utan att vederlag utgavs. Ändringarna av framstår därför som stridande mot vedertagna lagstiftningsgrundsatser. Deras giltighet kan ifrågasättas. Föreskriften om odlingsgränsen avsåg enligt avvittringsstadgans ordalag endast att begränsa nybyggesanläggandet. Men ända in till den sista utredigeringen innehöll stadgan också föreskrift, att områdena ovanför gränsen skulle upplåtas som renbetesland, d. v. s. inrymmas under åborätt såsom lappskatteland. I förarbetena till stadgandet anförde även civilministern, att odlingsgränsen var ett skydd, givet samerna emot odlingens vidare framträngande inom den egentliga fjällbygden. Vid tiden för stadgandets tillkomst var anläggandet av nybyggen den enda exploatering, som förekom. Odlingsgränsen skulle knappast ha varit något verkligt skydd för samerna enligt civilministerns uttryckliga utsago, därest odlingsgränsen visserligen hindrat anläggande av nybyggen, men tillåtit alla andra former av exploatering. Man kan därför ifrågasätta, om ej odlingsgränsen måste anses vara en gräns för all exploatering. De förfoganden över markområden, som förekommit vid anläggandet av och exploateringen av malmfälten, har aldrig blivit föremål för domstolsprövning. Vad som sålunda skett enbart genom administrativ maktutövning, kan givetvis icke åberopas såsom »prejudikat». Det var i verkligheten fråga om en utpräglad kolonialism inom gränser. Samerna var lika värnlösa, nedtryckta och i avsaknad av juridiska och övriga resurser, som vilket annat kolonialfolk som helst. Ifråga om exploatering av skogen må erinras om att vid tiden för utfärdandet av avvittringsstadgan, brev förelåg. Enligt detta fick exploatering av skog å »lapparnas områden» endast ske undantags Odlingsgränsen får därför anses vara en gräns också för avsättande av uttrycket »lapparnas uteslutande begagnande» i renbeteslagama av . Odlingsgränsen är också en gräns för exploatering av vattenkraft. c) § 8 andra stycket avvittringsstadga Detta författningsrum, som ej var grundat på beslut av , avsåg renbetesservitutets negativa sida, d. v. s. jordägarens skyldighet att tåla renbetet. Den positiva sidan, samernas rätt att nyttja betet, reglerades i renbeteslagama. Jordägarens skyldighet att tåla bete torde emellertid fortfarande bestå i enlighet med vad ovan sagts om avtal med jordägaren. Dessa utslag har vunnit laga kraft även gentemot kronan. De innehåller i många fall bestämmelser om samernas rätt av stor betydelse. Renbeteslagarna hänvisar tillbaka till avvittringsutslagen (lag §§2, 3 och 56). Förutom till vad ovan sagts hänvisas beträffande dessa lagar till Samernas rätt. Betydelsen av rättskämpen för samernas rehabilitering, självaktning, självförtroende och aktiva medverkan i framstegsarbetet är uppenbar. Först när man ger ansvar, uppstår en verklig känsla av ansvar. Rättskämpen har, som redan antytts, en mycket stor betydelse för samerna som etnisk grupp och för samekulturen. Det saknas en samernas historia i , skriven från samisk utgångspunkt. I skolundervisningen av samernas barn är detta en mycket kännbar brist. Samernas rättshistoria utgör en utomordentligt betydelsefull del av samernas historia i dess helhet. Den rättsliga utvecklingen och samernas kulturella utveckling är oupplösligt inflätade i varandra. Rättskämpen är vidare nödvändig för att få bort det överstarka myndighetstrycket mot samerna och för att åstadkomma den nödvändiga ovan berörda polariseringen. Möjligheten att förverkliga ett samiskt alternativ för ungdomen, ge den möjligheten att »välja samiskt» i sitt liv är det yttersta motivet för rättskämpen. Beträffande lagstiftningen angående samerna må här som belysande exempel nämnas, att två företrädare för samernas folkrörelse, herrar och , var medlemmar av kommitté, som förberedde den nu gällande lag. Innan härom året avled vid , beskrev han, hur det hade tillgått vid detta lagstiftningsarbete. Det lagstoff, som ryms i 5 och 56 §§ renbeteslag, är av avgörande betydelse för samernas rätt till land och vatten. berättade, att ordföranden lappkommitté, en landshövding, hade förklarat, att dessa paragrafer icke utgjorde diskussionsämne för samernas företrädare i kommittén. Kyrkoherden , som avled på sin 82-årsdag , har skriftligen meddelat, att det dessutom var så, att Park såsom kommittéledamot utsändes till orterna för att förbereda samerna, års lappkommitté höll sammanträden med samerna. Härvid hade Park order att vid sin förberedande föredragning för samerna icke beröra §§5 och 56. Kommittén redovisar sedermera till sin uppdragsgivare att samerna blivit hörda. kunde man ännu med sådana medel förkväva samernas åsikter även hos officiella kommittérepresentanter. är detta väl ej möjligt; emellertid har SSR vägrats att få in sin offiellt utsedde representant rennäringssakkunniga, varför SSR är orepresenterat i utredningen. Detta yttrande är därför att se som SSR:s reservation mot kommittéförslaget.