mot · FU02868 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. om utredning angående sjukgymnastutbildningen. har en betydande förändring skett av behandlingsmetoder och arbetsuppgifter inom sjukgymnastiken. skedde sjukgymnastbehandling genom passiva behandlingmetoder, i regel massage, under det att modern sjukgymnastik kännetecknas av aktiva rörelsebehandlingar insatta i akuta stadier. Allt fler sjukdomstillstånd kan numera med framgång behandlas genom adekvat sjukgymnastik, vilket i sin tur kräver en ökad specialisering av behandlingsmetoderna. Den markanta och snabba utveckling som skett inom sjukgymnastiken har tyvärr ej lett till motsvarande förändring av sjukgymnastutbildningens innehåll. Endast har en begränsad översyn gjorts av densamma, som lett till att vissa nya ämnen tillförts utbildningen, dock utan förlängning av den tvååriga utbildningstiden. Studietakten har härigenom blivit ur pedagogisk synpunkt oförsvarlig, och sjukgymnastutbildningen torde vara en av de mest pressande utbildningarna. Trots detta har det ej varit möjligt att bredda utbildningen, så att den kan anses ge tillfredsställande grundkunskaper. Sålunda saknas helt utbildning i barnhabilitering och i CP-vård. I psykiatri är utbildningen helt otillräcklig och saknas helt i fråga om behandling av psykiskt utvecklingsstörda inom omsorgsvården. Utbildningen i socialmedicin och ergonomi är synnerligen bristfällig. Därtill kommer att tiden för den kliniska praktiken har måst skäras ned över hela linjen för att utrymme skulle ges oundgängligen nödvändiga teoretiska kunskaper. Detta har medfört att en stor del av landets sjukgymnaster sett sig nödsakade att skaffa sig nödvändig vidareutbildning såväl inom som utomlands. Initiativet till kursverksamheten inom landet har dock ej tagits av för utbildningen ansvariga myndigheter. Enligt vår mening bör samhället ha skyldighet att ombesörja den utbildning som är nödvändig för en adekvat rehabilitering. Alla politiska partier är ense om nödvändigheten att så långt möjligt återföra sjuka och handikappade till normal livsföring. Detta åstadkommes inte enbart genom ekonomiska bidrag i olika former, utan grunden till rehabiliteringen är att söka i adekvata behandlingsmetoder för fysisk och psykisk träning. Tillgången på specialkliniker är otillräcklig. Detta medför att t. ex. skallskador och komplicerade frakturer efter trafikolyckor måste behandlas på kliniker av varierande standard. Tyvärr saknas ej exempel på att unga människor i onödan fått framtiden förstörd på grund av brist på kunskap hos de behandlande. Sjukvårdspolitiker är ense om att en större satsning än måste ske på den öppna vården. Det är emellertid just inom den sektom som bristerna i sjukgymnastutbildningen är mest uppenbara. Det är sålunda helt otillfredsställande att en sjukgymnast inte skall kunna ge adekvat behandling till en CP-patient eller till en patient inom omsorgsvården eller över huvud taget framgångsrikt kunna ägna sig åt barnhabilitering. Rätt uppseendeväckande är att , som var ett sjukgymnastikens föregångsland, är det av de nordiska länderna som har den kortaste utbildningstiden. Sjukgymnastutbildningen i är . är den norska sjukgymnastutbildningen treårig, och i har sjukgymnastutbildningen varit treårig. Också med tanke på den gemensamma nordiska arbetsmarknaden är därför en förlängd utbildningstid för sjukgymnaster angelägen. Sjukgymnastutbildningen torde vara den enda utbildningslinje inom sjukvårdssektorn som inte har varit föremål för någon genomgripande översyn . Andra närliggande utbildningar, exempelvis arbetsterapeututbildningen, sjuksköterskeutbildningen och läkarutbildningen, har samtliga varit föremål för genomgripande förändringar. Sjuksköterskeutbildningen är och arbetsterapeututbildningen treårig. I detta sammanhang bör observeras sjukgymnastens självständiga medicinska ansvar. Hon kan i regel icke förlita sig på någon sakkunskap inom sjukgymnastiken hos remitterande läkare. I läkarutbildningen ingår ämnet fysikalisk medicin med endast . Det är därför sjukgymnasten själv som bedömer behandlingsmetoder och värderar behandlingsresultatet. För ett pär år sedan tillsatte universitetskanslersämbetet och gemensamt en arbetsgrupp för översyn av läroplanen för sjukgymnastutbildningen. Arbetsgruppen saknade emellertid befogenhet att föreslå en förlängd utbildningstid för sjukgymnaster, och resultatet blev endast en pedagogisk metodisk översyn med viss förstärkning av den teoretiska utbildningen och med motsvarande krympning av den kliniska praktiken. Samtliga remissinstanser som yttrade sig över arbetsgruppens förslag beklagade de snäva direktiv som gällde för arbetet. allmänna skolstyrelse som huvudman för sjukgymnastutbildningen i ansåg minskningen av antalet praktiktimmar från 1 000 till 900 betänklig; »snarare borde denna del av undervisningen ökas dock utan reducering av tiden för de i den nu föreslagna läroplanen upptagna ämnena». framförde att den genomförda överarbetningen inte betraktas som en bestående lösning, utan att sjukgymnastutbildningen vid ändrade yttre förhållanden skall kunna bli föremål för en ny och mera genomgripande översyn. anförde att genom de snävt utformade direktiven arbetsgruppen har fått göra svåra avväganden för att förnya och tillrättalägga timplanen i överensstämmelse med forskning och metodutveck ling inom rehabiliteringsområdet. En tidsenlig anpassning av arbetsformerna inom utbildningen har eftersträvats men inte helt kunnat uppnås. som biträdde förslaget framför »att den nu presenterade överarbetningen inte måste betraktas som en permanent lösning utan skall kunna bli föremål för förnyad översyn i händelse av ändrade yttre dispositioner». beklagar begränsningen av den praktiska utbildningstiden från 1 000 och erinrar om att redan den nuvarande kliniska praktiken av många ansetts vara otillräcklig. Vissa internationella jämförelser synes också ge stöd härför. , medicinska fakulteten, framhåller att direktiven inte tagit hänsyn till behovet av en grundläggande omarbetning av sjukgymnastutbildningen i . , medicinska fakulteten, erinrar om att behovet av en treårig sjukgymnastutbildning i har framförts tidigare. »Detta behov har ytterligare skärpts i och med att utvecklingen av den medicinska rehabiliteringen i landet fått en allt vidare och mer betydelsefull omfattning. krävs av sjukgymnasterna att de skall vara kompetenta att självständigt sköta väsentliga delar inom den medicinska rehabiliteringen. Fakulteten ansluter sig därför till det från så många sakkunniga håll framförda yrkandet om en allmän översyn av sjukgymnastutbildningen för att denna skall motsvara den moderna tidens krav.» Vi finner det därför naturligt att en utredning tillsättes, som skall syfta till en förutsättningslös utredning av hur sjukgymnastutbildningen bör utformas. Vi är medvetna om det arbete som pågår inom U68 med bland annat planer på en förändrad organisation av utbildningen inom hela vårdsektorn. Detta bör enligt vår mening dock ej få hindra att en utredning parallellt arbetar beträffande denna speciella fråga. Innan en samordning av olika utbildningsvägar sker är det nödvändigt att också sjukgymnastutbildningen blir föremål för översyn, där de speciella kunskapskrav som hälso- och sjukvården ställer på sjukgymnasten klarläggs. Brister i kunskap om sjukgymnastikens speciella behandlingsmetoder kan självfallet ej avhjälpas genom en bredare grundutbildning för ali vårdpersonal. Åberopande det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte anhålla om en förutsättningslös utredning angående sjukgymnastutbildningen. () . () () () () () (vpk)