mot · FU02330 · 1971-01-25 00:00:00 — Motion nr 1971 Mot. av m. fl. om åtgärder för ökad rättstrygghet. Ännu kunde man i leva i den föreställningen att en genomförd demokrati, en fördjupad folkbildning och en höjd levnadsstandard - som i första hand betydde frihet från nöd - skulle automatiskt leda till att laglydnaden ökade och brottsligheten minskade. Man utgick ifrån att rättssäkerheten, det vill säga varje medborgares trygghet till person och egendom, skulle betydligt förstärkas genom de nämnda reformerna. När vi numera uppnått eller åtminstone närmat oss de föresätta målen i fråga om demokrati, folkbildning och ekonomi - när det gäller ekonomin talar vi till och med om välfärd - måste vi konstatera att utvecklingen ingalunda dämpat de krafter som leder till avvikelser från samhällsordningen. Vi har sålunda bland annat att dras med en brottslighet som är mycket besvärlig och som enligt statistiken visar tendens till fortskridande ökning. I stora drag kan man ange eller gissa sig till varför de höga förväntningarna kommit på skam. De två världskrigen, de politiska omvälvningarna samt spänningarna stater emellan och inom många nationer har hållit våldet och våldstendenserna vid makt. Den globala känslan av otrygghet, underblåst inte minst av kärnvapnen, tränger in överallt. I den svenska TV-rutan kan vi uppleva våldet i dess ohyggliga men också till synes beskedliga, »underhållande> former. Detta är en farlig smitta för ett uppväxande släkte, som löper risk att hårdna. När ungdomen enligt sina traditioner angriper vad den med fog finner orättvist och efterblivet inom- och utomlands går den ofta provocerande och ibland även våldsamt till väga. Välståndsutvecklingen bygger på tekniska framsteg, som tyvärr också kan innebära ett ökat hot mot rättstryggheten. Exempelvis finns i motorismens destruktiva krafter, som kan leda till mänsklig förödelse. Trafiken kräver många offer i döda och skadade. De flesta olycksfall i trafiken är från strängare juridisk synpunkt inga olycksfall utan handlingar, som överskrider eller ligger mycket nära gränsen till brottslighet i form av risktaganden. Saken ställs på sin spets när föraren är mer eller mindre berusad, vilket ju förekommer i tusentals fall . Det ekonomiska livet måste fungera smidigt, men också här kan vissa anordningar innebära svåra frestelser till missbruk. I överflödets samhälle förvirras moralbegreppen. Snabbköpen lockar de mindre nogräknade till snatteri. På arbetsplatser avslöjas nu och då att anställda smusslar till sig varor från firman, från det kommunala, från det statliga dessa opersonliga kapitalägare, som anses ha råd med svinn. Checkar förfalskas i en utsträckning som aktualiserat restriktioner för användningen av detta praktiska betalningsmedel. Skattefusket har en stor utbredning. Allt medan den ekonomiska standardhöjningen fortgått har stora delar av folket utsatts för påfrestningar av annan art än den gamla oron för levebrödet. Strömningen från jordbruk till industri har lett till att landsbygden avfolkats och tätorterna vuxit ut. En urbanisering tycks oundvikligen medföra en ostadig tillvaro för många. Därmed inträder också, totalt sett, en ökad risk för asociala handlingar. har tillkommit strukturrationaliseringen inom industrin, som ofta medför förflyttning av arbetstillfällen från den ena orten till den andra. Också härigenom rubbas för många de invanda livsmönstren och den allmänna anpassningen. Industrins behov av utländsk arbetskraft skapar särskilda problem. Om assimileringen misslyckas, leder detta till konflikter med den ovana omgivningen. Talet om den ökade stressen och otrivseln i samhället är stundom överdrivet men har också mycket fog för sig. Att i gemensam strävan uppehålla en hög ekonomisk och kulturell nivå kräver intensiva insatser från de flesta medborgare i arbetsför ålder liksom av den studerande ungdomen. Ofta är arbetsuppgifter liksom studier enformiga och slitsamma. Det är ett hälsotecken att trivseln på arbetsplatserna blivit en av tidens viktigaste angelägenheter vid sidan av frågorna hur miljöförstöringen skall hejdas och trängas tillbaka. Mot bakgrunden av den utveckling som här skisserats är det förståeligt att en annan av de sociala förhoppningarna i så ringa mån förverkligats: en ökad folknykterhet. Genom skeden av olika lagstiftning har rusdryckskonsumtionen varit betydande och därmed också dess oundvikliga biprodukt missbruket. Även om det stora flertalet medborgare använder alkoholdrycker utan några mera betänkliga följder, blir en betydande minoritet, av männen ungefär en tiondel, så beroende av det oberäkneliga njutningsmedlet att allvarliga rubbningar inträder i deras livsföring. Därmed läggs en grogrund för en stor del av den samlade brottsligheten. har de gängse njutningsmedlen utökats med olika slags narkotika. I princip kan man för bruket av dem åberopa samma motiveringar som för bruket av alkoholen. Särskilt oroväckande med narkotikabruket är emellertid att tillvänjningen vid bruk av droger sker så snabbt att bruket nästan genast övergår i missbruk, att skadeverk ningarna blir så svåra och att avvänjningen ter sig osäker eller omöjlig. Motåtgärderna från samhällets sida, bl. a. kriminalisering av narkotikahandeln och vård av missbrukarna, har visat sig helt otillräckliga. I narkotikans spår har brottslighet av olika typer blommat upp. avgivna slutbetänkande och de petitaframställningar som inför /72 ingivits för polisen, socialvården och kriminalvården ger skakande besked. Det är alltså för samhället en brännande fråga hur man skall kunna avskaffa eller åtminstone starkt reducera drogmissbruket, som föds av de enskilda individernas, inte minst ungdomens, känsla av tristess och begär efter sensationell stimulans - och som upp av samvetslösa ekonomiska intressenter, ofta oåtkomliga på utländsk botten. Vad som anförts visar att utgångsläget för rättssäkerhetens tryggande och förstärkning kunde vara gynnsammare. Det hör till det vardagliga och tills vidare oundvikliga att rättssäkerheten kränks i betydande omfattning. Motkrafter måste ständigt sättas in. Beprövade metoder måste följas upp och nya uppslag prövas. Samhället måste hävda att ansvaret för rättssäkerheten i första hand faller på den enskilde medborgaren. Han får inte förgripa sig på sin omgivning. Han måste vara omdömesgill och hänsynsfull för att inte försätta sig och andra i farliga situationer. Det sista gäller inte minst i trafiken och vid umgänget med rusgivande medel. Men det är också samhällets oavvisliga förpliktelse att garantera den uppväxtmiljö och information som kan skapa laglydiga medborgare. Vi återkommer mera i detalj till detta. Samhällets rättsordning hämtar ständigt styrka av de åtgärder - utbildning, socialpolitik m. m. - som berörts inledningsvis i denna motion och som avser att förbättra den enskilde medborgarens levnadsbetingelser men som också, såsom redan betonats, kan ha avigsidor. Det är uppenbart att det som statsmakterna finner lämpligt att genomföra till allmänt gagn inte bör undvikas därför att vissa nya risker, oförutsedda eller i varje fall inte önskade, kan uppkomma för rättstryggheten. Men vid dylika åtgärder - exempel kan hämtas från trafiklagstiftningen bör noga övervägas de följdverkningar i positiv eller negativ riktning som kan väntas för de berörda medborgarnas anpassning och motåtgärder sättas in för att även här stärka rättstryggheten. Polismakten är samhällets speciella värn mot rättskränkningar, och dess uppgift är i första hand av förebyggande art. Polisen bör alltmer bli ett serviceorgan, en allmänhetens tjänare med sociala ambitioner. Vi återkommer till dessa synpunkter. Även samhällets påföljdssystem mot lagöverträdare kan hänföras till de förebyggande åtgärderna. När en person ändå begått lagöverträdelser, bör han få sådant stöd att fortsatt brottslighet för hans del om möjligt förebyggs. 1* 1971. I de många fall då rättssäkerheten trots alla preventiva åtgärder kränks är det samhällets skyldighet att genom sina organ - polis, åklagare, domstolar, kriminalvårdsmyndigheter m. fl. - se till att rättssäkerheten i den mån det kan ske återställs och att uppkommen skada ersätts. I fortsättningen av denna motion upptas vissa förslag som alla syftar till en ökad rättstrygghet. Förslagen avser såväl den förebyggande verksamheten som åtgärder vid rättskränkningar m. m. INSATSER OCH ÅTGÄRDER ökad möjlighet till fri rättshjälp En väsentlig uppgift för samhället är att se till att dess medborgare har möjlighet att tillvarataga sin rätt i egna angelägenheter. Det har dock ofta visat sig vara förenat med alltför höga kostnader att göra detta fullt ut, d. v. s. göra anspråket gällande i process. I en process uppkommer för båda parter kostnader. En av de bärande principerna i nu gällande processordning är att den förlorande parten skall bära såväl sina egna som motpartens rättegångskostnader. Detta leder särskilt vad gäller civilprocessen ofta till att en ekonomiskt svag part måste ge vika för en ekonomiskt mer motståndskraftig motpart, även om den egna saken har visats ha fog för sig. Det ligger i sakens natur att man inte på ett förberedande stadium till en process med säkerhet kan avgöra hur processen kommer att utfalla, eftersom det är just den frågan som är tvistig mellan parterna. har det från samhällets sida gjorts insatser för att bereda de minst bemedlade ekonomiska möjligheter att anlita jurister i form av fri rättegång och genom av landstingen och staten bekostad fri rättshjälp. Även från enskilt håll har värdefulla insatser gjorts främst genom införandet av rättsskyddsförsäkring. Dessa åtgärder är emellertid inte tillräckliga. Det är därför tillfredsställande att justitieministern har aviserat en reform på detta område. Vi vill starkt understryka angelägenheten av att en proposition i detta ämne förelägges riksdag. Inom har för ändamålet utarbetats en promemoria, Ju 1970: 14, där principerna för en framtida reform redovisas. Vi ansluter oss till huvudprinciperna i förslaget: att rättshjälp skall utgå i ökad omfattning, således även i administrativa förfaranden, och att de som kommer i åtnjutande av denna rättshjälp i mån av förmåga skall bidraga till de kostnader som respektive ärende föranleder. Däremot kan anmärkningar riktas mot vissa enskildheter i förslaget. Vi ser det som en väsentlig sak att landet har en fristående advokatkår bestående av högt kvalificerade jurister. Därför är det angeläget att se till att de myndigheter som bistår allmänheten på det allmännas bekostnad tillämpar en debiteringsprincip som leder till konkurrens på lika villkor mellan privat och allmän verksamhet. På ett sådant sätt kan man verkligen uppnå ett verkligt fritt advokatval som man kan erhålla statlig rättshjälp även på orter där det allmänna inte kan tillhandagå allmänheten med en rättshjälpsmyndighet. Den erbjudna servicen kan härigenom även lämnas till lägsta kostnad för samhället, tack vare konkurrensen. Vi hemställer, att förslaget innan det förelägges bearbetas för att tillgodose dessa synpunkter. En annan punkt i förslaget, som är diskutabel, är kopplingen mellan den myndighet, som skall bevilja rättshjälpen och fastställa ombudens arvoden, och den föreslagna allmänna advokatbyrån. Denna koppling är betänklig, eftersom det kan uppkomma misstankar av jävskaraktär, då myndigheten skall fastställa rätten till rättshjälp och arvode för ombud som företrätt en motpart till den part som företrätts av den allmänna advokatbyrån. I det slutgiltiga förslaget borde man söka komma till rätta med detta problem genom att lägga dessa uppgifter på antingen allmän underrätt eller ett annat, i förhållande till den myndighet som skall bevilja rättshjälp och fastställa arvoden, fristående organ. En fråga som tilldragit sig ett inte ringa intresse, när det gäller olika former av stödåtgärder för att underlätta parts möjlighet till processuell eller utomprocessuell handläggning av en viss juridisk fråga, är att motparten kan komma att utsättas för otillbörliga rättsliga förfaranden och i samband därmed nödgas sätta till såväl tid som pengar för att avvärja angreppet. I systemet med fri rättegång har sådan part inte haft någon möjlighet att få ersättning för sina kostnader, utan dessa har han själv fått bära oavsett målets utgång. I det nu föreslagna systemet uppkommer motsvarande problem. Den part som har det samhälleliga stödet har en synnerligen god förhandlingssituation, som kan utnyttjas för vinnande av oskäligt goda förlikningar. Vi förutsätter att det förslag till nya bestämmelser om samhällets rättshjälp som kommer att föreläggas kommer att erhålla en sådan konstruktion att dessa problem beaktas, exemplevis genom att samhället påtager sig det ekonomiska ansvaret för kostnader av detta slag. Den misstänkte och hans försvar En person, som misstänks för att ha begått ett visst brott, har enligt nu gällande lagstiftning rätt att redan under förundersökningen biträdas av en försvarare, enskild eller offentlig. Vid det stora flertalet förundersökningar påkallar dock inte den misstänkte något biträde av försvarare. Frågan om förordnande av offentlig försvarare aktualiseras i de flesta fall först sedan åtal väckts. Vid nu rådande förhållanden dröjer det ofta avsevärd tid mellan det att en förundersökning utföres och lagföringen inför domstol äger rum. Det finns då risk för att bevisning till förmån för den tilltalade kan gå förlorad, om den inte beaktas på ett så tidigt stadium som möjligt Visserligen åligger det utredningspersonalen att bedriva utredningen på sådant sätt att även omständigheter och bevisning till förmån för den misstänkte tillvaratages, men det ligger i sakens natur att denna objektivitetsplikt lätt kan komma i skymundan, då utredningen är inriktad på att söka binda någon vid ett visst brott. Det vore därför av värde att den misstänkte i ett större antal fall biträdes av en offentlig försvarare under förundersökningen. I de fall då offentlig försvarare finns förordnad redan under förundersökningen borde man kunna påräkna att denne aktivt tar del i utredningsarbetet och är närvarande vid mer väsentliga förhör för att redan på detta stadium ställa kompletterande frågor och påfordra ytterligare utredningar. Detta sker tyvärr alltför sällan, vilket synes bl. a. ha sin grund i att försvararen inte skäligen anser sig böra belasta sin klient med de extra kostnader som hans närvaro vid förhören medför för honom i de fall då den misstänkte sedermera befinnes skyldig till det aktuella brottet och åläggs att till statsverket återbetala kostnaden för försvaret. Den moderna svenska processordningen bygger på principen att den tilltalade och åklagaren skall vara jämbördiga i processen. I de flesta avseenden är även så förhållandet. När det emellertid gäller att frambringa utredning som kan vara relevant i målet har åklagaren ett inte oväsentligt övertag genom att ha hela den statliga utredningsorganisationen till sitt förfogande. Den tilltalade och hans försvarare befinner sig ofta i underläge utredningsmässigt sett. De kan visserligen framställa önskemål om kompletterande utredning under förundersökningen, men dessa önskemål behöver inte villfaras av åklagaren. Motsätter sig åklagaren viss utredning, återstår för den tilltalade att på annat sätt söka skaffa fram utredningen i fråga för egna medel. Ställs saken på sin spets och domstolen, vid vilken målet handlägges, inte finner anledning att ex officio inkalla de vittnen eller sakkunniga som försvaret önskar åberopa, nödgas den misstänkte själv åtminstone förskottera ersättning till den som han önskar åberopa i målet. Ofta nog befinner han sig i en sådan ekonomisk situation att han måste avstå från att åberopa vederbörande. Härigenom uppstår obalans i det principiella processuella jämviktsläget mellan åklagaren och försvaret. Vi vill därför förorda att förundersökningsledaren ålägges att underrätta försvarare då för utredningen väsentliga förhör skall hållas. Man bör vidare utreda möjligheten av att ställa vissa utredningsresurser till den misstänktes förfogande utan kostnad. Som ovan framskymtat nödgas den som misstänks för ett visst brott ofta göra en avvägning mellan å ena sidan, om han skall låta sig företrädas av en försvarare, företaga viss utredning på egen hand eller åberopa viss bevisning, och å andra sidan de ekonomiska åtaganden han därigenom riskerar att ikläda sig. Det må vara en rimlig princip att alltför vidlyftig bevisning inte skall presteras i olika mål, men en rättsstat kan aldrig acceptera att en misstänkt som anser sig vara oskyldig hellre underkastar sig ett inte alltför kännbart straff utan någon mer omfattande utredning framför att dels riskera detta straff, dels ådraga sig kostnader för utredning och försvar. Tyvärr förekommer sådana överväganden i alltför många fall. Förutom det otillfredsställande i att en oskyldig kan bli dömd för en gärning som han inte har begått föreligger en påtaglig risk för att allmänhetens förtroende för de rättsvårdande myndigheterna allvarligt rubbas. Det måste därför vara naturligt att alla sådana bestämmelser som är ägnade att leda till resultat av antytt slag omarbetas så att dessa effekter i möjligaste mån elimineras. Denna ståndpunkt leder till den slutsatsen att det bör vara en målsättning på att samhället påtager sig ansvaret för alla kostnader i samband med utredning och lagföring av begångna brott. Ersättning i anledning av brott Från vårt håll har vid tidigare tillfällen framförts förslag om utarbetande av ett ersättningssystem för skador i anledning av brott. Vi har därvid framfört att det är oacceptabelt att den enskilde själv skall bära de ekonomiska följderna av att han blivit utsatt för ett brottsligt förfarande. Den person som förövat brottet har ofta inte några ekonomiska möjligheter att ersätta den drabbade för de förluster som han utsatts för. Förutom detta faktiska förhållande synes även rehabiliteringshänsyn tala för att den som begått brottet ej skall utsättas för alltför vittgående skadeståndskrav. Man bör å andra sidan inte bortse från att det i viss utsträckning kan bidraga till den dömdes återanpassning, att han ersätter de skador som han framkallat i skälig omfattning. Ett annat skäl för ett statligt ersättningssystem är av psykologisk natur. Personer som utsättes för brott blir naturligt nog uppbragta över att deras rättsliga integritet kränkts. Drabbas de dessutom av slutliga ekonomiska förluster, tilltar deras bitterhet, och de kommer ofta nog att verka som opinionsbildare för en hårdare reaktion mot lagöverträdare. Härigenom försvåras samhällets sakligt sett motiverade strävan att göra kriminalvården mer human. Inom har utarbetats en promemoria, Ju 1970: 21, där ett statligt ersättningssystem skisserats, vars principer numera förelagts för godkännande. Mot detta förslag kan flera allvarliga erinringar riktas. Vi vill därför påtala några sådana brister. I promemorian begränsas ersättningsrätten till personskador som uppkommit i anledning av våldsbrott. För ett statligt ersättningssystem, som inte skall göra alltför stora inbrytningar i rådande försäkringssystem, anses det vara lämpligt att begränsa ersättningsrätten till i huvudsak våldsbrotten. Den bakomliggande motiveringen till att det just är vid denna typ av brottslighet, sorn ersättning skall utgå, är att den enskilde individen inte tillräckligt kan skydda sig mot att utsättas för brott av denna typ. Det är i sin tur en följd av att samhället inte i erforderlig grad kan tillförsäkra medborgarna garantier mot våldsbrott. Principiellt sett skulle det vara av värde, om ersättningssystemet kunde omfatta även andra former av skada i anledning av brott. Vi hemställer, att möjligheten av detta utredes närmare. Man måste därvid beakta de möjligheter till manipulationer som kan tänkas föreligga för den mindre nogräknade. Dessa problem kan dock ej vara oöverkomliga, eftersom de föreligger såväl för det allmänna vid sjukförsäkring som för den privata försäkringsrörelsen när det gäller sakförsäkring. Riskerna i ett statligt ersättningssystem torde inte vara av så vitt skilt slag, att de måste omöjliggöra en utbyggnad av ersättningsrätten till även dessa områden. Man måste dock vara uppmärksam så att inte ett blivande ersättningssystem medför att allmänheten blir mindre benägen att skaffa sig ett försäkringsskydd mot egendomsskador o. d. Enligt vår uppfattning är detta en fråga med jämlikhetsaspekter; den bättre bemedlade kan alltid tillförsäkra sig ett acceptabelt försäkringsskydd utan att därför i alltför hög grad behöva begränsa sin övriga konsumtion. Promemorian uppställer som norm för ersättning, att den drabbade skall ha utsatts för skada som medfört påtagliga ekonomiska svårigheter för honom, när det gäller hans egen försörjning eller försörjningen av andra, som är beroende av honom för sitt underhåll. Att en viss standardsänkning inträtt är alltså inte tillräckligt. Å andra sidan bör man inte kräva att den skadelidande hamnat i ren nöd. Det utsäges vidare att ersättningens storlek inte skall försätta den drabbade i samma situation som före brottet, utan ersättningen skall endast »avhjälpa ömmande behov». För vår del kan vi inte godtaga den uppsatta målsättningen, då vi inte kan inse varför den drabbade skall behöva komma i en socialt sett sämre situation därför att han drabbats av brott. För oss framstår det som en självklarhet att ersättningen skall syfta till att ersätta ekonomiska skador i deras helhet. Den i promemorian uttalade målsättningen leder tanken till att en eventuellt utfallande skadeersättning skulle betraktas som uttryck för statlig välgörenhet. Dylika förlegade tankegångar får inte enligt vår uppfattning läggas till grund för en reform på ifrågavarande område. Den av oss förordade omfattningen av ersättningsrätten synes göra det mindre välbetänkt att tillerkänna Kungl. Denna bör i stället tillerkännas någon judiciell myndighet inom det allmänna domstolsväsendet eller inom förvaltningen för vinnande av ökad rättssäkerhet. Vi vill för vår del förorda att frågan avgöres av den domstol som dömt eller skulle ha dömt i brottmålet. Denna domstol nödgas ändå taga ställning till framställda målsägandeanspråk i samband med brottmålets handläggning, och ersättningsfrågan synes lämpligen kunna upptagas i samband därmed. För att ett samhälle skall kunna fortbestå är det av väsentlig betydelse att vad som regering och riksdag slagit fast i lagar och förordningar verkligen respekteras. Detta kan uppnås i vårt samhälle dels genom upplysande och förebyggande åtgärder, dels genom att angrepp mot de uppställda normerna bestraffas. Tyvärr har den normbildande verksamheten i det svenska samhället enligt vår uppfattning eftersatts och alltför mycken kraft måst läggas ner på att reparera redan uppkomna skador i form av lagöverträdelser. En kraftig omfördelning av resurserna till brottsförebyggande verksamhet är önskvärd, både från samhällets och från de enskilda medborgarnas synpunkt. Av grundläggande betydelse för brottsförebyggande verksamhet är naturligtvis att informera om vilka beteenden som inte är önskvärda i samhället. Här krävs stora insatser av skola och massmedia. Det är visserligen nödvändigt att förutsätta att ett samhälles medborgare känner till den lagstiftning som finns i landet för att göra denna effektiv, men det är inte försvarligt att i massmediernas tidevarv underlåta att i möjligaste mån föra ut information till den enskilde om vad som i olika avseenden gäller. Först när man gjort det i erforderlig omfattning kan det accepteras att den enskilde behandlas som om han faktiskt känt till de regler som han sedan befunnits ha förbrutit sig mot. Även polisen bör inordnas i den upplysande verksamheten. Polisen bör uppfattas inte huvudsakligen som ett organ som ingriper när något gått på tok i samhället utan som ett serviceorgan som hjälper den enskilde till rätta i samhället. En väsentlig uppgift blir då att ge information om lagstiftningen på olika områden.