mot · FU021120 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. Det är en angelägen regionpolitisk uppgift att i olika hänseenden söka skapa så likartade förutsättningar som möjligt för näringslivet i olika delar av landet, framhåller departementschefen i proposition 1970: 75. Vi ansluter oss helt till denna målsättning. Skall det bli möjligt att på både kort och lång sikt skapa ökad jämlikhet i ekonomiskt, socialt och kulturellt avseende mellan människor i olika regioner måste en förbättrad jämvikt åstadkommas i den näringspolitiska utvecklingen. I den regionalpolitiska målsättningen för innevarande försöksperiod synes också ökad vikt komma att fästas vid generella åtgärder, syftande till alt utjämna rådande kostnadsolikheter. Sålunda utgår numera visst transportstöd, utbildningsstöd etc. Departementschefen gör också uttalanden i proposition 1970: 75, som tyder på att han är beredd att i ökad utsträckning satsa på generella åtgärder i regionalpolitiska sammanhang. Han framhåller dock att detta inte betyder, att han tagit principiell ståndpunkt beträffande generellt verkande medel i den regionala politiken. Ett stort antal remissinstanser har emellertid strukit under önskvärdheten av att mera generellt inriktade medel i ökad utsträckning utnyttjas i den regionala politiken. Sålunda anser bl. a. LO, SAF, , och att tyngdpunkten i den regionala politiken bör ligga på generella medel. Departementschefen anför: »Också för min del finner jag att mycket talar härför. Jag delar också den i flera remissyttranden framförda uppfattningen att åtgärder av generellt slag bör inriktas på att allmänt förbättra produktionsbetingelserna i sådana regioner där näringslivets utveckling bör främjas. Som jag anfört har utformandet av en god bebyggelsemiljö avgörande betydelse i detta avseende. Jag vill i detta sammanhang erinra om den stora roll som utbildningen måste tillmätas för att skapa en attraktiv industriell miljö. Den industriella miljön i vidare mening har under remissbehandlingen ägnats stor uppmärksamhet. Många remissinstanser har i likhet med utredningen strukit under den stora betydelse som trafikfrågorna har för att en attraktiv industriell miljö skall kunna utvecklas i de norra delarna av landet.» I bankoutskottets utlåtande : 40 angående förslag om den fortsatta regionalpolitiska stödverksamheten framhölls också att åtgärderna under nu pågående treåriga försöksperiod avser en fortsättning och vidareutveckling av de lokaliseringspolitiska insatserna. »övergången från termen lokaliseringspolitik till termen regionalpolitik iir ett uttryck för den successiva förändring av synsättet och inriktning på mera ambitiösa mål som kännetecknar denna sektor av politiken. Den förda lokaliseringspolitiken kan, som lokaliseringsulredning framhållit, närmast beskrivas såsom den samhälleliga ekonomiskpolitiskt inriktade verksamhet som syftar till att huvudsakligen genom direkta ekonomiska medel påverka industrins regionala utbredning. Regionalpolitiken anges ha ett avsevärt vidare syfte. Den skall påverka och styra inte bara det enskilda näringslivets utveckling och utbredning liksom den sociala och kulturella utvecklingen i sådan riktning att en rimlig avvägning kommer till stånd mellan expansiva och kontraktiva regioner, som de nationella ekonomiska, sociala och kulturella målen i rimlig grad tillgodoses. En utvecklad regionalpolitik skiljer sig enligt vad nyssnämnda utredningen påpekat från lokaliseringspolitiken bl. a. därigenom att den grundas på välunderbyggda regionala mål.» Utskottet tolkar de angivna målen för regionalpolitiken så, att de i jämförelse med de förut uppställda avses tydligare markera kravet på att en förbättrad regional balans skall eftersträvas. En närmare preciserad regionalpolitisk målsättning kommer dock att få ta ställning till först . Arbetet med den regionala utvecklingsplaneringen bedrivs nu med syfte att utforma ett regionalt handlingsprogram för hela landet, och avsikten är, enligt vad departementschefen anför i årets statsverksproposition, att ett sådant program skall föreläggas . De nya riktlinjer för den regionalpolitiska stödverksamheten m. m. som antogs av riksdag att gälla för treårsperioden /71 1972/73 är ett uttryck för strävan att ge insatserna ytterligare bredd och tyngd, anför departementschefen vidare. Sysselsättningsstöd, förstärkt utbildningsstöd och särskilt transportstöd är medel som är tillkomna för att främja utvecklingen i det allmänna stödområdet med särskild tonvikt på det norrländska inlandet. Möjlighet har också öppnats för företag inom det allmänna stödområdet att i lokaliseringssyfte erhålla statlig garanti för lån till rörelsekapital. Vidare har kretsen av stödberättigade företag utvidgats. Stöd kan nu utgå inte bara till den egentliga industrin utan också till industriliknande verksamhet och, inom det allmänna stödområdet, vissa typer av serviceverksamhet med huvudsaklig inriktning på industrin. För den löpande treårsperioden har för regionalpolitisk! stöd fastställts en medelsram på 1 200 milj. kr. Viss fördelning till olika åtgärder har också gjorts, men departementschefen anför att om medelsbehovet för utbildnings- och sysselsättningsstöd skulle komma att avvika från vad som förutses kan detta föranleda omdispositioner inom den totala ramen för lokaliseringsstödet . Att de mera generella insatserna numera tillmäts ökad vikt är tillfredsställande. Därigenom kan kostnadsol i khetema mellan regionerna utjämnas i större utsträckning än . Erfarenheterna synes också tyda på att det är kostnadsolikhetema som utgör det största hindret för att nå en regional balans. Skall dessa olikheter kunna utjämnas måste vidgade generella medel användas. Det nu utgående transportstödet är emellertid enligt vår mening inte tillräckligt. Framför allt är det angeläget att det utvidgas till att också omfatta persontransporter. Längre avstånd till/från marknader, service osv. betyder större kostnader för både företag och enskilda. Undersökningar från vissa filialföretag i pekar på att dessa genomgående fått merkostnader för rena varutransporter som uppgår till 2 å på omsättningen, i vissa fall ända . Dessutom tillkommer kostnaderna för persontransporter - som ofta förbises - och för telekommunikationer. Sådana merkostnader betyder åtskilligt när den genomsnittliga vinstmarginalen för industrin ligger vid . Det synes oss sålunda vara nödvändigt, om regionalpolitiken skall leda till en utjämning av de näringspolitiska förutsättningarna, att kostnaderna för kommunikationer - varu- och persontransporter, teleavgifter osv. ägnas ökad uppmärksamhet. Förslag till utjämning av transportkostnaderna bör därför föreläggas . De allmänna förutsättningarna för näringslivets utbyggnad kan inte göras likvärdiga på varje bit av landets yta. Men man kan söka åstadkomma en utjämning och tillvarata speciella fördelar på olika platser. Uppenbarligen blir en ökad industrialiseringstakt i också i hög grad beroende av samhälleliga insatser inom samhälls- och regionplaneringen. En alltför stark koncentration av näringsliv och befolkning till de tre storstadsområdena är knappast önskvärd. Men det framstår som ovedersägligt att goda sevicemöjligheter, goda kontakter företagen emellan, snabba och täta förbindelser med andra platser inom och utom landet, kort sagt en god infrastruktur blir av allt större betydelse för näringslivets utvecklingsmöjligheter. Om vi vill ha attraktiva alternativ till storstäderna för olika slag av ekonomisk aktivitet måste samhället medverka till att främja utvecklingen av ett antal tätortsregioner med en centralort som kan erbjuda väl utbyggd och differentierad allmän och enskild service. Det kan ske genom att samhällsinvesteringarna i ökad utsträckning koncentreras till sådana regioner och då i första hand till centralorten. En sådan inriktning av samhällsbyggandet är viktig i alla delar av landet men av särskild betydelse för de norra landsdelarna. Det gäller att skapa en så god yttre miljö som möjligt för näringslivet om man skall kunna bereda en lönsam och effektiv sysselsättning och tillgodose de krav som den uppväxande ungdomen ställer på det samhälle där den skall leva och arbeta. Men industrins krav på en bättre regional planering är av samma skäl aktuella också i andra delar av landet. För den samhällsekonomiska utvecklingen är det angeläget att önskemålen om regionalpolitisk utjämning i norr inte helt förtränger behoven av en bättre samhällsplanering också i . Detta måste betecknas som en av statsmakternas viktigaste arbetsuppgifter under 1970talet. Det första och största problemet i och i viss mån andra delar av stödområdet gäller i huvudsak den industriella miljön. Det finns med vissa undantag en brist på industriell tradition, som gör att inkörning av nya industrianläggningar, uppläming av arbetskraft osv. tar betydligt än i Syd- och . I samband med pågående samarbete med regeringen i lokaliseringsfrågoma gjordes 1969 en specialstudie av tolv nya industriella filialanläggningar i stödområdet. Undersökningen visade att inkörningsperioden ofta var dubbelt så lång som normalt gäller för Syd- och . Alla berörda företag var också ganska eniga om att bristema i den industriella miljön utgjorde den största praktiska svårigheten och det viktigaste hindret för en snabb utveckling av nya anläggningar. Med miljöbristema sammanhänger också direkt bristen på industriell service verktygstillverkning, tekniska specialister och konsulter av annat slag, underleverantörer, reparationsföretag m. m. Det kostar företagen mycket att på egen hand hålla den kapacitet som behövs för att kompensera bristema eller att vända sig söderut för att exempelvis klara plötsliga maskinhaverier. Men det räcker inte att komplettera den service som redan finns i de större och medelstora Norrlandsortema. Det är också angeläget att genom åtgärder av olika slag stimulera efterfrågan på sådan service från de mindre och medelstora industriföretag som trots tillskott av nya företag söderifrån måste utgöra ryggraden i industrialisering. Dessa företagare är vana att klara sig på egen hand och saknar därför ofta erfarenheter av värdet att köpa sakkunskap och annan service utifrån. Just därför är det beklagligt att den serviceapparat som bl. a. med statliga medel byggts upp i för att främja företagsamhetens utveckling företer en sällsynt splittrad bild. Det krävs därför en bättre planering av denna företagsfrämjande verksamhet. Den förda lokaliseringspolitiken synes inte i någon högre grad ha koncentrerats på att reducera de verkliga »norrländska nackdelarna». Intresset har i första hand knutits till det statliga lokaliseringsstödet i form av direkta bidrag och statliga lån på gynnsamma villkor. De »norrländska nackdelarna» måste emellertid reduceras för att skapa en attraktiv miljö för både de företag som redan finns och nytillkommande företag. Detta kan bäst ske genom generella medel av det slag som regionalpolitiken till vissa delar redan nu omfattar: förbättringar av den industriella miljön, bidrag till transportkostnaderna, ökade bi drag för företagens utbildning och inträning av personal, förläggning av högre teknisk utbildning till osv. Vi är övertygade om att dessa åtgärder kommer att visa sig mera verkningsfulla än de kapitalsubventioner som varit basen för lokaliseringspolitiken. En regionalpolitik till förmån för kostnadsutj ämnande åtgärder skulle också skapa utrymme för en rikligare upprustning av miljön för både människor och företag. I fråga om samhällsservice har mycket stora framsteg skett på flera medelstora och större Norrlandsorter; men de koncentrerade miljöförbättringar som företagen behöver är fortfarande inte tillgodosedda. Regionalpolitiken bör koncentreras på regioner som ganska snabbt kan göras självbärande. Därigenom kan också ganska snabbt - åstadkommas självgenererande näringsutveckling i utvecklingsbara regioner. Detta kan komma att betyda och gör det troligen att det måste ske en utvärdering av glesbygdspolitiken inom regionalpolitikens ram. För att råda bot på det allmänna osäkerhetstillstånd som råder inom hela stödområdet är det vidare angeläget att statsmakterna kommer fram till en prioritering av de orter vilka man är beredd att satsa på också för framtiden. Erfarenheterna från bl. a. , där befolkningen hölls i okunnighet om vad framtiden skulle innebära, visar att osäkerheten skapar en »handlingsförlamning» och ett planeringslöst tillstånd som befolkningen får lida av . Vi anser det sålunda angeläget att statsmakterna, som en regionalpolitisk målsättning arbetas fram, kan ange vilka regioner och vilka centralorter som är ämnade att bli näringspolitiska basområden. Genom att man inte kan definiera vilka mål man strävar efter är det självfallet svårt att avväga de medel som skall utnyttjas, behovet av resurser, prioriteringen av olika åtgärder osv. och det äi från mänsklig synpunkt allvarligare ger man inte människorna i de berörda delarna av landet det underlag som behövs för framtidsplaneringen. Det räcker inte att ange färdriktningen. Den osäkerhet som många människor i känner för sin orts utveckling och den egna framtiden försvagar också tilltron till egen förmåga och försvårar gynnsamma arbetsinsatser. När det gäller bedömningen av de regionalpolitiska effekterna är det angeläget att klargöra att regionalpolitik i viss utsträckning är en fråga om solidaritet olika befolkningsgrupper och landsdelar emellan. Också i finns svåra omställningsproblem i form av företagsnedläggningar och flyttning från glesbygd till städer och tätorter. Vi behöver endast nämna de aktuella strukturproblemen på och i sydöstra , inom TEKO-industrin och peka på trä-, glas- och skoindustrins branschsvårigheter för att det skall bli klart att det kan behövas regionalpolitiska insatser även i övriga delar av landet än de som omfattas av stödområdet. Det finns därför skäl för överväganden om inte stödområdet, som i stort är begränsat till , skulle ersättas med en prioritering av de områden inom hela landet som kan tänkas vara i behov av regionalpolitiska åtgärder. Detta skulle inte behöva innebära någon försämring för del i förhållande till nuläget. Däremot skulle vinnas att den negativa benämningen stödområde för en hel landsända kunde slopas. I de regionalpolitiska strävandena om en kostnadsmässig utjämning mellan olika delar av landet måste nämligen också ligga en psykologisk utjämning ett ökat hänsynstagande till de psykologiska faktorer som påverkar etableringen av olika slags företag. Den likvärdiga industriella miljön kan, enligt vår mening, inte skapas om inte också de negativa synsätten på vissa områdens förutsättningar ersätts av en positiv helhetssyn. Vad frågan om en utvärdering av glespolitiken inom regionalpolitikens ram beträffar innebär inte detta någon nedvärdering av glesbygdspolitiken. Snarare är det tvärtom. Erfarenheterna från den hittillsvarande lokaliseringspolitiken tyder nämligen på att insatserna i exempelvis inland varit relativt blygsamma. I viss mån skilda målsättningar för glesbygds- och regionalpolitiken skulle här kunna underlätta det praktiska handlandet. Sammanfattningsvis vill vi framhålla följande synpunkter på regionalpolitiken: I den regionalpolitiska målsättningen måste strävandena att utjämna kostnadsolikheter vara grundläggande. Kommunikations- och kontaktkostnaderna måste exempelvis bli lägre i . Den industriella miljön måste förbättras. Generella åtgärder, i enlighet med vad som till vissa delar redan gäller för innevarande treårsperiod, bör värderas högre. En successiv nedtrappning bör ske av kapitalsubventionema. En samordning bör ske av åtgärderna för att främja företagens utveckling i . En klar målsättning för olika orter och regioner bör fixeras. Glesbygdspolitiken bör utvärderas inom regionalpolitiken så att samhällets åtgärder kan inriktas och samordnas mot klart bestämda mål. Hela landet bör omfattas av regionalpolitiken med prioritering av vissa områden exempelvis så att den negativa benämningen stödområde för kan försvinna. Även andra näringar än sådana som tillhör den traditionella industrin bör innefattas i den regionalpolitiska satsningen, framför allt är det angeläget att insatserna inom turist- och fritidsnäringen planläggs. Med stöd av vad ovan anförts hemställes att måtte i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställa att Kungl. Maj:t måtte, med beaktande av vad i motionen anförts, vidtaga åtgärder i syfte att dels inom den regionalpolitiska ramen öka flytt nings- och utbildningsstödet samt kommunikationsstödet, förbättra den industriella miljön, fixera en målsättning för olika orter och regioner, skilja glesbygdspolitiken från regionalpolitiken samt samordna satsningen på bärkraftiga regioner, dels till riksdag framlägga förslag om en målsättning för glesbygds- och regionalpolitiken, till förmån för generella kostnadsutj ämnande åtgärder, ett program för en utbyggnad av turist- och fritidsnäringen samt för en utökad information om regionalpolitiken och dess målsättning i samarbete med näringslivets organisationer. () C. G. REGNÉLL (m) PER () i Gäddvik () () () HANS ()