mot · FU02726 · 1971-01-27 00:00:00 — av herrar i och Komstedt om samordning av hjälpinsatser vid arbetslöshet och sjukdom. Det är utomordentligt glädjande att det svenska samhället gjort och gör betydande insatser för att lindra påfrestningarna vid arbetslöshet och genom omskolning underlättar övergång till nya yrkesområden, som beräknas kunna ge bättre och säkrare försörjningsmöjligheter. Utformningen av vissa viktiga detaljer i vårt sociala trygghetssystem i detta avsnitt är emellertid moget för en översyn. Den enskilde, som behöver ta samhällets tjänster i anspråk, upplever den förekommande splittringen på olika hjälpformer med mycket skiftande ekonomiska nivåer som förvirrande och inte alltid rättvis. En arbetslös som ej i likhet med ca 1,5 milj. andra arbetstagare hunnit kvalificera sig till ett ekonomiskt skydd via erkänd arbetslöshetskassa får, på nytt arbete eller omskolning, vända sig till endera socialvården eller arbetslöshetsnämnden. Enligt lagen om arbetslöshetsnämnd och tillhörande föreskrifter och arbetsmarknadskungörelsen utgår statsbidrag till kommunen för kontantunderstöd till såväl svenska som utländska medborgare. Räcker kontantunderstödet ej till, kan beloppet kompletteras med socialhjälp, som icke är statsbidragsberättigad. Vänder man sig till socialvården får man i regel ut ett högre belopp än om man går till arbetslöshetsnämnden. Därtill kommer att socialvården utöver det högre beloppet betalar den faktiska hyran för den sökande. Oavsett om orsaken till hjälpbehovet varit arbetslöshet eller sjukdom eller bådadera är det otillfredsställande att två kommunala hjälporgan har så olika system. För den enskilde kan det dessutom ibland vara slumpen som avgör av vilken myndighet vederbörandes ärende kommer att handläggas. Ännu mer komplicerat blir det när nästa steg tas och bidrag vid s. k. arbetsmarknadsutbildning skall fastställas. Så är t. ex. en klar gränslinje mellan handikappad och annan omskolningssökande i praktiken omöjlig att upprätthålla, om man vill ta vederbörlig hänsyn till den enskildes hälsoläge, ekonomiska svårigheter m. m. För den som råkar vara sjukskriven vid ansökningstillfället tillämpas mycket förmånliga reduceringsregler beträffande inkomst av sjukpenning under förutsättning att bedömer skäl föreligga för att sjukpenning över huvud taget får utgå under tid för omskolning. Medan sålunda är generös i sin tillämpning av dessa ekonomiska samordningsfrågor, har , som är tillsynsmyndighet för försäkringskassorna, utifrån sin medicinsktjuridiska bedömning av sjukskrivningen som ett tecken på viss invaliditet rekommenderat en mycket stor restriktivitet av antalet fall, där sjukpenning över huvud taget skall kunna utgå. Nuvarande system är icke bra. Högst kvalificerade tjänstemän vid försäkringskassorna och den statliga arbetsvärden får nu spilla tid på att i fall efter fall tillsammans söka komma överens om vad som skall gälla. Om sjukpenning tillåtits utgå, skall den enligt dras in så snart man anser att den försäkrade hunnit så långt i utbildningen att han eller hon kan antas vara kapabel att förtjäna minst hälften så stor arbetsinkomst som den »han hade haft om han varit frisk och fortsatt sitt gamla yrke» (cirkulärserie nr 6/1968). Detta kan innebära att en person som beviljats en tvåårig utbildning mister sjukpenningen och måste fortsätta på en lägre ekonomisk nivå. Hur mycket en samordning mellan sjukpenning och omskolningsbidrag skulle kosta är omöjligt att säga. Somliga har gissat på kanske . Ett är säkert: det föreligger ett starkt behov av administrativ förenkling och av att den enskilde får uppleva större rättssäkerhet i dessa frågor. Den nuvarande sammanblandningen av behovsprincipen och prestationsprincipen via sjukförsäkringen medför improduktivt administrativt merarbete, vållar den enskilde uppenbara orättvisor och riskerar att sätta ur kraft 23 § i arbetsmarknadskungöreisen som säger: »Utbildningsbidrag får icke överstiga den genomsnittliga lönen i utbildningsorten i det yrke som utbildningen avser. Härvid skall beaktas att utbildningsbidraget är skattefritt.» Sådana förbättringar då det gäller ekonomiskt stöd till den enskilde under arbetsmarknadsutbildning bör åstadkommas att a) alla bidrag utanordnas från ett enda håll till den enskilde, lämpligen genom länsarbetsnämnden, b) bidragen utgår enligt generella normer, som tar hänsyn till den enskildes behov och som är mera generösa mot fullständiga familjer än nuvarande principer, c) utbildningsbidrag på anmodan av den utbildningssökande utgår med belopp som motsvarar vad som eljest i tillämpliga fall kunnat utgå i form av sjukpenning från allmän försäkringskassa eller dagersättning från erkänd arbetslöshetskassa. Med hänvisning till ovanstående hemställes att måtte hos Kungl. Maj:t anhålla att motionen för be 1971: 726 7 aktande måtte överlämnas till utredningen om sjukpenning vid arbetsvård m. m. () ()