mot · FU02812 · 1971-01-27 00:00:00 — Visserligen är förstagångsförsäljning direkt från konstnärens ateljé befriad från skatt , men den viktigaste delen av frågan, nämligen beskattning av försäljning i samband med utställningar, har förblivit olöst. Detta innebär att konstnärerna vid försäljning via sin viktigaste kanal för kontakt med den köpande allmänheten, utställningen, utöver de dryga utställningskostnaderna också drabbas av mervärdeskatten, även om skattskyldigheten formellt åvilar kommissionärema. Det är vidare bortsett från de ekonomiska aspekterna av frågan orimligt att på det sätt som sker jämställa försäljning av konst med försäljning av t. ex. kylskåp och bilar. För att bidra till en bättre ekonomisk situation för bildkonstnärerna bör därför mervärdeskatten på förstagångsförsäljning av konst tas bort. Inom såväl primärkommuner som landsting ägnas f. n. kulturfrågorna ett betydande intresse. Utan tvivel kommer kommunernas kulturverksamhet att få växande betydelse , vilket ställer krav på en effektivare organisation. Behovet av ett organ på det kommunala planet, som tar emot och vidare för kulturell verksamhet, är odiskutabelt. Detta framgår bl. a. av att ett mycket stort antal kommuner inrättat kulturnämnder. Den pågående diskussionen om kommunernas kulturpolitiska roll gäller därför inte så mycket behovet av ett kulturorgan i kommunerna som hur detta skall se ut och vilka uppgifter det skall ha. Enligt vår mening bör i varje kommun finnas en kulturnämnd, som handlägger såväl biblioteksfrågorna som övriga kulturfrågor. Verksamheten bör således ej vara uppsplittrad på en rad organ utan samlad under en huvudman. Fördelarna med en sådan ordning kan sammanfattas i följande punkter: Större kommuner kräver större effektivitet och bättre samordning. Bättre överblick över hela kultursektorn erhålles. Bättre utnyttjande ernås i vad gäller personella och materiella resurser. Samverkan och samordning såväl med andra kommunala organ som med föreningar och organisationer underlättas. Rättvisare prioritering av olika objekt inom kultursektorn möjliggöres. En central kulturnämnds främsta uppgift måste vara att med hjälp av befintliga föreningar och organisationer inom kommunen stimulera och vidareutveckla kulturlivet i området. skall ej och torde f. ö. ej heller kunna helt överta den kulturella verksamheten i en kommun. Dess uppgift måste i stället bli att initiera, samarbeta, samordna, stimulera och stödja på olika sätt så att utbudet av kulturella aktiviteter differentieras och når så många som möjligt av kommunens invånare. Samarbetet och samordningen åstadkommes lättast om ett lokalt samarbetsorgan tillskapas mellan kulturnämnden å ena sidan och de föreningar och organisationer som är intresserade av sådant samarbete å andra sidan: studieförbund, fackliga organisationer, folkrörelseorganisationer m. fl. Det torde också vara lämpligt att skolstyrelse och/eller annat kommunalt organ med kulturell anknytning deltar. Det lokala samarbetsorganet bör vara av rådgivande karaktär. däremot skall vara ett politiskt sammansatt organ valt av fullmäktige. Det skall politiskt stå ansvarigt för sina handlingar. Samarbetsorganet kan ej ha samma ställning, då det därigenom skulle finnas två ansvariga huvudmän för den kommunala kultursektorn. Inte heller bör samarbetsorganet bygga upp ett eget kansli. Samarbetsorganet bör däremot i ett tidigt skede få vara med och yttra sig i anslagsfrågor, prioriteringsfrågor, programfrågor m. fl. Denna verksamhet skall vara av rådgivande karaktär. Samarbetsorganet bör lämpligen ha samma ställning gentemot kulturnämnderna som de s. k. vuxenutbildningsråden f. n. har gentemot skolstyrelserna. I konsekvens härmed borde de även kunna kallas kulturråd. I dem skulle således olika föreningar och organisationer, även kulturarbetarnas olika organisationer, vara företrädda genom utsedda representanter. Också inom några av landstingen har kulturnämnder inrättats. Det måste bedömas vara en riktig utveckling. Skälen härtill är följande. Även i landstingen har kulturstödet och kulturfrågorna varit splittrade på en rad organ: nämnder, styrelser, förvaltningsutskott och enskilda landstingsråd. Bristen på överblick och samordning har varit påtaglig, och prioriteringar har varit svåra att göra. För att åstadkomma förbättringar på dessa områden behövs regionala kulturnämnder. För övrigt torde samma fördelar vara att vinna med en kulturnämnd med övergripande uppgifter i landstingen som dem vilka uppräknats beträffande kulturnämnden i primärkommunerna. Dessutom föreligger för landstingens del ytterligare argument för inrättandet av kulturnämnd. Nämnden skulle kunna bli det organ som mottar utbudet från riksorganisationerna och distribuerar det till kommunernas kulturnämnder genom att arrangera turnéverksamhet av konserter, utställningar och teaterpjäser m. m. På sina håll borde landstingens kulturnämnder också kunna bli huvudmän för länsteaterverksamhet eller s. k. provinsteater. Det har ibland höjts röster för att länsbildningsförbunden bör ha de funktioner som vi tillskrivit en regional kulturnämnd. skäl bör emellertid landstingen vara huvudman för kulturnämnden. Dels kan en sådan nämnd avkrävas politiskt ansvar för sina åtgärder, dels har landstingen genom sin beskattningsrätt de ekonomiska resurser som erfordras i sammanhanget. Länsbildningsförbunden har i allmänhet breda kontaktytor utåt mot föreningslivet i länet. Denna kontaktmöjlighet liksom kontakter via andra organisationer och föreningar på länsnivå bör tillvaratas av kulturnämnd, vilket enklast sker genom tillskapandet av ett fast samrådsorgan, där företrädare för de olika förbunden och organisationerna är representerade. Väsentligt är att detta organ får rådgivande karaktär och ej utvecklas till en nämnd vid sidan om kulturnämnd. Detta samrådsorgan bör främst få yttra sig i samordningsfrågor, i anslags- och programfrågor m. m. Invandrarna och det svenska kulturlivet Grundläggande för den svenska invandringspolitiken är att invandrarna skall vara likställda med och behandlas på samma sätt som den övriga befolkningen. Detta är emellertid en situation, där jämställdhet i själva verket fordrar särbehandling. Inte minst gäller detta på det kulturella området. Invandrarnas varierande förhållanden gör det ytterligt svårt att finna och konsekvent tillämpa en enda bestämd handlingslinje i kulturpolitiskt avseende. De konkreta frågorna måste utformas med beaktande av detta. En huvudförutsättning för att invandrarna skall finna sig till rätta och trivas i sitt nya hemland är att språksvårigheterna undanröjs så fort som möjligt. Därför är det nödvändigt med en betydligt större satsning på svenskundervisningen, vilket också föreslagits i en särskild folkpartimotion om invandrarfrågor. Invandrarbarnen bör kunna åtnjuta undervisning i sitt eget modersmål för att på så sätt stärka kontakten med hemlandet och dess kultur. Både de skolor och den kulturella verksamhet som vissa invandrargrupper själva startat bör därför stödjas av samhället. Biblioteken utgör en neutral träffpunkt för invandrarna, vilken med en riktig uppläggning kan bli mycket uppskattad. Men för att det skall lyckas krävs att stor hänsyn tas till att invandrarnas läsintresse kan skilja sig väsentligt från den inhemske låntagarens. Det gäller inte enbart det självklara önskemålet att invandrarna vill läsa på sitt modersmål utan lika mycket ämnesurvalet. Invandraren vill ha lättillgänglig litteratur om sitt nya hemland men lika ofta litteratur som underlättar hans ambition att behålla kontakten med sitt ursprungsland. Invandrarnas svårigheter att ta del av det kulturutbud som står till förfogande gäller självfallet i främsta rummet de språkbundna kulturformerna. Betydligt större insatser borde därför göras för att engagera invandrarna i de konstarter som inte hämmas av några språkliga barriärer tonernas och bildernas konster. Särskilt avpassade konserter och utställningar för speciella invandrargrupper borde sålunda anordnas av Rikskonserter och Riksutställningar. Som en särskild sektor av kulturlivet bör i detta sammanhang räknas den religiösa verksamheten. Ett betydande antal invandrare tillhör andra kyrkor än den evangelisk-lutherska och upplever det som en besvärande brist att inte kunna ta del i den egna kyrkans verksamhet i det nya hemlandet. Vill man förverkliga tanken på jämlikhet mellan invandrare och infödda svenskar är det nödvändigt att det allmänna ger invandrarkyrkoma en hjälpande hand. Både på det religiösa och på det allmänt kulturella området gäller för övrigt att det svenska samhället har allt att vinna på att intresserat öppna sig för de bidrag som invandrarna själva kommer med. Även om deras värderingar avviker från vad vi är vana att betrakta som självklart, kan en debatt på lika villkor mellan dem och oss vara lärorik och ge oss bättre möjligheter att förstå deras värderingar och problem. Den svenska kulturen är inte så bra att den inte kan bli bättre, och invandrarnas möjligheter att bidra till den torde inte inskränka sig till de bättre brödsorter som de redan introducerat. Nordiskt och internationellt samarbete upplever vi på både det allmänpolitiska och det kulturpolitiska planet hur två markerade och varandra delvis motsatta impulser möts. Den ena består i en tendens hos varje folkgrupp att markera sin särart. Den andra består i en strävan att erhålla en intensiv integration, kontinentalt och globalt. För de små nationerna gäller det att hävda sin egenart mot de alltmer dominerande stormakterna. Den tekniska utvecklingen gynnar också på det kulturella området de senare och detta i sådan grad att deras dominans kan bli så stor att andra kulturtraditioner i längden inte kan hävda sig. De olika språken utarmas till förmån för ett fåtal, som förstås av ett stort antal. Skall folken förhindras att på detta sätt förlora sin identitet fordras en ständig växelverkan, som kan ha en stimulerande effekt och medverka till ett levande kulturliv med allt vad det omfattar av spänning, debatter och ständigt nya impulser. De nordiska folken äger förmånen att ha skilda men likartade kulturtraditioner. Jämför man dem med andra folk och andra nationer är det uppenbart att man kan tala om en nordisk kulturgemenskap. För att ge denna verklig livskraft krävs en gemensam kulturpolitik. har anslagits till det nordiska kultursamarbetet. Anslagen har fördelats mellan högre utbildning och forskning, skolväsen och lärarutbildning samt folkbildning, konst och litteratur. Sannolikt uppnår man betydligt större effekt om de nordiska anslagen ökas avsevärt som de utnyttjas efter klart angivna riktlinjer och inte som tämligen slumpartat och punktvis. Goda ansatser i denna riktning har gjorts av , kulturkommissionen, Nordforsk osv. Men organisatoriskt har samarbetet varit underdimensionerat och målsättningen tämligen diffus. För att ge arbetet dess rätta format och fasthet torde krävas ett centralt nordiskt organ Nordkult med uppgift att ta till vara de olika tillfällena till samarbete och även att stimulera till en vidgning av arbetsfältet. När det gäller de internationella kontakterna borde det vara möjligt att mera än vad som sker utnyttja kontakter som erbjuds via . har liksom de övriga nordiska länderna mestadels betraktat sig huvudsakligen som bidragsgivare åt och de utvecklingsländer som den vägen erhåller bidrag. Däremot har man i alltför ringa utsträckning utnyttjat de möjligheter erbjuder till goda kontakter med såväl öst som Väst. Inte heller har man utnyttjat allt det material som erbjuder och som genom att spridas till allmänheten skulle ge den tillfälle att följa den internationella utvecklingen på en rad områden. Det är inte nödvändigt att allt internationellt samarbete går över nationella organ och centrala instanser. Den inhemska decentraliseringen kan ofta med fördel förenas med lokala förbindelser tvärs över nationsgränserna. Samarbetet UmeåVasa och hela Nordkalottsamarbetet är exempel på sådant. Man bör observera att över hela världen förekommer ett uppvaknande av de provinsiella kulturstilarna, ibland också förenade med vissa krav på nationell självständighet. »Nationer» är inte de enda enheter som man kan ta kontakt med utanför sitt eget land, och det är inte nödvändigt att göra det som representant för hela det egna landet. Internationalismen har också sina gräsrötter. Med hänvisning till vad i motionen anförts hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj:t begär förslag till riksdag om inrättande av en statlig kulturfond enligt i motionen angivna riktlinjer, att under åttonde huvudtiteln . Förvärv av konst för statens byggnader m. m. bemyndigar Kungl. att medge att under /72 beställa konst för högst , att beslutar att höja författarersättningen för bibliotekslån till per lån av originalverk, samt att med instämmande i de principiella ståndpunkterna överlämnar motionen till . () ()