mot · FU021117 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. il. om lagstiftning mot könsdiskriminering. Den traditionella uppdelningen av den svenska arbetsmarknaden i manliga och kvinnliga yrken har varit ett av de allvarligaste hindren för jämlikhet mellan män och kvinnor och för individuell valfrihet. Vår arbetsmarknad är fortfarande i mycket stor Utsträckning - om inte formellt så reellt - uppdelad i manliga och kvinnliga yrken. De kvinnliga yrkena ger i regel lägre status, lägre lön, mindre inflytande, sämre framtidsmöjligheter och har inte sällan karaktären av underordnade och uppassande befattningar i förhållande till de manliga yrkena inom samma område. Vi vet också att denna uppdelning inte motsvaras av skillnader i personlig lämplighet. Denna diskriminering, som är ett faktum på dagens arbetsmarknad, riskerar vi att få behålla mycket länge om inte krafttag tas för att påskynda utvecklingen mot en större jämlikhet mellan könen. Man kan inte begära att ungdomar skall välja utbildningsvägar enbart efter intresse och lämplighet, om de har anledning befara att de diskrimineras när de kommer ut på arbetsmarknaden. Den bedrivna politiken som genom yrkesvägledning, arbetsförmedling och omskolning syftar till att underlätta yrkesval med hänsyn till individuella faktorer bör förstärkas. Erfarenheterna tyder emellertid på att detta inte räcker. Frågan om lagstiftning mot könsdiskriminering på arbetsmarknaden bör därför skyndsamt prövas. Förbud mot könsdiskriminering finns redan för huvuddelen av den statliga sektorn, medan den kommunala och den enskilda sektorn inte berörs av lagstiftningen. När allmänna beredningsutskottet behandlade detta folkpartiförslag vid riksdag ansåg utskottsmajoriteten att tillräckliga skäl inte föreligger för en allmän lagstiftning mot könsdiskriminering. Utskottet anförde vidare att det torde stöta på stora svårigheter att utforma och upprätthålla en sådan lag och att det borde anförtros åt arbetsmarknadens parter att frivilligt i samverkan se till att könsdiskriminering på arbetsmarknaden hindras. Vi anser att statsmakterna aktivt bör ge sitt stöd för att påskynda denna utveckling. Det är inte troligt att arbetsmarknadens parter utan samhällets medverkan ensamma kan komma till rätta med alla de faktorer som ligger bakom könsdiskrimineringen. stiftning är sannolikt därvidlag den enda framkomliga vägen. De förhållanden som lett till förbudslagstiftning på den statliga sektorn föreligger också på arbetsmarknaden i övrigt. Beträffande utskottets invändning att en lag mot könsdiskriminering skulle vara svår att utforma och upprätthålla vill vi hänvisa till vad utredningen angående förbud mot rasdiskriminering anfört angående sådana svårigheter: »Om det skulle befinnas nödvändigt att överväga kriminalisering för att komma till rättta med rasdiskriminering på arbetsmarknaden, får kommittén uttala, att avgörande hinder ej kan anses möta med hänsyn till bevissvårigheter.» Detta torde också ha giltighet för könsdiskriminering. Huvudmetoden vid en rättslig prövning av misstänkt brott mot ett eventuellt könsdiskrimineringsförbud måste emellertid vara förlikningsförhandlingar. På grund av den slentrianmässiga anställningspolitik som ofta är rådande torde blotta övervägandet av lagstiftning mot könsdiskriminering på arbetsmarknaden sannolikt få en betydande förebyggande effekt. a. skulle säkert en omedelbar och icke oväsentlig följd därav bli att könsbunden platsannonsering upphörde också på den icke statliga sektom. Även om vi har iakttagit att liberalare attityder banar sig väg på arbetsmarknaden och även om vi i kan sägas ha nått längre än många andra länder på detta område finns det enligt vår mening nu anledning att överväga radikalare åtgärder för att föra frågan framåt. De erfarenheter som man i och gjort av lagstiftning mot könsdiskriminering på arbetsmarknaden bör därvid inhämtas. Med stöd av ovanstående hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställer om skyndsam utredning och förslag till lagstiftning mot könsdiskriminering. () . () () () i () ()