mot · FU0280 · 1971-01-15 00:00:00 — av m. fl. Den nuvarande marknadsekonomin bygger på förutsättningen av ett Människor upplever behov på olika sätt och ställer helt olika krav. Hur behoven skall tillfredsställas måste i betydande utsträckning avgöras av konsumenterna själva. Det hävdas emellertid ibland, att människor inte kan fatta självständiga och rationella beslut, som bidrar till att öka deras behovstillfredsställelse. Från våra utgångspunkter är det svårt att dela en så mörk och pessimistisk människosyn. Vi har en helt annan uppfattning om den enskildes integritet och förmåga att välja. En dynamisk utveckling av näringsliv och handel har i flera avseenden erbjudit väsentliga fördelar för konsumenterna. skall man inte blunda för de utvecklingstendenser som verkat i motsatt riktning och försvagat konsumenternas ställning på marknaden. Den som i ett eller annat avseende faller vid sidan av de breda konsumentgrupperna har fått det allt svårare att få sina önskemål tillgodosedda. En konsumentpolitik värd namnet måste därför med kraft stödja eftersatta konsumentgrupper. Detta bör ske bl. a. genom att sådana speciella konsumentgrupper som handikappade, invandrare, äldre samt glesbygdsbefolkning ges ett större inflytande på konsumentpolitiken och bereds representation i styrelsen för ett framtida konsumentverk. I motionen föreslås bl. a. följande åtgärder, som syftar till att stärka konsumenternas ställning på marknaden samt förändra marknadens funktionssätt på de områden, där den inte fungerar tillfredsställande: Den hittillsvarande konsumentverksamheten har bedrivits under splittrade former och med alltför begränsade resurser. , samt bör slås samman till ett konsumentverk. Möjligheterna att göra ämnet konsumentkunskap obligatoriskt i gymnasieskolan bör utredas. Lagstadgad varu- och tjänstedeklarationsplikt bör införas på ur konsumentsynpunkt väsentliga områden. Från svenskt håll bör man ta initiativ till en internationell dokumentationscentral för varufakta. En konsumentkatalog med information bl. a, om konsumenternas rättigheter, var man kan få råd etc. bör utdelas till landets hushåll. bör byggas ut och ges delvis förändrade uppgifter. framtida ställning bör utredas. a. bör undersökas möjligheterna att skapa ökad följsamhet till nämndens rekommendationer. Nämnden bör ges kraftigt förstärkta resurser och regionala reklamationsnämnder inrättas. Ett förenklat förfarande vid okomplicerade tvistemål bör övervägas. Bestämmelser för utformningen av prisangivelser bör utfärdas. a. för att underlätta för konsumenterna att göra prisjämförelser. Lokala konsumentkommittéer med förankring och allsidig sammansättning bör inrättas. Statlig auktorisation av garantiförbindelser efter granskning av dem ur konsumentsynpunkt bör införas. Den nuvarande marknadsekonomin bygger på förutsättningen av ett fritt konsumtionsval. Människor upplever behov på olika sätt och ställer helt olika krav. Eftersom behoven inte är objektiva utan bestämda av den enskildes drömmar, förhoppningar och tidigare erfarenheter, dvs. hans anspråk, kan de inte heller tillfredsställas på ett och samma sätt för alla människor. Hur detta skall ske måste därför i betydande utsträckning avgöras av konsumenterna själva. Det hävdas ibland, att människor inte kan fatta självständiga och rationella beslut, som bidrar till att öka deras behovstillfredsställelse. Därför är det att föredra, sägs det, att beslut och valhandlingar, som rör den enskilde, fattas av andra, som är bättre informerade om vilka behov som är mest angelägna att tillfredsställa. Från våra utgångspunkter är det svårt att dela en så mörk och pessimistisk människosyn. Vi har en helt annan uppfattning om den enskildes integritet och förmåga att välja. Den enskildes anspråk formas emellertid under en ständig yttre påverkan. Reklamen med dess värderingar söker t. ex. påverka människor att lägga större vikt vid de behov där konsumtion och köp är det normala sättet att söka behovstillfredsställelse. Det är ingen tvekan om att reklamen genom sin utformning i vissa fall kan försvåra en rationell behovsanalys. Därför är det nödvändigt med en utbyggd övervakning av de kommersiella reklambudskapen. Från detta ganska självklara konstaterande att människor är utsatta för påverkan är det emellertid långt till slutsatsen att de mer eller mindre helt skulle styras av reklamen och dess värderingar. Detta gör de i lika liten utsträckning som de okritiskt låter sig styras av den politiska propagandan. Människors möjligheter att ställa anspråk och tillfredsställa sina behov är dock högst olika i vårt samhälle. Detta är ett olyckligt förhållande även ur konsumentpolitisk synpunkt. Behov och önskemål har olika inriktning och styrka allt efter vad man individuellt föredrar. Detta betyder emellertid inte att människors krav på möjligheter och resurser att tillfredsställa sina behov skall behöva variera i nämnvärd utsträckning. Jämlikare möjligheter att ställa krav och få behov uppfyllda är ett väsentligt konsumentpolitiskt önskemål. En dynamisk utveckling av näringsliv och handel har i flera avseenden erbjudit väsentliga fördelar för konsumenterna. Mängder av varor och tjänster som var förbehållna köpstarka kategorier är tillgängliga för de flesta. Nya varor har tillkommit, kvaliteter förbättrats, detaljhandelns sortiment ökat, priserna pressats i konkurrens genom stordrift samt snabba och billiga distributionsmetoder. skall man inte blunda för de utvecklingstendenser som verkat i motsatt riktning och försvagat konsumenternas ställning på marknaden: Konsumentinflytande som styrmedel för produktionsinriktning och detaljhandelns utformning minskar i stordriftens tidevarv. Konsumenterna har svårt att hävda sig. Nya varor är inte alltid liktydigt med nya nyttigheter varor och tjänster som från konsumenternas synpunkt vore mer angelägna saknas eller är dåligt utvecklade, inte minst sådana som är anpassade till vissa konsumentsvaga gruppers speciella önskemål, exempelvis pensionärer och handikappade. Inom vissa branscher tar sig konkurrensen främst uttryck i skenbar produktdifferentiering, t. ex. årliga modellförändringar. Reklam och ökat varuutbud i förening försvårar konsumenternas möjlighet att överblicka marknaden och göra rationella köp. Reklam ger ofta bristfällig information, blåser upp skillnader mellan märkesvaror och ger ibland felaktiga föreställningar om varors och tjänsters kvalitet och användbarhet. Detaljhandelns förändring har bl. a. medfört stort varusortiment och prispress. Men rationaliseringen har också inneburit att konsumenterna fått överta arbetsuppgifter som tidigare ombesörjdes av handeln. Möjligheterna att överblicka varusortimenten har försvårats, vilket inneburit nackdelar för vissa konsumentgrupper. Pris- och innehållsmarkering är inte sällan bristfälliga. Enligt en SPK-undersökning skulle en familj på fyra personer tjäna ända i inbesparade hushållspengar genom att välja affärernas billigaste varianter. Men i praktiken har, konstaterar samma undersökning, köparen inte stora chanser att välja billigt den nuvarande oenhetliga prismarkeringen gör det omöjligt. Svårigheterna för konsumenterna att hävda sig på den växande servicemarknaden är betydande. Särskilt när det gäller service på konsumentkapitalvaror av typ bilar, TV-apparater etc. har konsumenterna små möjligheter att bevaka sina intressen. nen har inte uppmärksammat detta problem i tillräcklig utsträckning. Genom standardisering och koncentration av varuhandeln till större enheter kommer olika minoritetsgrupper i kläm. Det gäller t. ex. de icke bilägande som inte kan utnyttja de billiga varuhusen i storstädernas utkanter, de handikappade eller gamla som har svårt att röra sig och som upplever handlandet på en stormarknad som en alltför krävande procedur etc. Ett motsvarande stordriftsfenomen är koncentrationen av detaljhandel och service - inte minst den offentliga - till allt större tätorter. Denna utveckling försämrar i synnerhet situationen för en av våra mest utsatta konsumentgrupper, glesbygdsbefolkning utan tillgång till bil. Många av de problem, som skissartat berörts ovan, har en allmängiltig karaktär. De har alltså inte sina orsaker i avarter, mindre hederliga affärsmetoder eller liknande utan beror på att marknadshushållningen i flera avseenden helt enkelt inte fungerar tillfredsställande. Även om det inte är möjligt att åstadkomma ett perfekt fungerande system, kunde det likväl gå att genom information och lagstiftning ge konsumenterna bättre möjligheter att hävda sig. Den som i ett eller annat avseende faller vid sidan av de breda konsumentgrupperna har fått det allt svårare att få sina önskemål tillgodosedda. I stordriftens och mekaniseringens tidevarv är dessa ofta inte lönsamma ur producenters och distributörers synpunkt. Därför måste det vara en angelägen uppgift för samhällets konsumentpolitik att tillgodose minoriteternas konsumtionsbehov. Det är den klassiska uppgiften för en ansvarig politisk demokrati, där majoritetens behov är väldokumenterade och gör sig gällande av egen kraft. I synnerhet när det gäller konsumtionsmöjligheter kan vissa människor ställa betydligt högre krav än andra och också få dem uppfyllda. De anspråk man har, dvs. de krav man ställer, bestäms för de flesta av en någorlunda realistisk värdering av möjligheterna att få anspråken tillgodosedda. De eftersatta gruppernas anspråksnivå är därför i allmänhet låg. Erfarenheten har lärt dem att endast anspråkslösheten är realiserbar. Därför skall vi inte vänta oss att dessa grupper alltid uttrycker missnöje med sin eftersatthet. Även ohälsan kan tiga still. Vilka är då de eftersatta konsumentgrupperna? Den i sammanhanget mest uppmärksammade gruppen är låginkomsttagarna. Låga inkomster i förhållande till försörjningsbörda är självfallet en utomordentligt effektiv spärr för möjligheterna att ställa realiserbara konsumtionskrav. Konsumentpolitiken kan därför inte ses isolerad från fördelningspolitiken och andra åtgärder för att förbättra låginkomsttagarnas ställning. En annan grupp som är eftersatt ur konsumentpolitisk synpunkt är glesbygdsbefolkningen. Den hittillsvarande regionalpolitiken har inte kunnat förändra förhållandet att människor i glesbygd, särskilt i landets avfolkningsregioner, tvingas oberoende av inkomst finna sig i att ställa väsentligt lägre krav på kommersiell och samhällelig service än de skulle ha kunnat göra om de bott i tätort. Det utbud av varor och tjänster som finns är dessutom oftast dyrare och mera svårtillgängligt än för tätortsborna. Den hittillsvarande offentliga konsumentpolitiken har i stor utsträckning negligerat glesbygdens speciella problem. Över huvud taget har den offentliga konsumentinformationen haft en geografisk och socioekonomisk spridning, som gjort att den huvudsakligen nått de minst angelägna konsumentkategorierna och successivt också kommit att i någon mån anpassa verksamhet och informationskanaler därefter. Det finns också andra grupper, vilkas behov har svårt att göra sig gällande på marknaden t. ex. de gamlas och de handikappades speciella servicebehov och krav på speciella produkter, produktutformningar och distributionsformer. De icke svenskspråkiga invandrarna har även som konsumenter speciella problem, som måste uppmärksammas i den offentliga konsumentpolitiken. En konsumentpolitik värd namnet måste således med stor kraft stödja eftersatta konsumentgrupper. Särskilt måste politiken beakta de grupper, som har speciella konsumtionsbehov och särskilda krav på service men vilkas önskemål av olika skäl har svårt att göra sig gällande på den allmänna marknaden. Det är därför angeläget att sådana speciella konsumentgrupper som glesbygdsbefolkningen, de handikappade, de äldre samt icke svenskspråkiga invandrare får ett större inflytande på konsumentpolitiken och bereds representation i de offentliga konsumentorganen t. ex. i styrelsen för ett framtida konsumentverk. Konsumentpolitiken måste verka på flera plan. Det gäller inte bara att genom information och utbildning göra konsumenterna bättre rustade eller att påverka producenter och detaljister till självsanering på sådana områden där brister och missförhållanden föreligger utan också att förändra marknadens funktionssätt på de områden där den inte fungerar tillfredsställande och att lagstiftningsvägen stärka konsumenternas ställning. Nya lagar är inte alltid rätt väg. Gällande lagar, som är ogynnsamma ur konsumentsynpunkt, bör kunna reformeras. Som exempel kan den nuvarande affärstidslagstiftningen nämnas. Svagheterna i den nuvarande konsumentpolitiken kan kort sammanfattas: Konsumentinformation och konsumentforskning kan med sina mycket begränsade resurser inte nå dem som bäst behöver information, en bättre organisatorisk samordning av de olika konsumentorganen är nödvändig, konsumenterna vet sällan vart de skall vända sig för att få rättelse och hjälp i tveksamma fall; det judiciella förfarandet vid enklare klagomål måste förenklas, lagskyddet är otillräckligt, t. ex. vad gäller hemförsäljning, kontakten producenterdetaljisterkonsumenter är bristfällig; institutionaliserade former för sådana kontakter mäste skapas. I detta sammanhang förtjänar också att understrykas, att konsumentpolitiken inte rimligen kan inskränkas till varor och tjänster utbjudna av enskilda företag. Behovet att på olika vägar stärka konsumenternas ställning är minst lika starkt när det gäller offentliga tjänster, bostäder, stadsplanering, transporter och naturskydd etc. FORSKNING, KONSUMENTUPPLYSNING OCH UTBILDNING Utbildning Vi vill inledningsvis betona den avgörande betydelse som konsumentutbildningen har. För ett rationellt beslutsfattande krävs kunskaper. Absolut grundläggande är den utbildning som ges på olika stadier i skolan. Skolan har i och för sig många uppgifter. Den har emellertid traditionellt betonat två av dessa. Den första är att bereda allmänorientering, dvs. kännedom om vårt kulturarv, och samhällsorientering. Den andra uppgiften är att vara yrkesförberedande. Det nya i vårt nuvarande skolväsens målsättning är betoningen av skolans stora roll för elevernas personlighetsutveckling. Med hänsyn till dess uttalade mål i ett samhälle, där fritiden ökar och konsumtionsmöjlighetema växer, måste det ställas ökade krav på skolan när det gäller utbildning för rollen som kritisk och rationell konsument. Uppgiften kommer att kunna jämställas med den att verka yrkesförberedande. Utan insatser från skolans sida kommer många konsumenter att sakna förutsättningar att tillgodogöra sig den konsumentinformation som staten lägger ner stora pengar på. Inte bara i utan också på det gymnasiala stadiet har ämnet konsumentkunskap sin givna plats. På de tvååriga linjerna i den nya gymnasieskolan är det emellertid endast ett av flera tillvalsämnen. På de treåriga linjerna är ämnet inte upptaget på schemat över huvud taget. Detta innebär en försämring i förhållande till dagsläget, då ämnet är obligatoriskt på sociala linje och tillvalsämne på den ekonomiska. Det kan befaras att flertalet skulle komma att välja B- eller C-språk som tillvalsämne och att konsumentkunskapen härmed de facto försvinner från schemat även på de tvååriga linjerna. Möjligheterna att göra konsumentkunskap till ett obligatoriskt ämne i gymnasieskolan bör därför övervägas. Även vuxenutbildningen behöver få ökade resurser för utbildning i konsumentkunskap i vid mening. Konsumentbetonade kurser och studiecirklar har redan en ganska stor plats på de flesta frivilliga studieförbunds program. Radio-TV:s roll som förmedlare av seriös konsumentkunskap borde kunna utvidgas avsevärt. Genom televisionens stora räckvidd och genomslagskraft skulle det vara möjligt att nå ut till de stora konsumentgrupper, som inte nås av konsumentupplysningen. Regelbundna konsumentprogram i televisionen är därför i högsta grad angelägna. Programverksamheten bör vara inriktad inte bara på att ge faktakunskap om varor och tjänster utan också på att sprida information om konsumenternas rättigheter och möjligheter i olika avseenden, lämna bakgrundsmaterial om näringslivets verksamhet och organisation etc. De eftersatta konsumentgruppernas problem bör uppmärksammas alldeles speciellt. Det är givetvis till ringa nytta för konsumenter att vara välutbildade och kunniga, om säljarsidans representanter är dåligt utbildade för sina uppgifter. Därför är det ett viktigt konsumentpolitiskt krav att de inom distributionsledet anställdas kunskaps- och utbildningsnivå upprätthålls . Det finns anledning att diskutera ett ökat ansvarstagande från samhällets sida för vidareutbildning av företagare och anställda inom handeln. Konsumentpolitik i den mening vi diskuterar den här är meningsfull endast i en marknadsekonomi med ett fritt konsumtionsval. All konsumentpolitik måste därför bygga på insikten, att det i sista hand endast är den enskilde konsumenten själv som har möjlighet att avgöra sina behov och vilka varor och tjänster som bäst passar honom. Det kan ingen annan göra. Konsumentpolitiken har nog så betydelsefulla uppgifter ändå. För det första behövs en producentinformation om forskningsresultat när det gäller konsumenternas behov, beteenden, vanor och sätten att tillgodose dessa. För det andra bör konsumentpolitiken sträva efter att höja den enskilde konsumentens kunskap och förmåga till saklig behovsanalys. Vidare och inte minst viktigt finns den självklara uppgiften att meddela information till producenter och konsumenter om varor, både testresultat och erfarenheter av vilka krav och normer goda varor och tjänster bör uppfylla. Begreppet konsumenten i centrum blir därför en realitet och inte ett slagord för konsumentpolitiken. Ett avgörande problem i sammanhanget är att nå ut med information till alla konsumenter. sker detta inte i tillräcklig utsträckning. Konsumentupplysningen tenderar därför att bli en i och för sig värdefull service åt redan kvalificerade konsumenter, som har lätt att tillägna sig information. Energiska insatser måste göras för att nå fram med information till övriga grupper. Genom en konsumentkatalog, som delas ut till landets samtliga hushåll, kan samtliga konsumenter nås med information om hur man skaffar sig ökad kunskap om varor och tjänster, var man kan få råd, hur man läser t. ex. VDN-deklarationer etc. Konsumentkatalogen kan också innehålla information om vilka rättigheter konsuméntema har, hur de skall bete sig om de vill klaga och vart de skall vända sig för att vinna rättelse. För att öka informationsverksamhetens genomslagskraft och skapa en bättre geografisk balans bör den kraftigt decentraliseras. På det lokala och regionala planet bör informationsverksamheten byggas upp kring informationscentraler, som i första hand bör inrättas en i vaije län och i vilka man på ett och samma ställe tillhandahåller information och upplysning om olika slags varor, testresultat, anordnar utställningar av kapitalvaror och ger personlig konsumentrådgivning etc. Genom lagen om otillbörlig marknadsföring kan bl. a. inriktningen på vissa håll på skenbara och för konsumenterna värdelösa produktdifferentieringar motverkas. Eftersom en stor del av argumenteringen för sådana produktdifferentieringar i reklam och på annat sätt är mera allmänt suggestiv än direkt vilseledande är det osannolikt att man kan komma tillräckligt långt i ansträngningarna att stäyja den bara genom en konsumentskyddslag. Vad som behövs är en förbättrad och starkt utvidgad deklaration på varor och tjänster, som underlättar jämförelser och som ges i sådana former att den verkligen når ut till människorna. Deklarationsverksamheten bör alltmer inriktas på kostnadskrävande och för den enskilde konsumenten väsentliga varor och tjänster som t. ex. bilar och bostäder. Man bör vidare eftersträva en sådan utbyggnad av deklarationsverksamheten att en varu- och tjänstedeklarationsplikt kan införas på för konsumenterna betydelsefulla områden. Detta kommer att ske på livsmedelsområdet om det framlagda förslaget till ny livsmedelsstadga antas. På kort sikt är det möjligt att genomföra en annan förbättring, nämligen att återförsäljare, främst de som säljer kapitalvaror, skall åläggas att hålla av offentliga konsumentorgan utgivna aktuella samlingar av varudeklarationer och testrapporter väl tillgängliga i butiken. Genom att i butiken ge möjlighet för konsumenterna att studera testrapporter och varudeklarationer för alla existerande produkter, även dem som affären i fråga inte saluför, kan man också lösa problemet med att ge konsumenterna överblick över det utbjudna sortimentet på marknaden. Den hittillsvarande konsumentverksamheten har bedrivits under splittrade former och med alltför begränsade resurser. Samordning har saknats. Stora effektivitetsfördelar skulle kunna uppnås genom en sammanslagning av , samt med viss bibehållen självständighet till ett organ. Dessa samordningsvinster gäller framför allt prioriteringen av arbetsuppgifterna och informationsverksamheten. Genom splittringen på flera olika institutioner har det saknats ett organ, som haft det samlade ansvaret för de statliga insatserna på det konsumentpolitiska området ett förhållande som ytterligare understrukits av den splittrade ansvarsfördelningen på det departementala planet. Detta har bl. a. inneburit att det inte funnits någon institution som kunnat spela rollen av innovatör inom konsumentpolitiken och i olika sammanhang hävda konsumentsynpunkter. Tillkomsten av ett konsumentverk skulle därför enligt vår mening bidra till att stärka konsumentinflytandet på marknaden. Nedan skall kortfattat skisseras några riktlinjer som vi anser bör beaktas vid uppbyggnaden av ett framtida konsumentverk. Personalens behov av arbetsro De anställda i de nuvarande organen har utfört ett gott och uppoffrande arbete under besvärliga arbetsförhållanden. En koordination av konsumentverksamheten bör därför ta sikte på att inte i onödan störa arbetets kontinuitet. Samrådsförfarande när det gäller organisatoriska förändringar bör givetvis äga rum. Omorganisationen bör ske i samråd med personalen. Personalen bör också i arbetsdemokratisk anda ges ett stort inflytande över sitt arbete och beredas representation i verkets styrelse. I den nuvarande konsumentverksamheten har prioriteringen av arbetsuppgifterna av många skäl kommit i kläm. Ett framtida konsumentverk bör genom en brett upplagd analys- och forskningsverksamhet få ett underlag för att prioritera sådana informations- och undersökningsområden som är väsentligast ur konsumentsynpunkt. Därvid kan självfallet material från andra myndigheter, t. ex. av typen bostadsräkning, låginkomstutredning etc., utnyttjas. Av såväl regionalpolitiska som konsumentpolitiska skäl bör det framtida förläggas till en ort utanför . Följande krav bör ställas på den framtida förläggningsorten: orten bör ha ett differentierat serviceutbud och näringsliv, orten bör ha goda kommunikationer för såväl tåg- som flygresor för att underlätta verkets kontaktverksamhet, orten bör ligga i närheten av ett universitet eller en teknisk högskola för kontakter med forskning av olika slag, orten bör ha god tillgång på arbetskraft för kontorspersonal, laboratoriepersonal etc., orten bör ha tillgång på för verksamheten lämpliga lokaler. Vi förutsätter således att det framtida förläggs utanför och att man därvid beaktar de här framförda synpunkterna. F. n. är det internationella samarbetet när det gäller konsumentforskning, varuprovning och upplysning dåligt utvecklat. Normer och testmetoder varierar från land till land. Eftersom testresultatet e. d. från ett land inte kan utnyttjas direkt i ett annat land leder bristen på samordning till ett dyrbart och onödigt dubbelarbete för de konsumentupplysande och konsumentforskande institutionerna. Också för konsumenter och producenter är avsaknaden av internationella normer till nackdel, eftersom den fördyrar produkterna och i vissa fall snedvrider konkurrensen.