mot · FU02894 · 1971-01-27 00:00:00 — om försöksverksamhet med kurser med lågt antal elever vid statens skola för vuxna i . Den socialpolitiska målsättningen för den statliga vuxenutbildningen är i stort sett densamma som för den kommunala, nämligen att a. främja studiejämlikheten; b. ta vara på begåvningsreservema; c. bereda vägen för en spridning av utbildningen över en längre tidsrymd än vad som täcks av ungdomsskolorna. Den individuella målsättningen för de vuxna studerandena vid de statliga vuxenskolorna är dels att skaffa sig undervisning i vissa ämnen, dels att skaffa sig en fullständig utbildning genom att studera fasta ämneskombinationer, som ger bestämd kompetens. Det är väsentligt att fastslå skillnaden. Flertalet elever vid statens skola för vuxna i har enligt föreliggande undersökningar studiemål som icke kan uppnås med mindre än att de genomgår en fullständig utbildning. Detta motsägs inte av vad som framkommit genom kompetensutredningens undersökningar eller LO:s eller SAF:s utredning Näringslivet och utbildningen. De statliga vuxenskolorna intar en central ställning som ventiler även för hela den kommunala, lokala vuxenutbildningen. Det finns inte ens i tätorterna garantier för att en vuxenstuderande kan slutföra en redan påbörjad utbildning. Ännu mindre finns dessa möjligheter i . En utbyggnad av det nu förefintliga statliga skolsystemet med varvad utbildning och med garanti för uppföljningsmöjlighet för alla (alltså även kommunalt påbörjade) ämneskurser är den mest realistiska möjligheten till en generell effektivisering av hela vuxenutbildningen. Utbildningsmetoden vid de statliga skolorna bygger i första hand på varvad undervisning, alltså värvning av lärarledda perioder vid skolan med hemmaperioder med korrespondensstudier och KABU. Den varvade undervisningen har visat sig synnerligen fördelaktig för vuxna, vilka på detta vis i stort sett kan fungera såväl inom arbetslivet som inom sin familj under hela sin studietid. Mål- och kompetensinriktade vuxenstuderande utgör majoriteten bland eleverna vid de statliga vuxenskolorna. En stor del studerar med ekonomiskt stöd genom AMS-bidrag. Det är väsentligt i det all mannas ekonomiska intressen att dessa studier icke behöver avbrytas på grund av den nu gällande bestämmelsen att ingen ämneskurs kan påbörjas med mindre än 12 deltagare. Ett studiesocialt problem av alltmera växande storleksordning har uppstått genom att inga garantier föreligger för en vuxenstuderande att han kan slutföra ett påbörjat studium som redan kostat honom själv och samhället avsevärda ekonomiska insatser. Det sagda gäller för praktiskt taget alla former av mera avancerad utbildning av vuxna. Det kan konstateras en ökande känsla av otrygghet bland dem som redan börjat studera och står inför låsta portar, men ännu mera bland dem som borde rekryteras till vuxenutbildningen men som icke vågar satsa på en sådan med de nu föreliggande premisserna. Uppenbarligen är tiden inne för en viss kanalisering och styrning. Det måste finnas åtminstone en statlig skola med full konsumentgaranti, dvs. att den som där påbörjar sina studier på en av de förefintliga utbildningslinjerna garanteras att studierna kan avslutas där, även om deltagarantalet i kurserna i fråga mot slutet på grund av bortfall skulle bli lågt. Hinder för sådan varudeklarerad utbildningsgaranti är f. n. 13 § i stadgan för gymnasial vuxenutbildning. Dess konsekventa tillämpning leder inte bara till en icke tolerabel mängd av studieavbrott; den blockerar även för många studiehågade, respektive utbildningsbehövande, tillgången till en i och för sig synnerligen lämplig studieform, nämligen den varvade utbildningen vid de statliga vuxenskolorna. Den s. k. tolvmannaregeln i 13 § stadgar att undervisning i kurs får påbörjas endast om antalet elever i kursen beräknas varaktigt uppgå till lägst 12, om Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ts bemyndigande, ej bestämmer annat. Erfarenheten har visat att en så fast knuten bestämmelse inte åstadkommer den studietrygghet och studiejämlikhet som vuxenutbildningen är ägnad att skapa. Även om möjligheter till dispens från 13 § förefinns, är dock förfarandet tidsödande och äventyrar effektivteten i organisationen hos de statliga vuxenskolorna. Dispenstvånget förorsakar stor osäkerhet bland de vuxenstuderande, som ju, var för sig, icke kan bedöma om antalet kursdeltagare kommer att hålla föreskriven nivå hela utbildningstiden ut. Varje start av nytt utbildningsämne fordrar ju i princip förnyat dispensförfarande. Skolan å sin sida kan ej heller ställa i utsikt att kursuppföljning kommer att ske. För varje kursperiod utsätts alltså deltagarna för pressen att hela deras vidare utbildning kanske stoppas genom bortfall av någon eller några deltagare. Försöksverksamhet borde kunna anordnas vid en av de statliga skolorna för vuxna, förslagsvis i , som fortfarande icke är utbyggd till sin fulla kapacitet i så måtto, att för en period av (motsvarande en normal studiegång) 13 § i vuxenstadgan erhåller annan formulering, alternativt en viss begränsning av sin giltighet med ungefär följande innebörd: Dispens behövs ej för ämneskurs där sådan nyanordnas i uppföljning av redan påbörjad utbildning vid skolan. Försöksverksamheten föreslås få ta sin början /72. Efter vad motionärerna erfarit synes kostnadsökningen under första försöksåret inte vara större än att den kan täckas av det för läsåret föreslagna anslaget. Kontrollen av de ekonomiska konsekvenserna kan ske genom länsskolnämnden. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller om att vid statens skola för vuxna i får utan hinder av vad som stadgas i 13 § SFS 1967:452 bedrivas försöksverksamhet med lägre antal elever än vad som stadgas i nämnda paragraf. () () AB Egneilska Boktryckeriet, 1971