mot · FU02374 · 1971-01-26 00:00:00 — av m. fl. om en vid . En intensiv miljövårdsdebatt har väckt uppmärksamheten på hur snabbt den fysiska miljön kan förödas. Luft, vatten och jord de viktigaste förutsättningarna för liv har utsatts för negativa föränd.ijpgar, medan vi eftersträvat bättre levnadsvillkor för ett växande antal människor. Kostnaderna på lång sikt i fråga om miljöförstöring har först börjat bli så uppenbara att vi på allvar ställs inför kravet att göra omvärderingar i fråga om innebörden av begreppet framsteg. Också i bebyggelseplaneringen måste vi tänka om och försöka planera för en bättre miljö. En god och harmonisk miljö i våra samhällen kräver omvärderingar i fråga om byggnadskulturen. Den nya ekologin hävdar som en grundprincip att stabilitet uppnås genom ökad komplexitet och variation. I den engelska tidskriften sägs bl. a.: Genom att förstöra och absorbera ett antal icke-industriella kulturer minskar vi den kulturella komplexiteten och gör därigenom vårt släkte mindre stabilt och mer sårbart. Det är ett intressant betraktelsesätt som om det tillämpas på den rivningsvåg som förödande gått fram över våra äldre stadsmiljöer ger ny belysning åt olika aktionsgruppers engagerade uppträdande mot myndigheters beslut i miljö- och trafikfrågor. ministerråd har 1966 i resolution (66) 19.A av den s. k. Palmarekommendationen rekommenderat medlemsländer, alltså även , att vidtaga åtgärder i vissa specificerade avseenden för att skydda sina länders byggnadskultur, som är ett gemensamt europeiskt kulturarv. Konferensen restaurering vid antog en rekommendation angående byggnadskulturvård och restaurering. Där uttalas bl. a. önskemålet om särskilda möjligheter till en tvärvetenskaplig och samordnande undervisning och forskning i ämnet byggnadskulturvård och restaurering innefattande främst arkitektoniska, byggnadstekniska, antikvariska och etnologiska aspekter samt med en social målsättning. kyrkomöte beslöt med anledning av vid mötet väckt motion att i skrivelse till Konungen anhålla om utredning angående ökad forskning och utbildning på de byggnadskulturvårdande och restaureringstekniska områdena för främjande av vården om landets kulturhistoriskt värdefulla byggnader. Ett konstvetenskapligt symposium i för landets doktorander i konstvetenskap antog en resolution vari krävdes: 1. En ekonomiskt och juridiskt aktivare inställning till underhåll och bevarande av byggnader och miljöer i vårt land. En representation av antikvarisk expertis i alla samhällsplanerande organ. En vidgning av den statliga saneringsutredningens kompetens i bebyggelsehistoriskt avseende. En ökad satsning på forskning inom byggnadsunderhållets och bebyggelsebevarandets område. En omedelbar upprustning och omläggning av arkitekt- och teknikerutbildning samt den antikvariska utbildningen i avsikt att vidga dessa yrkesgruppers kompetens på den bevarande saneringens och restaureringens område. Vi motionärer vill fullfölja den samstämmiga tankegången i nämnda skrivelser och rekommendationer med en framställning till som rör hela den svenska byggnadskulturvården. Kyrkobyggnadernas underhåll och restaurering utgör otvivelaktigt ett stort och viktigt frågekomplex. Inom den profana byggnadskulturvården blir situationen emellertid ofta mer dramatisk. restaurera eller riva besvaras alltför ofta med riva. utgör med sina otaliga rivningstomter och gapande rivningsgropar ett åskådligt exempel på dagens situation. Här har flera kulturhistoriskt värdefulla byggnader och miljömässigt intressanta stadspartier försvunnit för alltid och måttet synes ännu icke vara rågat. Den färdigställda region- och cityplanen för förutsätter att av husen i city zonen antingen rivs eller byggs om. Är det meningen att det som anses vara en av världens skönaste städer skall skövlas bit för bit? Ett flertal av våra äldsta städer har likaså utsatts för en förödande, alltjämt fortgående rivningsvåg. Dessa förhållanden har rönt bestörtning hos allmänheten, som står frågande och rådvill inför saneringsplanerna. Det rör sig om ingrepp i miljön med allvarliga följdverkningar av kulturell, miljömässig, social och ekonomisk art. Byggnadskulturen måste få ett skydd i kulturvårdsplaner liksom naturvården i naturvårdsplaner, och dessa bör i sin tur integreras i regionplanering och kanske i vissa fall också i riksplanering. Kulturvårdsplanerna måste också följas upp av en ekonomisk långtidsplanering för att inte helt hänga i luften. Liksom motionärerna vid kyrkomötet anser vi att det är ytterst angeläget att öka och bredda utbildningsnivån inom byggnadskulturvården samt att få till stånd en tvärvetenskaplig forskarutbildning. En avsevärd erfarenhet finns visserligen samlad inom , , fortifikationsförvaltningen m. fl., men den högre utbildningen sker sporadiskt inom verk, utredningsgrupper inom departement, i institut och universitetscirklar. Samordning saknas, ambitionerna splittras och de studerande kan ej erhålla akademiska betyg på sina studieprestationer. har glädjande nog på försök upptagits en specialkurs för doktorander vid vid i ämnet restaureringsteknik och kulturminnesvård. har vid för arkitektur bedrivits viss utbildning för arkitekter i bevaringsfrågor i vid mening. Detta visar att utbildningskravet tränger sig på. Vi uppfattar det som nödvändigt att en grundläggande undervisning i 1 *-1971. byggnadskulturvård blir ett särskilt ämne vid våra universitet och tekniska högskolor. För att tillgodose behovet av högre undervisning och forskning på ett tvärfackligt plan krävs emellertid särskilda resurser som endast kan tillgodoses genom inrättande av en och forskning i ämnet byggnadskulturvård. Enligt vår bedömning är det väsentligt att den första institutionen i byggnadskulturvård förläggs till ett universitet och inte till teknisk högskola. Inom universiteten organiseras lättare både tvärvetenskaplig forskning, t. ex. liturgisk, historisk eller ekonomisk-kulturgeografisk, och internationellt utbyte av erfarenheter med andra länders universitet, där denna typ av institution redan finns. En förläggning av en första institution till synes från flera synpunkter vara att föredraga; i ligger , den centrala instansen för byggnadsminnesvård liksom också och . Ämnet byggnadskulturvård bör kunna studeras på doktorandnivå som en vidareutbildning av arkitekter, civilingenjörer m. fl., sedan de skaffat sig praktik i arkitekt- eller ingenjörsyrket. Denna utbildning skulle då ge den kompetens som staten, kyrkan och övriga byggherrar har rätt att kräva av de experter de anlitar för restaureringsuppdrag och saneringsplaner. Ämnet bör också kunna studeras av anikvarier, konsthistoriker, konservatorer, teologer m. fl. Vi vill ansluta oss till allmänna kyrkomötes hemställan hos Konungen om att en utredning angående ökad forskning och utbildning på de byggnadskulturvårdande och restaureringstekniska områdena igångsättes för att främja vården om landets kulturhistoriskt värdefulla byggnader. Med stöd av vad sålunda anförts hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj :t anhåller om utredning och förslag till ny institution vid för utbildning och forskning i ämnet byggnadskulturvård. () ()