mot · FU02708 · 1971-01-27 00:00:00 — om garanterad minimiinkomst. Den omfördelning av kontanta inkomster mellan olika individer, som äger rum med samhällets medverkan, sker i princip på två vägar: genom skattesystemet och genom olika former av bidrag. Skattesystemet, särskilt den progressiva skatten till staten, har ofta betecknats som det effektivaste instrumentet för att åstadkomma ökad ekonomisk jämlikhet. Otvivelaktigt har också denna utformning av skattesystemet verksamt bidragit till den utjämning, som ägt rum under olika skeden. a. fjolårets skattereform har emellertid klart visat att omfördelning enbart med hjälp av beskattningen har givna begränsningar. Medan skatteinstrumentet är förhållandevis effektivt då det gäller att åstadkomma utjämning från toppen av inkomstpyramiden, är det inte lika användbart då det gäller att stärka de lägre inkomsttagarnas levnadsstandard. Grupper med låga inkomster kan inte få den behållna inkomsten ökad i någon större utsträckning genom skattesänkningar, eftersom skatten redan i utgångsläget är låg och kanske t. o. m. ingen alls. står det också klart, att en skärpning av progressiviteten bara är möjlig till en viss gräns. I takt med att progressionen ökar växer nämligen otvivelaktigt också riskerna för kompensationskrav på lönemarknaden och för att inkomster undandras från beskattning. Övergången från direkt till indirekt beskattning kan bl. a. tas som ett uttryck för begränsningarna i direktbeskattningens användningsmöjligheter, då det gäller att åstadkomma ökad utjämning. Syftet med höjningen av de indirekta skatterna har nämligen till stor del varit att bereda ökat utrymme för en utbyggnad av olika sociala bidrag. Bidragssystemet har alltså blivit förhållandevis allt viktigare för möjligheterna till ekonomisk utjämning. Bidrag ger från jämlikhetssynpunkt bättre möjligheter att placera inkomstförstärkningarna där de bäst behövs än en utjämning enbart via skatterna. När bidragen finansieras med indirekta skatter ställs emellertid automatiskt också ökade krav på bidragssystemet genom att de lägre inkomsttagarna måste kompenseras för ett ökat skatteuttag. Någon skarp åtskillnad mellan skatter och bidrag som jämlikhetspolitiska instrument bör dock inte göras. Allt talar i stället för att det bästa resultatet uppnås, om beskattning och bidrag betraktas som komplement till varandra. Det trygghetssystem i form av bidrag och andra sociala förmåner, som finns i vårt land, bygger dels på generella stödåtgärder, vilka direkt syftar till en utjämning mellan olika grupper med hänsyn till inkomstförhållanden och försörjningsbörda, dels på särskilda trygghetsanordningar som är avsedda att träda i funktion, när den enskilde av någon anledning blir i behov av hjälp. Till den förra gruppen hör t. ex. barnbidragen och folkpensionerna. Till gruppen mera selektivt inriktade stödformer får bl. a. räknas sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna. Hjälpbehov som inte täcks genom andra selektiva bidragsformer skall i princip kunna täckas genom socialhjälp. De socialförsäkringar och bidrag som finns i vårt land bildar utan tvivel ett mycket förnämligt socialt trygghetssystem. Såväl själva strukturen med en lång råd skilda stödformer som det förhållandet att systemet byggts upp har emellertid lett till ojämnheter. Dessa har enligt vår mening blivit allt påtagligare sedan de selektiva stödformerna fått ökad betydelse. Den uppbyggnad som socialförsäkringssystemet nu har medför därför uppenbara risker för att samhällets stöd inte kommer dem till godo som bäst behöver detta. Vissa undersökningar tyder på att så verkligen också är fallet. Ett oenhetligt system medför bl. a. stora informationsproblem och risken för orättvisor blir stor. Principiellt viktigast är emellertid att ett sådant system inte kan täcka alla tänkbara behov, eftersom dessa inte kan preciseras i förväg. Den socialpolitiska debatten i vårt land har enligt vår mening också givit klart vid handen, att påtagliga brister fortfarande vidlåder vårt trygghetssystem. Inte minst genom låginkomstutredningens utredningar har det klart dokumenterats, att stora grupper i vårt land fortfarande lever under mycket knappa omständigheter. Trots det utbyggda trygghetssystemet riskerar många av dem också att varken komma i åtnjutande av den allmänna välfärdsstegringen eller den ekonomiska utjämning, som i första hand borde komma dessa grupper till godo. Anledningen är bl. a. att ATP-systemet och andra socialförsäkringar inte är tillräckligt avpassade för de lägsta inkomsttagarnas förhållanden. Svårigheterna att över huvud taget nå så heterogena grupper, som det här i vissa fall är fråga om, med specialdestinerade bidrag är uppenbara. Den situation dessa människor befinner sig i har ofta uppkommit genom en rad samverkande förhållanden. Var för sig berättigar inte dessa till samhällelig hjälp, och den omständigheten att flera faktorer samverkar beaktas inte tillräckligt i t. ex. det nuvarande socialförsäkringssystemet. De brister i det ekonomiska och sociala trygghetssystemet som här har antytts kan enligt vår uppfattning rättas till i betydande grad, om den fortsatta utbyggnaden av socialförsäkringssystemet och övriga sociala välfärdsanordningar mera medvetet inriktas på att stärka de förmåner, som i första hand är avsedda att skapa en ekonomisk och social grundtrygghet. Detta bör naturligtvis i första hand ske genom en utbyggnad av de nuvarande generella stödformerna, t. ex. folkpensioner, det generella familjepolitiska stödet osv. Inte minst viktigt är därvid att undersöka om respektive stödformer kan utvidgas till nya grupper, som är i behov av stöd. Därmed bör bl. a. behovet av socialhjälp minska. Jämlikhetspolitiken kan också bli mera effektiv, om skatter och bidrag i större utsträckning betraktas som delar av ett och samma system. Det finns enligt vår mening bl. a. skäl att överväga att i ökad utsträckning övergå till ett bruttosystem inom socialförsäkringarna, med högre bidragsbelopp än nu men där förmånerna i stället i princip är skattepliktiga. Detta förhållande gäller redan beträffande folkpensionerna och utredning pågår om att övergå till bruttosystem när det gäller sjukpenning och arbetslöshetsförsäkring. Samma system bör kunna övervägas för andra stödformer. På bör strävan enligt vår mening vara att åstadkomma någon form av garanterad minimiinkomst för alla, som inte är i stånd att försörja sig själva genom arbete eller på annat sätt. I princip kan ett sådant system knytas antingen till skattesystemet, då det delvis får formen av s. k. negativ skatt eller utformas som ett bidragssystem (»folkbidrag»). Med hänsyn till att det är nödvändigt att bygga ut ett sådant system i etapper, torde den senare vägen vara den i praktiken lättframkomligaste. En garanterad minimiinkomst innebär en samordning av åtskilliga av de existerande bidragen eller försäkringarna, t. ex. sjukpenning, arbetslöshetsförsäkring och socialhjälp. Därmed uppnås bl. a. att de sociala välfärdsanordningarna bättre svarar mot existerande behov, administrativ förenkling och mindre risket för godtycke. Genom att införa ett generellt system kan resurserna inom socialvården i ökad utsträckning koncentreras på rådgivande, förebyggande och rehabiliterande verksamhet, och förutsättningarna okar för ett mera förtroendefullt samarbete mellan samhällets representanter och dem som behöver stöd. Den snabba utvecklingen på dataområdet bör kunna skapa möjligheter för ett smidigt och snabbt fungerande transfereringssystem. Mot bakgrund av bl. a. de fakta som framkommit genom låginkomstutredningens undersökningar, ter det sig mycket angeläget att stärka det ekonomiska och sociala grundskyddet. En utredning bör därför tillsättas i syfte att undersöka förutsättningarna för att åstadkomma ett system med garanterad minimiinkomst. Med stöd av vad ovan anförts hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t begär en utredning om ett system med garanterad minimiinkomst samt dess konsekven ser för den framtida socialpolitiken och de befintliga sociala förmånerna. () () () i Luttra () i (c) i Bäckmora () i () () i