mot · FU02431 · 1971-01-25 00:00:00 — Mot 1971: 431 av m. fl. om ett system för delägarsparande. Moderata samlingspartiet vill medverka till att utveckla ett samhälle byggt på individuellt ansvar, ett samhälle av självständiga medborgare i samverkan. Välstånd och välfärd är resultat av såväl enskilda människors egna strävanden som gemensamma samhälleliga ansträngningar, grundade på samverkan, medinflytande och medansvar. I ett samhälle som helt litade till den enskildes vilja och förmåga att, i ohämmad tävlan med alla andra, ansvara för sig själv och sina närmaste skulle snart skapas socialt oacceptabla förhållanden. Detta skulle i sig bära fröet till sin egen undergång. Ända sedan konservatismen växte fram som medveten politisk rörelse, i opposition mot en nu utdöd »manchesterliberal» samhällssyn, har den också betonat samhällets ansvar för dem som inte av egen kraft kan hävda sig i den fria tävlan. Men lika motbjudande som ett »manchesterliberalt» samhälle ter sig från social rättfärdighetssynpunkt, lika oacceptabel är dess motsats från demokratisk synpunkt. Ett samhälle som frånhänder sina medborgare rätten att på eget ansvar verka för sitt eget och sina närmastes bästa kan endast till namnet förbli demokratiskt. Moderata samlingspartiet, och tidigare , har medverkat till och slår vakt om vår välfärdspolitik. Men vi är medvetna om den fara för demokratin som skulle ligga i att alltför många bleve för alltför stor del av sin försörjning beroende av politiska beslut. Därför är vi, utan att för den skull förneka samhällets ansvar för den enskildes välfärd angelägna om att trygga den enskilda människans oberoende och att vidga de många medborgarnas eget ansvarsområde. En medborgare i ett demokratiskt land måste kunna stå fri och oberoende gentemot det samhälle han själv medverkar till att forma, annars blir de politiska valen en köpslagan, demokratin en skendemokrati. I råder en bred enighet om att den enskildes strävan efter trygga och stigande inkomster är en rimlig och riktig strävan. En fast egen inkomst anses inte bara garantera den enskildes uppehälle utan förknippas också med begrepp som personlig frihet, oberoende och möjlighet till självförverkligande. Ett utslag av denna allmänt omfattade syn på den egna inkomstens betydelse är det t. ex. då man i debatten om gifta kvinnors förvärvsarbete som något i sig värdefullt betonar den självständighet och det ekonomiska oberoende som följer med en egen inkomst. Goda, säkra, egna inkomster betraktas alltså allmänt som något positivt såväl för den enskilde som för samhället. Men egendomligt nog råder ingen motsvarande enighet i synen på egendomsägandet. Ända sedan dåvarande först lanserade programmet ägardemokrati har programmets motståndare sökt ständigt nya argument mot de förslag som framlagts i syfte att skapa ökat ekonomiskt oberoende för de många genom en jämnare egendomsfördelning. Ändå råder det inget tvivel om att personligt ägd egendom ger den enskilde en handlingsfrihet som den egendomslöse saknar, även om han råkar ha jämförelsevis goda löpande inkomster. Kapitalskatteberedningen redovisar i sitt 1969 framlagda betänkande utvecklingen av de enskilda medborgarnas förmögenhetssituation . Den snabba inkomstutvecklingen har inte haft någon motsvarighet på förmögenhetssidan. Den av socialdemokraterna dikterade ekonomiska politiken har ensidigt gynnat kollektivt sparande och ägande på bekostnad av det enskilda ägandet. Hushållssparandets andel av den totala kapitalbildningen har successivt sjunkit och sjönk än lägre än 1969. Några försök att vända denna utveckling har inte gjorts. Alla förslag till sparstimulerande åtgärder har avvisats. Majoriteten av folket saknar alltjämt den personliga frihet som grundas på enskilt förmögenhetsägande. De flestas ekonomiska marginaler är smala. Det behövs inte mycket oförvållad arbetslöshet, en tids sjukdom, skada på grund av annans brottslighet för att människan skall bli totalt beroende av samhällets skyddsåtgärder. Det är angeläget att det kollektiva trygghetssystemet vidmakthålles och i vissa avseenden förstärks, men det får inte inkräkta på den enskilda människans integritet. Den enskilda människans växande beroende av stat och kommun är inte hälsosamt för vare sig den enskilde eller demokratin. Det gäller både demokratin och ekonomin Ett program för decentraliserat ägande är främst ett program för att främja personligt oberoende och befästa och utveckla demokratin genom att förankra den på den bästa grund som finns, hos självständiga medborgare i fri samverkan tyngdpunkten i ordet ägardemokrati ligger på demokrati. Men det är också en politik som skulle få gynnsamma samhällsekonomiska effekter. Mot 1971: 431 Om fler människor än nu deltager i sparandet ökar den totala kapitalbildningen i samhället, vilket medför minskat tryck i ekonomin och ger ökat utrymme för såväl offentliga investeringar som industriinvesteringar. Vi är medvetna om att det kollektiva sparandet inte kan ersättas med ett frivilligt. Men ger det offentliga sparandet främst den snabba uppbyggnaden av AP-fonderna de politiska instanserna en, enligt vår mening, alltför långt gående kontroll över kreditgivningen. Med en ökad privat kapitalbildning skulle marknadskrafterna få större inflytande på kapitalmarknaden genom att näringslivet i högre grad skulle vara hänvisat till allmänheten för att skaffa riskvilligt kapital. Statens möjligheter att ingripa och reglera skulle förvisso ändå vara tillräckliga. Finans- och kreditpolitiken är i ett samhälle med en stor offentlig sektor högst verkningsfulla instrument, om de utnyttjas på ett riktigt sätt. Spritt ägande koncentrerad makt? Den konkreta modell för spridning av ägande som tilldragit sig den största uppmärksamheten i debatten har varit olika förslag till spridning av aktierna i enskilda företag. Huvudinvändningen mot aktiespridning har varit att de största aktieägarna därigenom skulle få sin ställning ytterligare stärkt. Denna invändning är inte särskilt bärkraftig. För det första är det ostridigt att ekonomisk makt till en del är knuten till ägandet, och då måste i det långa loppet en spridning av ägandet också medföra en spridning av makten. Vidare är komplikationer av typen att det behövs mindre aktieposter för att behärska ett företag ju fler de övriga delägarna är närmast tekniska komplikationer av övergående karaktär. Om aktieägandet får stor spridning, så kommer det säkert också att skapas nya former för att tillvarata de mindre delägarnas intressen. En vanlig kritisk fråga är: Vilket inflytande får en anställd över sitt företag och sin egen arbetssituation genom att äga en eller annan aktie Svaret ligger i att ägardemokrati och företagsdemokrati i första hand inte är samma sak. Arbetsplatsdemokratins problem måste lösas efter delvis helt andra linjer, och den anställdes rätt till medinflytande över sin egen arbetssituation och det företag där han arbetar måste motiveras med arbetsinsatsen som sådan, inte med delägarskap. Ändå torde ett decentraliserat ägande kunna väsentligt främja förutsättningarna för utveckling av en verklig företagsdemokrati. Mot 1971: 431 sådan utveckling krävs ömsesidig förståelse och vilja till samverkan mellan företagare, företagsledare och anställda. Vidare krävs att många människor har vilja och förmåga att sätta sig in i och ta medansvar för företagets angelägenheter. Den viljan och förmågan måste bli större i ett samhälle där det är vanligt att samma människor är både ägare och anställda, där de flesta är vana inte bara vid att arbeta mot lön utan också att äga och förvalta egendom. En politik för de rika? En annan vanlig invändning mot ett decentraliserat ägande har varit att de föreslagna åtgärderna bara skulle gynna högre inkomsttagare. Det är självklart att en generell sparstimulans i form av sparpremie eller skatteavdrag ger större favör i kronor räknat åt den som kan spara stora summor än åt den som bara kan sätta undan mindre belopp. Men det bör observeras att alla våra förslag är så utformade att de endast gynnar småspararna. För att nya förmögenheter skall kunna bildas genom sparande krävs tre ting: utrymme för sparande, vilja att spara samt möjlighet till god, säker och meningsfull placering av det sparade. Chansen till ett sparutrymme för de många ligger i de stigande inkomsterna, i inkomstökningarna. Men förutsättningen är då att man får behålla tillräckligt mycket av inkomstökningarna för att det skall räcka inte bara till en önskad och kanske välbehövlig konsumtionsökning utan också till sparande. lägger de höga marginalskatterna för de flesta oöverstigliga hinder i vägen för nämnvärt sparande av inkomstökningar. Detta är ett viktigt skäl för moderata samlingspartiet att bestämt hålla fast vid kravet på en sänkning av marginalskatten. Den viktigaste förutsättningen för uppkomsten av en verklig sparvilja är en välgrundad tilltro till att det sparade behåller och ökar sitt värde. En ekonomisk politik som tryggar ett fast penningvärde är därför den kanske bästa sparstimulansen. För att väcka sparintresset hos den som inte tidigare sparat systematiskt är olika former av s. k. målsparande väl ägnade. Här kommer de sparstimulerande åtgärderna in och gör sparandet mer lockande genom att låta sparmålet rycka närmare: skattefavörer och sparpremier gör det möjligt att spara större belopp och låter sparkapitalet växa snabbare. Det finns många sparformer att välja emellan. Men för att ägandespridning skall bli ägardemokrati, dvs. delning skall innebära fördelning också av ekonomiskt inflytande, krävs större möjligheter än nu för de många människorna med små sparkapital att bli delägare i den verkligt väsentliga egendomen. Det bör skapas andra former än det vanliga aktieägandet för delägarskap i företag, och för egenföretagaren bör det ges större möjligheter att bevara och öka det egna kapitalet i den egna rörelsen. Banksparandet är för de flesta människor den naturligaste och lättast tillgängliga sparformen. Det lämpar sig för målsparande som det ger en lätt åtkomlig likviditetsreserv för oförutsedda utgifter. För att stimulera till ökat banksparande föreslår vi att sådant sparande, i den mån det överstiger ett grundsparande på av inkomsten, skall vid taxeringen berättiga till ett avdrag från inkomsten av det sparade beloppet intill ett högsta sparbelopp av . Detta innebär ett avdrag på högst . och för de flesta inkomsttagare som uppfyller dessa villkor en skattelättnad med . Sparandet skall vara ett styrkt nysparande på bank, och sparformen skall stå öppen för alla som saknar skattepliktig förmögenhet. Sparmedlen skall vara bundna . Vid tidigare uttag återföres medlen till beskattning. Vid konjunkturnedgång bör regeringen dock kunna medge tidigare uttag från dessa konton på samma sätt som man frisläpper investeringsfonder. Det bör också finnas möjlighet att få disponera sparmedlen tidigare, om spararen fått starkt försämrad inkomst och råkat i ekonomiskt trångmål. Denna sparform kan alltså även tillgodose konjunkturpolitiska och socialpolitiska syften. För förvärv av eget hem eller bostadsrättslägenhet bör sparmedel enligt ovan få disponeras även tidigare än . Sparandet till egen bostad är för många människor ett så naturligt sparmål och egnahemsboendet en socialt så värdefull boendeform, att bostadssparande bör stimuleras även med andra medel. Så bör t. ex. reglerna för fastställande av belåningsvärde för egnahemslån anpassas till nutida faktiska byggnadskostnader, så att det verkligen blir möjligt att som det ursprungligen var tänkt bygga eget hem med en kontantinsats av av den faktiska byggnadskostnaden. Den större frågan om vidgat bostadsrättsbyggande har behandlats i vår bostadspolitiska motion. Även för utbildningsändamål bör sparmedel på särskilt bankkonto enligt ovan få disponeras tidigare än . kommer det att bli önskvärt eller nödvändigt för allt fler människor att kanske under livet komplettera sin utbildning. Samhällets studiesociala system kan sannolikt aldrig utbyggas därhän, att det blir möjligt för den som har försörjningsplikter att ägna sig åt studier och avstå från förvärvsarbete. Desto viktigare är att det underlättas för den enskilde att själv sätta undan medel för vidareutbildning. Amortering av bostadslån eller studieskuld bör jämställas med nysparande och ge rätt till avdrag vid taxeringen med samma belopp och enligt samma villkor som ovan föreslagits för nysparande på bank. De flesta egenföretagare upplever att det egna kapitalet i företaget successivt »späds ut» när företaget utvecklas, kapitalbehovet växer och företagaren, i brist på eget kapital, måste finansiera expansionen väsentligen med lån. Oron för att förlora inflytandet över det egna företaget torde avhålla mer än en företagare från utvidgningar som annars skulle vara motiverade. långtidsutredning påpekar denna risk: »Då en sådan sänkning av företagens soliditet kan tänkas oförmånligt påverka deras investeringsvilja aktualiseras vilka möjligheter till ökade tillskott av riskvilligt kapital som kan stå öppna för företagen.» Som en motsvarighet till aktiebolagens investeringsfonder bör för egenföretagaren öppnas möjlighet till skattefri avsättning till självfinansieringsfond. Som vi tidigare framhållit bör dessutom möjligheterna till återlån av ATP-avgifter ökas genom att lånerätt får ackumuleras för företag vilkas årliga avgifter är för små för att konstituera någon nämnvärd återlånerätt under ett enda år. Höjt extraavdrag vid kapitalbeskattning Det extra avdraget vid kapitalbeskattning har varit oförändrat . för ensamstående och . för äkta makar. Avdraget möjliggjorde 1961 en skattefri avkastning av kapital om ca 8 500 resp. . Enligt utgör de skattefria kapital Mot 1971: 431 beloppen nu endast ca 4 000 resp. . har priserna stigit med . Redan penningvärdets fall motiverar därför en uppräkning av avdragens storlek. Det bör i sammanhanget påpekas att det extra avdraget för villaägare höjts . Vi föreslår att det extra avdraget vid kapitalbeskattning höjs till . för ensamstående och . för äkta makar. Någon prinicipell skillnad föreligger inte mellan den avkastning som erhålles av på bank insatta medel eller aktieinnehav och den avkastning som erhålles av rörelse inklusive jordbruk vari någon investerat sitt sparkapital. En del av rörelsens avkastning kan hänföras till den personliga arbetsinsatsen, medan en annan del härrör från det insatta kapitalet. Vi föreslår därför att den som investerat sitt sparkapital i jordbruk, annan fastighet eller rörelse skall medges samma rätt till särskilt avdrag vid beskattningen som om kapitalet varit placerat i bank eller aktier. Styrkt nysparande i aktier som alltså inte motsvaras av uttag från bankräkning eller dylikt bör berättiga till avdrag vid taxeringen med samma belopp och i övrigt enligt samma regler som ovan föreslås för nysparande i bank. För att sparandet i form av delägarskap i företag skall kunna bli väsentligt mer utbrett än nu krävs dels att denna sparform kan utnyttjas även av dem som endast kan satsa små belopp i sänder, dels att sparandet inte upplevs som förenat med alltför stor risk för kapitalförlust. Därför bör vid sidan av den vanliga aktien skapas nya former av delägarbevis som är lättare åtkomliga och som, särskilt till en början, kan upplevas som en tryggare placering. En lämplig form för sådant delägarbevis är den konvertibla obligationen, dvs. en obligation som omvandlas till aktie. Vi föreslår att börsnoterade företag ges möjlighet att emittera sådana konvertibla obligationslån, som är avsedda att i sin helhet på vissa föreskrivna villkor och i förening med nedan angiven skatteförmån tecknas av en stiftelse med de anställda som delägare. För att finansiera stiftelsens obligationsteckning satsar delägarna av obligationernas värde. Stiftelsen får sedan rätt att ur AP-fonden, med obligationerna som säkerhet, låna resterande . Lånet amorteras under förslagsvis genom inbetalningar av de anställda. För dessa amorteringar, intill ett belopp motsvarande vad som ovan föreslagits för nysparande i bank, medges avdragsrätt vid taxeringen. , förslagsvis , har andelsägarna i stiftelsen rätt att, enligt de principer som gäller för konvertibla obligationslån, konvertera andelarna till vanliga aktier i företaget. Den kurs till vilken konverteringen skall ske fastställs redan då obligationerna emitteras. Andelsägaren har då fördelen att kunna tillgodogöra sig en kursvinst, om aktiekursen vid konverteringstillfället överstiger den fastställda inlösningskursen. Om den vid konverteringstillfället aktuella aktiekursen däremot ligger under den fastställda inlösningskursen kan andelsägaren tills vidare avstå från konvertering. Den sparare som eventuellt skulle skrämmas bort av förlustrisken vid placering i vanliga aktier har alltså här fördelen att kunna tillgodogöra sig en väsentlig del av aktiesparandets fördelar men med mindre risk. Som villkor för rätt till skattefritt avdrag för amorteringar skall gälla att andelsägaren icke tidigare äger skattepliktig förmögenhet. Under åberopande av vad ovan anförts hemställes att måtte i skrivelse till Kungl. Maj: t begära utredning och förslag om ett system för delägarsparande i enlighet med vad i motionen anförts. () () () () () () () () N. () PER () i Trobro i Gäddvik G. () K L B »ekman*