mot · FU021611 · 1971-11-23 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 170 angående grunder för taxesättningen i lantmäteriverksamheten, m. m. Lantmäteritaxan är så utformad att kostnaderna för lantmäteriverksamheten i sin helhet skall täckas av avgifter. Avgifternas storlek bestäms med utgångspunkt i principen att varje åtgärdsobjekt individuellt skall bära sina kostnader. För vissa slags förrättningar utanför detaljplanelagt område sker en reduktion av förrättningsavgiften genom automatisk nedsättning. Det inkomstbortfall som denna nedsättning medför ersätts genom bidrag från det allmänna. I propositionen 1971:170 uttalas att den nuvarande principen om full kostnadstäckning skall bibehållas. Däremot föreslås, i stället för nu gällande princip om att varje åtgärdsobjekt bär sina kostnader, att förrättningsavgifterna anpassas till den nytta varje förrättning medför för berörd fastighet. Denna princip resulterar i att den nuvarande avgiftssättningen för flertalsförrättningar föreslås justerad, dvs. att mängdrabatten minskar. För enkla avstyckningsfall föreslås en enhetlig förrättningsavgift. Departementschefen ifrågasätter om subventioner skall utgå men anser att det även kan finnas fall då de kan vara berättigade, främst vid förrättningar där det finns ett starkt allmänt intresse att de kommer till stånd. För att nyttoprincipen och kostnadstäckningsprincipen skall kunna gälla för landet i dess helhet erfordras en utjämning av vinster och förluster mellan olika fastighetsbildningsmyndigheter. Då det finns både statliga och kommunala sådana föreslås i propositionen att uppbörden av förrättningsavgifterna skall verkställas centralt av lantmäteristyrelsen, vilken i sin tur skall ha återbetalningsskyldighet till kommunerna av standardbelopp som svarar mot schablonmässigt beräknade kostnader. Maj:t föreslås utfärda föreskrifter om återbetalningsskyldigheten. I propositionen föreslås vidare att kostnaderna för anlitande av gode män skall betalas av sakägarna. I proposition 1969:128 har frågan om ersättning till gode män närmare behandlats. föreslog i sitt betänkande (SOU 1963:68) att gode män borde vara berättigade till gottgörelse av det allmänna och inte borde behöva vända sig till sakägarna för att få ersättning. Ett flertal remissinstanser förordade kommitténs förslag. Justitieministern uttalade efter beredning med bl. a. civilministern att kostnader för anlitande av gode män inte borde anses som förrättningskostnad. Resultatet blev att FBL 2:6 sista stycket erhöll en lydelse med innebörden att kostnader för anlitande av gode män - i motsats till 17 kap. 1 § JDL - inte skall ingå i förrättningskostnaden. Förslaget om att förrättningsavgifterna skall anpassas till den nytta varje förrättning medför för berörd fastighet synes ha uppenbara fördelar i jämförelse med nuvarande taxesystem. Däremot synes nyttoprincipen vara svårförenlig med kostnadstäckningsprincipen. Dessa båda principer synes oss speciellt svårförenliga om subventioner inte skall utgå. Kostnadstäckningsprincipen kan däremot upprätthållas om kostnaderna för förrättningen delas upp i två delposter, en som svarar mot fastighetens nytta och en som svarar mot det allmännas nytta av förrättningen, och om betalningsskyldigheten för de båda delposterna åvilar sakägarna respektive det allmänna. Det bör således åvila samhället att betala kostnaderna för ordning och reda i inskrivningsväsendet och fastighetsregistreringen, kostnaderna för insamlandet av data för samhällsplaneringen och kostnaderna för lantmäteriets bevakning av allmänintresset. Att beräkna allmännyttan vid varje enskild förrättning är givetvis svårt. Därför bör det i lantmäteritaxan införas vissa schablonregler, som visar hur stor del av förrättningskostnaden som skall anses svara mot allmännyttan. Vidare bör det finnas undantagsregler, som kan tillämpas då schablonreglerna ger oskäligt resultat. För egen del anser vi att förrättningar enligt äganderättsutredningslagen, legaliseringslagen samt alla förrättningar av städningskaraktär är sådana, där allmännyttan kan anses motsvara eller mer av förrättningskostnaden. I vad gäller propositionens förslag om gode män finner vi det förvånande att chefen för , som deltagit i beredningen av proposition 1969:128 om fastighetsbildningslagen, nu vill ändra på reglerna om kostnader för gode män vid fastighetsbildningsförrättningar. Ändringen förefaller ytterst omotiverad då inga erfarenheter av FBL 2:6 ännu vunnits. De i propositionen framförda skälen för en ändring är hellerinte så övertygande att de kan accepteras. FBL innebär i jämförelse med nu gällande fastighetsbildningslagstiftning att ännu fler frågor skall avgöras av fastighetsbildande myndighet (FBM) i stället för av domstol. Som exempel kan nämnas att äganderättstvister ej längre skall underställas domstols prövning utan avgöras beslutsskälsvis av FBM. Vidare kommer inlöseninstitutet (8 kap. FBL), som för övrigt inte kunde godta vid riksdagsbehandlingen av proposition 1969:128, att ställa FBM inför mycket grannlaga uppgifter. Helt generellt kan sägas att förrättningsförfarandet enligt FBL i stor utsträckning kommer att få karaktären av domstolsförfarande. Mot bakgrund av detta kan det förutsättas, att sakägarna kommer att vara benägna att vilja ha medverkan av gode män vid förrättningar med kontroversiella frågor, främst för att få ett lekmannainflytande i likhet med nämndemannainstitutionen vid domstolarna. Även lantmätarna torde önska det stöd och den hjälp, som gode män med god ortskännedom kan lämna när kontroversiella frågor skall avgöras. Under de nu nämnda förhållandena kan det inte anses rimligt att kostnaderna för gode män betalas av sakägarna. Det måste vara ett rättssäkerhets- och jämlikhetsintresse att tillkallande av gode män inte blir beroende av sakägarnas ekonomiska situation. Kostnaderna för gode män bör därför åvila det allmänna. I propositionen föreslås att återbetalningen till kommunerna skall ske efter vissa schablonregler, som Kungl. Maj:t skall utfärda föreskrifter om. Schablonreglernas innebörd har inte närmare klarlagts, vilket får anses som otillfredsställande. Vi förutsätter emellertid att principen för dessa regler blir sådana att kommunerna hålles skadeslösa, dvs. de skall vara så utformade att kommunerna får full täckning för sina kostnader, under förutsättning att verksamheten bedrivs under rationella former. Den föreslagna ordningen får generellt sett inte innebära en övervältring av kostnader på kommunerna. Maj:t utfärdar föreskrifter om lantmäteristyrelsens återbetalningsplikt till kommunerna bör förhandlingar ske med berörda kommuner. Vidare bör föreskrifterna inte ges längre varaktighet än i taget så att kommunerna ges möjlighet att påverka återbetalningsreglerna med hänsyn till kostnadsutvecklingen. I propositionen har kortfattat berörts att vissa vägförbättringsmän erhåller gottgörelse för sina resekostnader och traktamenten enligt särskild kungörelse (1948:145) och att dessa förrättningsmän äger uppbära förrättningskostnader enligt särskild vägförrättningstaxa (1960:335). Vid en närmare granskning av dessa båda kungörelser visar det sig att dessa förrättningsmän kan få dubbel ersättning för sina resekostnader och traktamenten. Dubbelersättning uppkommer eftersom vägförrättningsmannataxans tidsersättningsbelopp inkluderar schablonmässigt beräknade kostnader för reseersättningar och traktamenten. Vi vill därför understryka vikten av att denna möjlighet till dubbelersättning undanröjes i samband med den föreslagna taxereformen. Med hänvisning till det anförda hemställes att uttalar att den del av förrättningskostnaden som svarar mot nyttan för det allmänna betalas av samhället, att avslår propositionen i vad avser kostnader för anlitande av gode män och beslutar att dessa kostnader skall belasta anslaget Lantmäteriet: Bidrag till förrättnings- och uppdragsverksamhet, att uttalar att möjligheterna till dubbelersättning till förrättningsmän undanröjs. . () i () i Arrie