mot · FU02562 · 1971-01-27 00:00:00 — I ju högre grad man lyckas realisera dessa lönekrav, desto större blir de kostnadsinflatoriska impulserna på ekonomin. Inflationen accentuerar i sin tur lönekraven, om målet är en ökning av den reala inkomsten. Denna process kan beskrivas som en ond cirkel och anknyter till den diskussion, som förts ovan om en snabbt växande offentlig sektors inverkan på möjligheterna att upprätthålla samhällsekonomisk balans. Nollställningstanken innebär, att man från statsmakterna söker bebränsa kraven på löneökningar genom att i samråd med arbetsmarknadsorganisationerna ge inkomsttagarna en större eller mindre del av ökningen av den disponibla inkomsten såsom en sänkning av marginalskatten, dvs. att förutsättningen är att löntagarna begränsar sina krav på löneökningar i utbyte mot en sänkning av marginalskatten. Härvid måste naturligtvis nedskrivningen av kravet på löneökning bli större ju högre inkomstskikt det är fråga om. En sådan aktiv medverkan av statsmakterna vid de aktuella avtalsförhandlingarna skulle sålunda också kunna få som resultat, att skillnaderna i nominell inkomst mellan olika arbetstagarkategorier minskar. Nollställningstanken bör göras till föremål för överläggningar mellan arbetsmarknadens parter, regeringen och de demokratiska oppositionspartierna. Strävan att åstadkomma balans i den svenska ekonomin har också samband med de aktuella strukturomvandlingsproblemen och regionpolitiska problemen. fastslår, att produktivitetskraven borde vara mer jämlikt fördelade inom den interna ekonomin. »Bördan av omställningarna skulle därvid inte så ensidigt läggas på de varu producerande sektorerna utan även på andra områden. Offentlig och privat tjänsteproduktion skulle genom högre effektivitetsanspråk i större utsträckning hjälpa till att bära den. Sysselsättningsökningen har varit särskilt markerad inom den offentliga tjänstesektorn, och denna sysselsatte 1970 ungefär 1/5 av landets yrkesverksamma befolkning. Alldeles uppenbart är därför att en fortsatt höjning av vår levnadsstandard till väsentlig del blir beroende av de förbättringar i produktivitet som där kan uppnås.» Detta resonemang anknyter till det krav, som moderata samlingspartiet framförde i sin motion II: 1970 om tillsättandet av en parlamentarisk besparingsutredning med uppgift att verkställa en översyn av de offentliga åtagandena i syfte att genom besparingar och en bättre hushållning hålla de offentliga utgifternas stegring inom ramen för produktionsökningen. Strävan att åstadkomma en investerings- och produktionsökning för att realisera bytesbalansmålet är också väl förenligt med de regionalpolitiska målen. säger: ^Ytterligare krav på tidskrävande investeringar (i storstäderna) skulle, förutom att riskerna för en överhettning förstärks, kunna förta möjligheterna att få den behövliga arbetskraften till industrin. Sannolikt skulle denna i stället sugas upp av byggnadsverksamheten. Inom andra delar av landet, främst , men även vissa områden inom södra och , är läget väsentligt annorlunda. Det latenta arbetskraftsutbudet bland gifta kvinnor, som man enligt våra prognoser kan räkna med, finns till större delen inom dessa områden. En tillbakagång av sysselsättningen i jordoch skogsbruk samt i byggnads- och anläggningsverksamhet bidrar också till att det där finns förutsättningar för ny, arbetskraftskrävande verksamhet.» Detta aktualiserar de krav i fråga om generella regionalpolitiska åtgärder, som moderata samlingspartiet bl. a. framförde i sin motion II: 1970 angående lokaliseringspolitiken. Där nämndes möjligheten att tillåta större avskrivningar i det regionalpolitiska stödområdet, en differentiering av arbetsgivaravgiften och slopande av ener giskatten främst för industrin liksom ytterligare åtgärder på transportpolitikens område. behandlar frågan om styrning av resurser till industrin och konstaterar, att svårigheterna att upprätthålla bytesbalansen begränsar möjligheterna att göra detta genom lättnader på kreditoch kapitalmarknaderna. Problemet anknyter till möjligheterna att begränsa den privata konsumtionens ökning. Om den senare frågan säger utredningen: »Att genom skattepolitik hålla nere privat konsumtion och de disponibla inkomsterna kan i vissa lägen tänkas möta ett ef fekivt motstånd genom att konsumenterna sänker sitt sparande. Utvecklingen senare hälft är därvid ett memento. Möjligheterna att bryta igenom en sådan elastiskt undanglidande försvarslinje hos konsumenterna förefaller inte vara stora. Endast medel, som kan ge en effektiv sparstimulans är användbara därför, men sådana medel kan nog erfarenhetsmässigt sägas inte vara så lätta att finna eller tekniskt ta i bruk.» Om ett ökat sparande kan uppnås, får det som effekt förutom en dämpning av konsumtionsökningen att ytterligare medel via kreditmarknaden kan styras över till industrin. Speciellt de mindre och medelstora företagens expansionsmöjligheter skulle därigenom väsentligt förbättras. Ett ökat sparande har därjämte den i och för sig önskvärda effekten, att en jämnare förmögenhetsbildning åstadkommes. Olika åtgärder för att stimulera det personliga sparandet måste därför prövas. Dessa frågor behandlas i en särskild motion. Rörande den offentliga konsumtionen konstaterar långtidsutredningen, att redan trycket från den privata konsumtionens sida motiverar återhållsamhet inom den offentliga sektorn. »Stegringstakten för den offentliga konsumtionen är hög i utgångsläget vad beträffar både stat och kommun och kan svårligen hejdas för i perioden. Detta gör, att åtstramningen måste bli större de två därpå följande åren för att det skall finnas ett behövligt utrymme för bytesbalansförbättringar och privat konsumtion.» En gynnsam utveckling ställer mycket stora krav på den ekonomiska politiken. Svåra avvägningar blir nödvändiga. fastslår, att skatte- och budgetpolitiken framöver ställs inför svårigheter att på -»olika områden hålla tillbaks eller skära ned den interna efterfrågan utan att allt för mycket störa eller tvinga fram tvära omkastningar i de långsiktiga riktlinjerna för sin verksamhet». Utredningen nämner själv utbildningspolitiken, sjukvården och miljövården. Det vore önskvärt, att dessa problem i möjligaste mån kunde bli föremål för samförståndslösningar, vilket aktualiserar kravet på gemensamma överläggningar mellan representanter för regeringen, de demokratiska oppositionspartierna och parterna på arbetsmarknaden. Några krav på den ekonomiska politiken Finanspolitiken: är en begränsning av den offentliga sektorns ökning nödvändig. En sådan begränsning måste komma till stånd för att det erforderliga utrymmet för en ökning av näringslivets investeringar skall kunna skapas och för att balansen i de utrikes betalningarna skall kunna återställas. Skattepolitiken: Behandlas i särskild motion. Kredit politiken: En lättnad på kreditmarknaden är nödvändig och en avveckling av kreditrestriktionema. Detta fordras, för att det finansiella utrymmet för en investeringsuppgång skall kunna skapas, ökad utländsk upplåning måste komma till stånd. Det privata sparandet: Behandlas i särskild motion. Aktiemarknaden: Aktiemarknaden utgör vid sidan av sparade vinstmedel en mycket viktig källa till riskkapital. En väl fungerande aktiemarknad är en viktig förutsättning för de strukturrationaliserande åtgärder, som omfattar olika former av samgående mellan företag liksom för allmänhetens benägenhet att genom kapitaltillskott i samband med nyemissioner bidra till företagens finansiering av investeringar. En breddning och aktivering av aktiemarknaden skulle också kunna bidra till en ökning av det personliga sparandet i form av aktiesparande. Obligationsmarknaden: Emissionskontrollens huvudsyfte var att förebygga ränteglidningar och svårigheter för bostadsbyggandets finansiering. Emissionskontrollen och det kösystem som den kommit att leda till minskar sannolikheten för att det tillgängliga kapitalet leds till de mest räntabla projekten. Den är inget rationellt penningspolitiskt medel och bör avskaffas. Arbetsmarknadspolitiken: Kravet på ekonomisk effektivitet kommer inte sällan i konflikt med individens trygghet och arbetsanpassning. Variationer i fråga om utvecklingen på olika marknader kan olika hårt drabba de anställda i olika företag, branscher och regioner. Arbetsmarknadspolitiken måste därför tillgodose två huvudkrav, dels den enskildes trygghetsanspråk, dels näringslivets anspråk på rörlig och välutbildad arbetskraft. Arbetsmarknadspolitiken blir därmed inte bara en fråga om att omplacera friställd arbetskraft; den måste också medverka till att arbetskraften står till förfogande och motsvarar de växande kraven. Omskolningen och vuxenutbildningen kommer därför att spela en växande roll. Utbildningen av den kvalificerade arbetskraften måste förbättras. Resurser bör avdelas även för en effektiv företagarutbildning. På dessa områden krävs ett utbyggt samarbete mellan näringsliv och myndigheter. För de anställda kan problemen ibland med större eller mindre svårigheter lösas genom omplacering, med eller utan omskolning, inom samma eller samverkande företag. kan i stort sett likvärdiga ar betsuppgifter efter en kortare övergångstid skapas. tvingas vederbörande gå utan sysselsättning för längre perioder. I vissa fall, särskilt när det gäller äldre arbetskraft och handikappade, ter sig möjligheterna att skapa ny sysselsättning än besvärligare eller rent av obefintliga. I solidaritetens intresse måste alla medborgare vara beredda att göra de insatser, som fordras för att lösa de människors problem, vilkas friställning kan betraktas som priset för högre effektivitet. För att öka näringslivets möjligheter att självständigt lösa dessa problem, bör bl. a. skattefria utbildnings- och omställningsfonder skapas inom näringslivet. Under åberopande av ovanstående hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte hemställa att Kungl. 1. tillsätta en parlamentarisk utredning med uppgift att genomgå det allmännas utgiftsprogram samt föreslå åtgärder ägnade att begränsa den offentliga sektoms expansion och öka den offentliga sektoms effektivitet, 2. inbjuda till överläggningar med representanter för regering, demokratiska oppositionspartier och arbetsmarknadens parter rörande den ekonomiska politiken, 3. i vad avser behovet av ökad utländsk upplåning och Investeringsbankens uppgifter i samband härmed beakta vad i motionen anförts, 4. överse systemet med emissionskontroll och i övrigt metoderna för styrning av kreditmarknaden i konjunkturpolitiskt syfte, samt 5. att omedelbara åtgärder vidtages för att åstadkomma en lättnad på kreditmarknaden. N. () i Trobro PER () i Gäddvik G. ()