mot · FU02221 · 1971-01-01 00:00:00 — av i m. fl. Den regionala utvecklingen fortsätter enligt samma mönster som varit rådande . Detta innebär att de regionala krisfenomenen fördjupas i både avfolknings- och tillväxtregionerna. Uppdelningen av landet i tillväxt- och bakvattenområden skärps. Avfolkningen i de s. k. skogslänen har gått ytterligare ett steg vidare. Såväl 1968 som 1969 präglades av en mycket stark utflyttning. Den sammanlagda nettoflyttningsförlusten för , och uppgick under dessa år till respektive 13 500 och 12 200 personer. Efter denna stora avtappning har vilket man i och för sig kunde vänta sig - en viss dämpning av utflyttningen skett . Ännu föreligger blott totalsiffror för befolkningen per den 31.12.1970, och uppdelningen på födda, döda och flyttande kan inte urskiljas. Redan totalsiffrorna ger dock vid handen att en ganska betydande flyttningsförlust skett i skogslänen även . har , och haft en flyttningsförlust av drygt 110 000 personer. , då definitiva flyttningstal framräknats, uppvisade 74 av dessa s. k. skogsläns 86 kommunblock en inrikes flyttningsförlust och 69 en total flyttningsförlust med avseende på såväl inrikes som utrikes flyttning. Ehuru flyttningens omfång varierat, har det under hela 1960talet varit samma antal block i skogslänen som visat flyttningsförlust. Avfolkningsproblemet är dock inte endast en fråga som berör skogslänen och stödområdet, även om dess allvar där skärps genom att tillbakagången drabbar stora, sammanhängande områden. Också i ett stort antal kommunblock i råder kroniskt utflyttningsöverskott. Man finner sådana områden även i närheten av starkt expansiva storstadsregioner - exempelvis Roslagen och . uppvisade ett 100-tal kommunblock i ett inrikes utflyttningsöverskott. Hälften av d:ssa hade flyttningsförlust, även om man medräknar den utrikes flyttningen. De övriga höll alltså sina positioner enbart på grund av den ökade arbetskraftsrekryteringen utomlands. Kommunblock med flyttningsförlust 1969 De kommunblock som uppvisade en total flyttningsförlust hade ett sammanlagt invånarantal av omkring 2 miljoner. Det betyder att en fjärdedel av landets invånare bor i avfolkningsbygd. Av landets 70 arbetsmarknadsregioner visade 28 en total flyttningsförlust. Ytterligare 16 regioner hade inrikes flyttningsförlust och balanserade denna genom överskott av immigranter. Listan över de 28 A-regionerna med total flyttningsförlust visar bl. a. den brist på sysselsättningsmöjligheter som råder även i många regioner med relativt stora huvudorter. Även om huvudorterna expanderar, tyngs totalresultatet för regionerna ofta ner av tillbakagången i omlandet. Underskott på arbetstillfällen råder därför i många folkrika A-regioner, som med tanke på sitt totalunderlag rimligen borde ha haft andra och bättre utvecklingsförutsättningar. De A-regioner som uppvisade total flyttningsförlust har en sammanlagd befolkning på över 1,7 miljoner. De 16 A-regioner som visat inflyttningsöverskott enbart med hjälp åv den ökade immigrationen har därutöver en totalbefolkning på 1,5 miljoner. Bland regionerna med total flyttningsförlust märks flera med ett befolkningsunderlag av omkring 100 000 personer. Detta axplock av siffror visar bl. a. att avfolkningsproblemet inte är en fråga för enbart marginella områden och utpräglade glesbygder. Det berör tvärtom många folkrika områden med relativt stora tätorter. Detta visar på en uppenbar risk för att utvecklingen i nästa steg kommer att drabba även de nu expansiva delarna inom dessa A-regioner, allteftersom deras sammanlagda omland sviktar. Å andra sidan har storstadsområdena haft en utomordentligt kraftig befolkningsökning och inflyttning. , och och deras förortskommuner har ökat sin befolkning med över 350 000 personer. Av 1960-talets sammanlagda folkökning för riket har kommit på storstadsregionerna. Av folkökningen i har storstäderna tagit hälften, medan den övriga delen huvudsakligen fallit övriga utpräglade inflyttningsområden. Vissa av dessa centra ligger dock i storstadsområdenas omedelbara närhet och delvis under deras influens - t. ex. , , m. fl. Social och regional segregering Utvecklandet av dessa olika slag av regionala ytterligheter framkallar över hela landet en ekonomisk och social åtskillnad, en segregering, som ständigt skärps. Denna regionala segregering ingår som en del i den större allmänna segregering i socialt, inkomstmässigt, bostadsmässigt och annat hänseende som kännetecknar 1960-talets utveckling av förhållandet mellan klasserna i det svenska samhället. Sålunda sker bl. a. en markerad befolkningsmässig segregering mellan regioner. I olika delar av landet växer fram befolkningsmässiga samhällsbildningar var och en med svårartade balansproblem. Som exempel på denna typ av segregering kan man peka på befolkningens ålderssammansättning i nedanstående båda kommunblock - i förortsområde och i : Det är av vikt att understryka att utvecklingen på detta område ännu bara befinner sig i sitt tidigare stadium. Som framgår av de båda typområdenas förhållanden, utgör deras aktuella struktur en garanti för skärpta skillnader och starkare segregering. Särskilt i avfolkningsdistrikten kommer ansamlingen av folk i 40-50-årsåldem och den ringa befolkningsåterväxten att automatiskt förvärra obalansen. Expansionen i tillväxtområdena sörjer också för att allt fler områden blir av Bollmoratypen. Detta är som bekant inte bara ägnat att skärpa skillnaderna mellan regioner i olika delar av landet; det skärper väsentligt segregeringen också inom själva tillväxtregionen. Det är välbekant att segregeringen också i ökande grad gjort sig gällande med avseende på yrkesfördelning. Det väsentliga är här inte i första hand skillnaderna i sysselsättningens allmänna art utan kanske framför allt skillnaderna med avseende på yrkenas klassmässiga funktioner och sociala status i yrkeshierarkin. Yrkesstatistiken i kan inte klart nog illustrera detta, då den f. n. inte är upplagd på klassmässig basis, utan i många fall för anställda med olika status samt företagare till samma yrkesgrupp. Trots detta kan de påtagliga regionala skillnaderna observeras. På följande sida jämförs med de två huvudområdena utanför storstäderna. Framför allt visas här effekterna av den starka administrativa centraliseringen till storstadsområdet både beträffande egentliga ledningsfunktioner och i fråga om redovisnings- och annat administrativt arbete. Av stort intresse är att skogslänen och övriga utanför storstäderna visar en sådan påtaglig överensstämmelse i sin allmänna strak Yrkesfördelning i procent enl. 3:e kvart. 5,7,8 S. o. mell. 0 Naturvetenskapligt, tekniskt, socialt, humanistiskt m. fl. 2 Kameralt och kontorstekniskt arbete 4 Lantbruks- och skogsarbete 5,7,8 Tillverkningsarbete inkl. byggnadsarbete Inom gruppen lant- och skogsarbete finns visserligen stora inre strukturskillnader, men anmärkningsvärt är att industrialiseringsgrad och fördelning av administrativa och andra servicefunktioner stämmer så nära överens. Detta talar för att skogslänens tillbakagång icke i första hand är beroende av deras ekonomiska struktur i allmän mening, dvs. på förhållandet mellan jord/skog och industri/service. Detta förhållande är inte nämnvärt mera skevt i skogslänen än i andra delar av landet utanför storstäderna. Likväl har de senare en påtagligt annorlunda utveckling än skogslänen. Snarare förefaller det som om två andra ting utövar den avgörande verkan till skogslänens nackdel: dels en automatisk process i det kapitalistiska marknadssamhället som i tillväxtregioner stimulerar till mera tillväxt och i vikande regioner till ytterligare tillbakagång, dels vissa av monopolkapitalet medvetet företagna omdisponeringar i investeringspolitiken t. ex. inom skogssektorn - vilka omfördelar resurser till skogslänens nackdel och till södra och fördel. Slutligen noteras den avgörande skillnaden i tillverkningsindustrins relativa ställning i dessa huvudregioner. Tillverkningsarbetet är och blir alltmer en angelägenhet för områdena utanför storstäderna. Grovt taget medför den regionala segregeringen en uppdelning av landet i fyra regiontyper: 2. växande stads- och industriregioner 3. svaga eller vikande stads- eller industriregioner 4. vikande skogs- eller jordbruksregioner med svag industrialisering. Segregeringseffekten blir tydligare också inom regionerna, mellan kommunblock, stadsdelar och bostadsområden. I båda ytterligheterna av denna skala ökar de sociala och ekonomiska problemen. Storstädernas befolkning drabbas av de ständiga eftersläpningarna och planeringsprovisorierna. Levnadskostnaderna drivs i höjden genom överefterfrågan och spekulation i tillväxt. Eftersläpningarna i transport- och serviceapparaten blir kroniska genom befolkningstillväxtens ständiga försteg framför skatteintäkternas. De interna transporttiderna och avstånden ökas. Koncentrationen av lokala områdens befolkning till speciella åldersgrupper ställer utbyggnadskrav som inte kan mötas. Följden är ofullständiga samhällen och ofta sänkt utbildnings- eller servicekvalitet. Också den yttre miljön såväl i bostadsområdena som i cityräjongema blir föremål för både avsiktlig och av omständigheterna framtvingad kvalitetssänkning inför den kvantitativa tillväxtens ständiga följdkrav. Folkminskningsområdena å andra sidan drabbas av kronisk undersysselsättning och arbetslöshet. Också här skapar den allt snedare ålders- och yrkesstrukturen liknande typer av relation mellan investeringskrav och skatteunderlag som i storstäderna. Trots den vikande befolkningen minskar ingalunda trycket mot den biologiska miljön. Tvärtom har skogslänen genom inriktningen av skogsnäringen och kraftutvinningen blivit föremål för en miljöförstöring som går långt utöver vad som skulle orsakats vid samma ringa befolkningstryck men med mer balanserad näringsstruktur. Verkningarna av den regionala obalansen drabbar majoriteten av landets befolkning. I storstadsområdena och i sådana A-regioner som visar vikande sysselsättning bor totalt av befolkningen. I de Aregioner som f. n. ökar sin befolkning enbart genom immigration men som har ett inrikes utflyttningsöverskott bor därutöver . Den regionala krisen och klassamhället De nu skildrade förhållandena är inga följder av neutrala, objektiva, tekniska och ekonomiska förändringar. Inte heller kan de förklaras med hänvisning till att vissa regioner har »dåliga» utvecklingsförutsättningar, andra »goda» förutsättningar. Sådana förklaringar går endast ut på att ge sanktion åt den pågående utvecklingen och att därmed avstå från vidare analys av problemen. Den regionala utvecklingen, segregeringen och obalansen, är produkten av ett klassamhälle. Den är produkten av ett samhälle där en klass, bestående av en liten minoritet, äger eller behärskar produktionsmedlen. Den är produkten av ett samhälle där denna minoritet disponerar kapital för att få ut största möjliga mervärde av arbetskraften och största möjliga totala profit ur den ekonomiska processen som helhet. Denna strävan gynnas normalt genom koncentration och centralisation av kapital. I det högt industrialiserade kapitalistiska samhället blir koncentrationens geografiska effekter starkt märkbara. fullbordar den utkristalliseringen av ett speciellt skikt inom den härskande klassen: monopolkapitalistema. Inom detta skikt och den av dem behärskade produktionsapparaten drivs jakten på mervärde och profit i mer medvetna och organiserade former . De stora finansgrupperna har en relativt enhetlig policy, bl. a. i regionpolitiska frågor. Främst Sr det följande företeelser i den monopolkapitalistiska utvecklingen som direkt främjar regional obalans: 1. koncentrationen av beslutsfunktioner inom näringslivet och statsapparaten och uppbyggnaden av byråkratiska toppskikt; 2. strävan att utnyttja möjligheterna till spekulativa och andra överprofiter i de utpräglade tillväxtområdena; 3. utnyttjandet av undersysselsättning och arbetslöshet i många landsortsregioner genom utlokalisering av vissa tillverkningsfunktioner; 4. intresset att i avfolkningsområdena skapa en ständig reserv av undersysselsatta - dels för att kunna pådriva omflyttningen, dels för att utöva ett lönepolitiskt tryck gentemot den samlade arbetarklassen; 5. intresset att använda immigranterna för att bekämpa efterfrågeöverskott på arbetskraft i storstäderna och för att få arbetare till lågavlönade rutinarbeten i landsorten; 6. intresset att förskjuta skogsnäringens tyngdpunkt söderut. Grunderna för den nuvarande regionalpolitiken I vilket förhållande står då den statliga regionalpolitiken till den monopolkapitalistiska utvecklingen och till monopolkapitalisternas strävanden? Den statliga regionalpolitikens nuvarande huvudmål är en anpassning till ovannämnda utveckling. Detta huvudmål deklarerades i proposition nr 1964. Det hette där bl. a. att samhällsplaneringen måste anpassas till strukturomvandlingen i samhället. Det underströks att samhällsbyggandet måste nära samordnas och rum med förändringar inom näringslivet. För att ge stadga åt denna politik upprättades inom den statliga länsförvaltningen prognoser, vilka förutsätts vara vägledande för statlig och planering och investeringspolitik. Dessa prognoser uttrycker generellt också det befolkningsmässiga måttet på den utveckling staten bedömer som trolig och lämplig för olika bygder i landet. Dessa bedömningar återfinnes i den s. k. Länsplan 67. En koncentrerad sammanfattning av dessa prognoser (den s. k. prognos 2 i länsplanen) ger följande bild av utvecklingen : Förändring i antal sysselsatta 19651980 + 341 800 34 400 Länsplanen förutser vidare att befolkningsminskningen skall fortsätta i 121 kommunblock. Bland dessa är 58 av skogslänens 86 kommunblock samt 63 block i södra och . har bedömt länsplanens s. k. prognos 2 som varande av något skiftande kvalitet i olika områden. Departementet har i kontrollsyfte låtit göra en ny prognos efter enhetliga metoder för hela landet. Kontrollprognosen förutser följande utveckling: Förändring i antal sysselsatta 19651980 För befolkningen ger prognosen följande tal för tiden : Prognosen förutser folkminskning i 136 kommunblock, därav 66 i skogslänen och 70 i södra och . De kommunblock som enligt den nämnda kontrollprognosen förutses skola undergå fortsatt folkminskning är följande: Ytterligare ett 10-tal block förutsätts få så små ökningar, att det med hänsyn till den naturliga befolkningsökningen (födelseöverskottet) måste vara liktydigt med utflyttningsöverskott. Den statliga regionpolitikens huvudtanke är således att understödja och acceptera den allmänna tendensen till avfolkning respektive koncentration. Utifrån denna allmänna grundsyn betraktar staten det regionalpolitiska stödet i dess skilda former. Detta stöd har i vida kretsar uppfattats som ett slags hjälp för att motverka avflyttningen från stödområdet. lokaliseringsproposition sägs dock klart att stödet skall ses sammanhängande med regionpolitikens allmänna anpassning till näringslivets tendenser. Stödet skall snarare underlätta än motverka omvandlingen. Stödet kan tänkas dämpa en viss utvecklingstendens men inte ändra dess allmänna riktning. Det heter sålunda 1964 att det kan finnas skäl för samhället »att vidta åtgärder som modifierar verkningarna av omvandlingsprocessen». Det heter också att stöd kan lämnas till näringslivet i de orter eller områden »där man önskar påverka omvandlings/aftten» (våra kursiv.). fastslås klart i departementschefens uttalande till propositionen: »Ingen räknar realistiskt med att omflyttningen mellan glesbygd och tätort samt mellan regioner skall kunna stoppas.» Samma allmänna synsätt manifesterades också, när regeringen i statsverkspropositionen 1969 gjorde sin utvärdering av Länsplan 67. Denna utvärdering innebar att regeringen ej ansåg sig kunna garantera en utveckling i enlighet med den målsättning länsstyrelserna och planeringsråden förordat. I fem av skogslänen innebar denna målsättning en bibehållen befolkning i förhållande till utgångsläget . Målsättningens tal har av regeringen endast fått en betingad anslutning i fråga om vissa expansiva block. I övrigt får utvärderingen tolkas så att utflyttningen och folkminskningen i stort skall fortsätta. så av inrikesministerns interpellationssvar till centerpartisten . Det hette där bl. Jag vill slutligen framhålla, att jag inte kan dela interpellantens uppfattning, att de berörda befolkningsramvärdena för avfolkningsområdena bör sättas vid nuvarande befolkningstal. För att realisera ett sådant mål, satt t. ex. för kommunblocken, skulle krävas insatser av sådan art att målet sannolikt, utom i undantagsfall, aldrig skulle kunna uppnås. Det vore ohederligt att genom en sådan orealistisk målsättning förespegla människor i dessa områden att deras sysselsättningsproblem skulle kunna lösas på orten. I många områden är de regionala obalansproblemen så stora att det är nödvändigt att tillgripa olika medel för att lösa dem, såväl arbetsmarknadspolitiska, lokaliseringspolitiska som socialpolitiska. Det kan då inte undvikas, att befolkningsminskning kommer att ske i vissa områden även . Lokaliseringsstödets storlek visar också klart att dess verkan måste ha varit begränsad. Den årliga insatsen i stödområdet har uppgått till i genomsnitt 62 milj. kr. i bidrag och 165 milj. kr. Totalt är detta av bruttonationalinvesteringen som skulle ha överförts till stödområdet. En del av lånestödet kan förutsättas ha utgjort en alternativ låneform till redan existerande snarare än ett nettotillskott. Andrahandseffekterna av investeringar i tillbakagående eller svagt växande områden är sannolikt också mindre än i starka tillväxtområden. Stödpolitikens mycket begränsade resultat bekräftas också av den utveckling av antalet sysselsatta inom industrin som ges av industristatistiken. Vi ger nedan nettoförändringarna i antal sysselsatta inom skogslänens industri dels , dels , för vilket uppgifter f. n. föreligger. ökning/minskning av antal sysselsatta inom tillverkningsindustri Vid beräkningen av siffrorna för 1960-1965 har avdrag gjorts för det nettotillskott som tillfördes industristatistiken genom förbättringen i uppgiftslämnandet 1964. Någon motsvarande operation har ej gjorts för den förbättring av statistikens kvalitet som genomfördes . fallet för kan därför uppskattas till i verkligheten 600-700 sämre än vad som anges i ovanstående uppställning. Att givit sämre resultat är i och för sig förklarligt med tanke på det då helt annorlunda konjunkturläget. Jämförelsen visar dock att stödets verkan varit så svag att detta konjunkturgenomslag gjort sig häftigt gällande. En förbättring torde ha inträffat 19691970, men det kan förutsättas att minskningen från 1965-1968 endast delvis kunnat neutraliseras. Utvecklingen i skogslänen har alltså inneburit en tillbakagång i industrisysselsättningen, trots att stödet koncentrerats till industrinäringen. Minskningen är ungefär proportionell mot hela rikets industri, trots stödet. Nya inslag i regionpolitiken Propositionen nr 1970 samt andra därefter genomförda eller planerade regionpolitiska åtgärder kan inte sägas innebära något principiellt nytt i fråga om statlig regionpolitik. Det sker en viss utvidgning av ramen för det direkta lokaliseringsstödet. Under närmast kommande treårsperiod skall detta uppgå till ungefär 100 milj. kr. mer än som faktiskt utdelades under den femåriga försöksperioden. Den direkta bidragsdelen skall dock enligt ramen endast utgöra i genomsnitt 67 milj. kr. mot 62 milj. kr. Det är i praktiken en realvärdesänkning av bidragen. I övrigt omfattar regionalpolitiken följande viktigare nya moment: Utlokalisering av viss statlig administration. Omfattningen härav är ännu inte känd. I utredningen 1970: 29 föreslås en utlokalisering av ca 3 800 arbetstillfällen under ett utvecklingsperspektiv . Då enligt länsplanens prognos 2 resp. 0 den »spontana» minskningen i antalet arbetstillfällen i skogslänen skulle minska med 34 000 resp. 78 000, framstår detta inte som en förändring i det allmänna regionalpolitiska perspektivet. Lokaliseringssamråd mellan myndigheter och företag som önskar etablera sig i s. k. överhettade områden. Några befogenheter mot företagen ges här inte åt myndigheterna. Den som kan uppvisa intyg om »samråd» kan också fritt etablera sig i storstadsområdena. Om utflyttningen av statlig verksamhet minskar stockningen i storstäderna, kan detta också faktiskt minska privatföretagens betänkligheter att lokalisera sig dit, så länge de har fri etableringsrätt. Dessa är uppbyggda med Länsplan 67 som bas och förutsätter dels en anpassning av de kommunala investeringarna till denna bas, dels också förslag till vissa sysselsättnings- och socialpolitiska åtgärder inom stödområdet. Den allmänna inramningen torde förutsätta att dessa åtgärder blir av passiv natur, dvs. främst inriktade på att underlätta omflyttningen eller att företa temporära, uppehållande åtgärder. De eventuella effekterna av dessa olika åtgärder kan förväntas uppvägda eller starkt motverkade av andra åtgärder och tendenser i ekonomin. Hit hör bl. 1. den bebådade förskjutningen av skogsnäringens tyngdpunkt till ; 2. den väntade och delvis påbörjade minskningen av bostadsinvesteringama i ; 3. bortfallet av skatteutjämningsbidrag som följd av kommunsammanläggningarna samt höjningen av kommunalskatterna i andra delar av landet, företrädesvis ; 4. den i statliga utredningar förebådade koncentrationen av investeringar i vägar och hamnar till de högst urbaniserade regionerna; 5. storstadskommunernas och främst utomordentligt starka ambitioner att öka sin tillväxt. Detta är en målsättning som står i klar konflikt med statsmakternas tanke att något dämpa tillväxten i storstäderna. Det framgår med tydlighet, att en förändring i tendensen till regional obalans inte är att vänta. De tidigare nämnda sociala följderna av processen kommer att bli än mer markerade. Kostnaderna för utglesning respektive stockning samt för omflyttningsprocessen som sådan kommer att innebära en ökad belastning för samhällsekonomin. Tiden är därför inne för en helt ny regionalpolitisk målsättning och för ett djupgående ingripande i den ekonomiska struktur och de mekanismer som haft fritt spelrum. Med hänvisning till det ovan anförda föreslås att i skrivelse till regeringen begär förslag till ny regionalpolitik, grundad på följande huvudmålsättningar, nämligen a) åt varje län full och effektiv sysselsättning utan avfolkning, b) planmässig regionalpolitisk styrning av alla investeringar i produktionsapparaten, c) nettotillväxten till andra regioner än storstäderna, d) total samhällelig kostnadskalkyl - profiten får ej vara styrningsfaktor. H. (vpk) i (vpk) (vpk) i (vpk) i (vpk) (vpk) i