mot · FU02663 · 1971-01-26 00:00:00 — av m. fl. om obligatorisk ansvarsförsäkring för sjukvårdshuvudmän m. fl. Frågan om ersättning för skada som skett i samband med sjukvård eller tandvård har behandlats vid flera tidigare riksdagar. Då har förutsatts att pågående översyn av skadeståndslagstiftningen skall komma att erbjuda en acceptabel lösning av problemet. Det finns, som 1LU framhållit i utlåtanden vid tidigare riksdagar, möjlighet för den enskilde att själv teckna försäkring för att skydda sig för opåräknade händelser. Det kan även finnas skäl, som 1LU också påpekat, att införa ett strängare skadeståndsansvar för att bättre tillgodose de skadelidandes intressen. Frågor av det slaget intog enligt 1LU en central ställning bland de frågor som omfattades av pågående arbete med skadeståndsrättens reformering. Förväntningarna på den nya skadeståndslagstiftningen upprepades av 1LU senast vid riksdag. Enligt utsago av rättschefen i i offentlig debatt /refererad i 3.12.70/ kommer lagstiftningen på skadeståndsområdet att väsentligen hålla fast vid den s. k. culpaprincipen, enligt vilken den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar annan person skada är skyldig att ersätta skadan. Ersättning för skada i samband med sjukvård, tandvård eller medicinering kan därför även i fortsättningen väntas utgå endast där skuld bevisats, om inte andra ersättningsformer aktualiseras. Erfarenheten visar, att skuldbevisning är möjlig endast i ett fåtal fall av de olyckor som sker vid sjukvård och tandvård. De flesta patienter såväl hos offentliga sjukvårdsinrättningar som hos privatpraktiserande läkare och tandläkare torde betrakta sin vårdsituation som ett kontraktförhållande mellan vårdande och vårdsökande part, varvid de vårdsökande överlämnat sig åt den vårdandes kompetens. Det är därför önskvärt att sjukvårdshuvudmännen respektive privata läkare och tandläkare på något sätt utvidgar sitt ansvar för att reglera här berörda ersättningsproblem. Den lösning som ofta rekommenderats är ett obligatoriskt s. k. objektivt eller strikt skadeståndsansvar. Erfarenheterna från länder där liknande skadeståndsbestämmelser tillämpas är emellertid inte särskilt gynnsamma. Långa och uppslitande domstolsförhandlingar främst kring s.k. ideella skadeståndsanspråk är vanliga i dessa länder, något som knappast manar till efterföljd. Visserligen finns på några få speciella områden inom svensk lagstiftning, som t. ex. för hundägare och för vissa distributörer på kommunikationsområdet, ett objektivt skadeståndsansvar, men erfarenheterna därifrån har mycket liten relevans för här berört problem. En framkomlig väg att förstärka sjukvårdshuvudmännens ansvar torde däremot vara en obligatorisk olycksfallsförsäkring för samliga patienter som vårdas inom respektive huvudmans öppna och slutna sjukvård och tandvård samt för vårdsökande hos privatpraktiserande läkare och tandläkare. Försäkringen bör även gälla om patienten han vårdas beordras till undersökning eller vård utanför huvudmannens vårdområde liksom för olycksfallsskada i samband med sådan vård och på direkt väg till och från densamma. Försäkringen bör i övrigt avse olycksfallsskada som inträffar inom respektive vårdområde i samband med vård eller behandling. Försäkringen bör omfatta dagsersättning, invaliditetsersättning med rehabiliteringstillägg, dödsfallsersättning, tandskadeersättning och läkekostnadsersättning. För privatpraktiserande läkare och tandläkare bör en försäkring av här antytt slag kunna ordnas i form av gruppförsäkring genom respektive fackorganisation. att hos Kungl. Maj:t begär en utredning om att införa obligatorisk olycksfallsförsäkring för sjukvårdshuvudmän respektive privatpraktiserande läkare och tandläkare. () () () () () ()