mot · FU021370 · 1971-04-13 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 51 med förslag till rennäringslag, m. m. I proposition 1971: 51 har regeringen framlagt förslag till rennäringslag att ersätta renbeteslag. Förslaget utgör liksom departementschefens kommentarer ett långt steg bort från det förmyndarvälde som gällande lag vidmakthållit. Den egenartade statliga administrationen, som gått under beteckningen lappväsendet, skall upphöra, och samerna skall äntligen själva få bestämma över samebyarnas angelägenheter. Lappbyarna omorganiseras till samebyar, där samverkan mellan medlemmarna blir reglerad på samma sätt som i andra ekonomiska föreningar. Stöd i form av statlig lånegaranti och statsbidrag kommer att lämnas till rennäringens rationalisering. som vi noterar dessa och andra positiva element i propositionen måste vi beklaga att det fortfarande saknas ett förslag till helhetslösning av sameproblemen. Det betänkande, »Rennäringen i » (SOU 1968: 16), som avgavs av rennäringssakkunniga och som ligger till grund för det aktuella lagförslaget, behandlade ett visserligen centralt men dock partiellt problem. Den rättsliga grundvalen för samernas renskötselrätt har i stort sett förbigåtts av både rennäringssakkunniga och departementschefen, något som självfallet blivit föremål för kritik från (). Till detta har lagrådet i sitt yttrande gjort följande kommentar: »får antagas på ett representativt sätt spegla opinionen bland samema, föreligger alltså den situationen, att själva den principiella grundvalen för lagstiftningen ej godtages av den därav berörda folkgruppen. Detta förhållande är givetvis inte tillfredsställande.» Vi vill tillägga att ett sådant förhållande inte hade behövt uppkomma om 1964 års sakkunniga hade fått vidare direktiv och om samernas egen organisation hade varit representerad bland de sakkunniga. Vi finner det också angeläget att framhålla bristerna i förarbetena och lagförslaget, så att inte dessa brister senare kan användas som argument för en ytterligare urholkning av samernas minoritetsgarantier. Den centrala frågan är nämligen dessa garantier, som dels måste formuleras i lag, dels måste bäras upp av ett allsidigt näringsliv. Vi finner det också angeläget att fastslå att de hänvisningar till den renskötande samebefolkningens obetydliga numerär, som förekommer här och var i betänkandet och propositionen, utgörs av isolerade sta tistiska data utan historiska förklaringar. En ekonomisk, social, kulturell och socialmedicinsk historik är nödvändig för att förstå varför den samiska minoriteten och särskilt dess renskötande del har reducerats både absolut och i förhållande till den övriga befolkningen. I likhet med indianer, urinnevånare (aborigines) och åtskilliga andra minoriteter i andra länder har de svenska samerna undan för undan blivit berövade områden som varit väsentliga för deras traditionella yrkesverksamhet. De har och oavsett detta haft svårare existensvillkor än genomsnittet av majoritetsbefolkningen. Att duka under i fysisk mening eller att assimileras med den övriga befolkningen har inte sällan varit de enda alternativen. Frågan om hur liten en nationell minoritet får vara för att behålla eller tillerkännas minoritetsgarantier bör ses mot denna historiska bakgrund. Frågan aktualiseras bl. a. i lagförslagets 26 § enligt vilken regeringen kan förordna om upphävande av renskötselrätten för visst markområde, när området behövs »för annat ändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt». Det är att befara att en sådan bestämmelse kan användas godtyckligt och med hänvisning till att medlemmarna av en eller flera samebyar är fåtaliga i jämförelse med de befolkningsgrupper som anses behöva marken »för annat ändamål». Vi ställer oss sålunda mycket tveksamma till att den här citerade passusen tas med i lagtexten. Beaktansvärda synpunkter anföres på denna punkt av regeringsrådet Hjern och justitierådet Gyllensvärd i sitt särskilda yttrande till lagrådets yttrande. Under alla förhållanden anser vi att anledning finns för att ge till känna sin uppfattning, att en mycket snäv tolkning måste ges av vad som kan anses vara »ändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt». Fall då det kan vara fråga om ändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt kan exempelvis vara exploatering av påträffade malmförekomster. Sista stycket i 9 § »Sameby får ej driva annan ekonomisk verksamhet än renskötsel» bör utgå. Vi ansluter oss till den mening som regeringsrådet Hjern formulerat i ett särskilt yttrande: »Bortsett från att förbudet andas viss underskattning av samernas förmåga att själva sköta sina angelägenheter som illa rimmar med den tilltro man har till samernas möjlighet att underkasta sig de rätt invecklade, nya reglerna rörande samebys förvaltning är det till en början svårt att förstå varför förbudet skall omfatta även sådan verksamhet som har mycket nära samband med renskötseln. Det förhåller sig ju också så att inte alla medlemmar i samebyn är renskötande. Och även för de renskötande samerna kan läget av skilda anledningar bli så prekärt, att det kan vara en fördel, att det finns annan verksamhet att falla tillbaka på. För mig framstår det som önskvärt att sameby får ägna sig åt all slags ekonomisk verksamhet som är ägnad att stärka byns ställning, även om detta skulle gå ut över renskötseln. Det får visserligen anses som syn nerligen angeläget att man slår vakt om denna näringsgren, men intresset synes dock främst böra inriktas på samema själva och deras möjligheter att i likhet med övriga medborgare skaffa sig en hygglig försörjning. Det är knappast troligt att samerna med full frihet i det hänseende det här gäller skulle hänge sig åt ekonomisk verksamhet av direkt främmande slag.» I överensstämmelse härmed bör avsnittet om stadgarna omformuleras och 38 § punkt 10 få följande lydelse: »de ytterligare föreskrifter för renskötseln som behövs». Utformningen av 59 § blir beroende av de föreslagna ändringarna i 9 och 38 §§. Den procedur som förutses i lagförslagets 72 § tycks vara liktydig med konkursförfarande och upprättande av ett kollektivt förmynderskap. Proceduren öppnar otvivelaktigt vägen för godtyckliga myndighetsingripanden. Vi anser i likhet med regeringsrådet Hjern att de i paragrafen intagna bestämmelserna om syssloman kan utgå. En bestämmelse bör intas om att samebyns skulder begränsas för den enskilde medlemmen. Om obligatorisk fondbildning anses erforderlig för denna begränsning bör sådan fondbildning föreskrivas. Formella möjligheter bör stå öppna för samebyar att sluta sig samman. Det bör erinras om att renbetet kollektiviserades genom renbeteslag i det att de tidigare lappskattefjällen och lappskattelanden sammanfördes till lappbyar, dvs. geografiska områden inom vilka renbetet blev gemensamt. Samebyarna är alltså en sentida företeelse, och det är troligt att utvecklingen mot en alltmer rationell renskötsel kommer att ställa inte bara kooperativ renskötsel utan också en fusion av samebyar på dagordningen. Denna utveckling kan och bör inte komma till stånd genom yttre tvång, men det får heller inte finnas någon formell eller praktisk tvångströja som hindrar samerna från att tillgodose sina minoritetsintressen genom en modem reformpolitik. En väsentlig fråga i detta sammanhang är samefondens förvaltning. I propositionen föreslås att den nuvarande lappfonden ställs under »en särskild fondstyrelse med stark samerepresentation» och att denna styrelse utses av Kungl. Vi kan inte dela denna mening. Samefondens medel är helt och hållet samernas. Vi anser att deras önskemål beträffande fonden bör tillgodoses genom att fonden ställs under förvaltning av en helt samisk styrelse utsedd av landsmötet. Länsstyrelserna i och anser att inkomsterna av fiskeupplåtelser bör fördelas lika mellan samefonden och den berörda samebyn, medan anser att samerna (byn) bör få uppbära fiskeinkomstema oavkortade. Departementschefen förordar i motsats härtill att fiskeinkomstema »till att börja med fördelas på fonden och på berörd by». Vi kan inte ansluta oss till detta sistnämnda förslag. Om samema får ett och större utbyte av fiskeupplåtelserna är detta ägnat att främja utvecklingen av fritidsfisket och skapa bättre förutsättning för ett friktionsfritt och positivt förhållande mellan samerna och den övriga befolkningen. Vi föreslår att av inkomsterna från fiskeupplåtelser går till den berörda samebyn men att bestämmelserna inte blir låsta utan möjligheter ställs öppna för en oavkortad utbetalning av dessa inkomster till byn. Beträffande rationaliseringsbidrag vid en samlad upprustning av rennäringen har lantbruksstyrelsen övervägt en bidragsnivå på under det att departementschefen föreslår att bidrag utgår av investeringskostnaden. Vårt förslag är en bidragsnivå på . I vad gäller de regionalpolitiska åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa samernas existens som etnisk minoritet hänvisar vi till vår motion 1048. Med stöd av det anförda föreslås att måtte besluta 1. att följande ändringar företas i »Förslag till Rennäringslag»: dels att följande sats i föreslagen lydelse av 9 § utgår: »Sameby får ej driva annan ekonomisk verksamhet än renskötsel», dels att 38 §, punkt 10 erhåller följande lydelse: »10. de ytterligare föreskrifter om renskötseln som behövs», dels att hos Kungl. Maj:t hemställa om den omredigering av 59 §, som föranledes av ett bifall till i motionen föreslagen annan lydelse av 9 och 38 §§, dels att andra och tredje styckena i 72 § utgår. 2. att uttalar sig för att berörd sameby erhåller lägst av inkomsterna från fiskeupplåtelser; 3. att rationaliseringsbidrag vid en samlad upprustning av rennäringen i enlighet med lantbruksstyrelsens förslag fastställes till en bidragsnivå på ; 4. att i fråga om stadgandena rörande renskötselrättens upphörande (26 §) ger Kungl. Maj:t till känna vad i motionen anförts om att såsom skäl till renskötselrättens upphävande även skall kunna åberopas vad som kan anses vara ändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt måste ges en mycket snäv tillämpning; 5. att uttalar sig för att samefonden ställs under förvaltning av en helt samisk styrelse utsedd av landsmötet. (vpk) (vpk) (vpk) i