mot · FU021337 · 1971-04-13 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 29 angående omlokalisering av viss statlig verksamhet. Regeringen föreslår i proposition 1971:29 angående omlokalisering av viss statlig verksamhet att 30 statliga myndigheter och institutioner och väsentliga delar av ytterligare sex myndigheter och institutioner med sammanlagt ca 6 300 anställda förflyttas till 13 orter utanför . Motiven för denna omlokalisering anges vara att stimulera en positiv utveckling i ett antal orter av regionalpolitisk betydelse och att bidra till att dämpa expansionen i . Vi delar denna målsättning. Det är av central betydelse såväl att få ett antal regionala tillväxtcentra med differentierad arbetsmarknad och rikligt utbud av samhällsservice som att dämpa expansionen i . Vi anser emellertid att det framlagda förslaget inte är bästa vägen att nå dessa mål och att förslaget dessutom innebär risker för minskad effektivitet inom den statliga förvaltningen. Det finns andra vägar som kan ge större regionalpolitisk effekt och som dessutom kan tillgodose växande krav på effektivitet, flexibilitet och demokrati inom förvaltningen. Den statliga förvaltningens organisation och lokalisering är en central samhällsfråga. Den måste bedömas från många utgångspunkter: samhällsekonomiska, regionalpolitiska, organisationens måluppfyllelse (effektivitet, flexibilitet, demokrati). Det framlagda förslaget bygger emellertid inte på någon grundläggande utredning, någon prövning av olika alternativ. En delegation för lokalisering av statlig verksamhet har - utan att närmare granska förvaltningens funktioner i en rapport föreslagit utflyttning av ett 30-tal myndigheter och institutioner till nio orter utanför . Denna rapport kritiserades starkt av nästan alla remissinstanser. Några ytterligare utredningar och överväganden finns emellertid inte redovisade i propositionen. Vi anser därför att det framlagda materialet inte ger tillräcklig grund för beslut. Vi anser som nämnts att regionalpolitiska aspekter måste tillmätas stor betydelse då det gäller att bedöma den statliga förvaltningens organisation och lokalisering. Många människor är sysselsatta vid statliga myndigheter och institutioner, och en fortsatt expansion av dessa verksamheter kan väntas. De regionalpolitiska insatserna bör därför inte bara omfatta industrilokalisering, också den statliga förvaltningens lokalisering är av betydelse. Vi anser emellertid att de lokaliseringspolitiska effekterna av det framlagda förslaget överbetonats. Detta gäller såväl för som för de mottagande orterna, åtminstone för flertalet av dem. Vi vill erinra om att expertgruppen för regional verksamhet (ERU) i sitt delbetänkande Balanserad regional utveckling (SOU 1970:3) bl. a. diskuterade regionalpolitikens mål och medel och vilka enheter som kan anses vara lokaliseringsbara. ERU framhöll därvid att man inte bör flytta hela ämbetsverk eller grupper av ämbetsverk utan i stället söka finna funktioner och sektorer inom respektive ämbetsverk och flytta ut dessa, i synnerhet nytillkommande enheter och rutiner. ERU betonade vidare att meningsfulla rekommendationer kunde göras först sedan kontakt- och arbetsstudier utförts inom berörda ämbetsverk och funktioner. Samhällsekonomiska kalkyler måste göras, och i dessa skulle hänsyn tas till direkta och indirekta effekter i mottagande och givande regioner. Några sådana studier har inte utförts. Vi vill också framföra principiella betänkligheter mot den metod för regionalpolitik som det framlagda förslaget innebär. Vi anser att en samordnad regional planering är nödvändig för god effekt av regionalpolitiska insatser. Utvecklingsplaner för regioner måste därför utarbetas. Som framhållits bl. a. i remissyttranden över delegationens huvudrapport är utpekandet av storstadsalternativ ett av de stora regionalpolitiska besluten med stora följdverkningar inom de flesta samhällssektorer. görs sådana partiella preciseringar, och de görs utan närmare bedömning av olika alternativ, av varför de nämnda orterna valts och inte andra och vilka ytterligare orter som kan komma i fråga etc. Decen traliserad statlig förvaltning Den statliga förvaltningen arbetar på tre nivåer: central, regional och lokal. Det framlagda förslaget berör bara den centrala nivån eller rättare sagt vissa aspekter och vissa delar av den centrala nivån. Vi anser att fördelar och nackdelar med skilda alternativ för förvaltningens organisation och lokalisering borde ha undersökts. Ett alternativ är att förflytta hela myndigheter och institutioner till orter utanför . En sådan förflyttning kan ske till en ort - ett nytt administrativt centrum - till ett fåtal nya orter eller till ett flertal nya orter. Regeringen har valt den senare vägen. Det innebär att man bibehåller en central statsförvaltning - nuvarande tyngdpunktsmarkering på förvaltningens centrala nivå - men lokaliserar myndigheterna till en mängd orter i landet. Vi har endast få myndigheter och institutioner utanför . Ett exempel är i . I de flesta länder är den statliga centralförvaltningen också lokaliserad till en eller ett fåtal orter. Ett annat alternativ är att förflytta delar av en myndighets eller institutions verksamhet till en eller flera orter utanför . Vi har exempelvis en enhet av Regeringsförslaget följer på några punkter detta alternativ. Ett tredje alternativ är att delegera befogenheter och arbetsuppgifter från central till regional och lokal nivå. Vi har exempel också på denna metod - länsarbetsnämnder, länsbostadsnämnder, länsskolnämnder etc. samt länsstyrelserna. Inom svensk statsförvaltning är emellertid många uppgifter, också av rutinbetonad karaktär, koncentrerade till central nivå. Vi anser att en huvudlinje bör vara att decentralisera befogenheter och uppgifter till regional och lokal nivå. Det kan sannolikt visa sig motiverat att förflytta några myndigheter och institutioner i sin helhet eller delar av dem - till orter utanför , men en förflyttning som i en första etapp omfattar 30 verk och 13 olika orter medför påtagliga nackdelar. Kontakterna mellan olika myndigheter och institutioner och mellan förvaltningen och allmänheten kommer att försämras, möjligheterna till strukturomvandling av förvaltningen sammanläggning av myndigheter eller delar av dem, överflyttning av arbetsuppgifter etc. kommer att minska, personalrekrytering och personalcirkulation kommer att försvåras och besvärliga och mångåriga övergångsproblem kommer att uppstå. Genom en omfattande och målmedveten delegering av befogenheter och uppgifter från central till regional och lokal nivå skulle de regionalpolitiska målen kunna uppnås. Vi tror att de regionalpolitiska effekterna skulle bli större enligt detta alternativ. Det skulle bl. a. betyda att alla län skulle få flera statligt anställda inom länet. Dessutom skulle detta alternativ medföra att värdefulla nya kontakter kunde etableras på regional nivå mellan förvaltningsmyndigheter och regionalt verksamma organ och sammanslutningar. De regionala förutsättningarna för beslut av regional räckvidd skulle förstärkas. skulle de viktiga kontakterna mellan statsförvaltningens centrala nivå och statsmakterna, främst departementen, bevaras. Denna kontakt är värdefull. Den centrala statliga förvaltningen vi tänker närmast på lednings-, planerings-, kansli- och utredningsenheter arbetar numera i stor utsträckning i nära kontakt med andra förvaltningsorgan, organisationer, näringsliv etc., ämbetsmän utnyttjas i utredningar, kommittéer, arbetsgrupper m. m. Det sägs i propositionen att myndigheter med särskilt täta kontakter med statsmakterna ej bör omlokaliseras. Några kontaktstudier har emellertid ej utförts. Enligt vår mening har exempelvis invandrarverket och behov av omfattande kontakter med statsmakterna och med institutioner och organisationer i större kontaktbehov än åtskilliga av de myndigheter som icke berörs av förslaget - men de har likväl föreslagits för förflyttning. Lika förvånande är det att en institution som exempelvis med dess behov av nära kontakter med högre utbildning och forskning föreslås bli lokaliserat till ort som saknar sådana resurser. Vi anser sålunda att starka skäl talar för ett annat huvudalternativ än det av regeringen föreslagna. Endast en ingående undersökning kan ge ett säkert svar på frågan om vilket alternativ som bör väljas i det enskilda fallet. Vi finner det inte rimligt att skall fatta beslut innan sådana undersökningar gjorts. Ett riksdagsbeslut i denna fråga är av stor betydelse samhällsekonomiskt och för förvaltningens effektivitet och demokrati. Det är svårt att korrigera beslut som sedermera kan komma att visa sig olämpliga. Därför är kravet på tillfredsställande beredning särskilt starkt på detta område. Vi anser att en ny utredning bör göras innan fattar beslut i en så viktig fråga som lokaliseringen av den statliga förvaltningen. Härvid bör en ingående analys av olika myndigheters och institutioners arbetsuppgifter göras och fördelar och nackdelar med olika organisationsoch lokaliseringsalternativ belysas. Vi förutsätter att verksledningarna, de anställda och de fackliga organisationerna får medverka i detta utredningsarbete. Med hänvisning till det ovan anförda hemställer vi att med avslag på proposition nr 29 hos Kungl. anhåller om ytterligare utredning beträffande frågan om lokalisering av statlig verksamhet. () JAN-ER1K ()