mot · FU02562 · 1971-01-27 00:00:00 — Det finns anledning att understryka den slutsats man i den preliminära nationalbudgeten kommer fram till efter sin genomgång av situationen på kreditmarknaden: »Såväl för kommunerna som för industrin och handeln synes en betydande likviditetsneddragning ha ägt rum. Inom industrin gäller detta speciellt de mindre företagen. Det är knappast troligt att denna utveckling kan fortsätta med oförminskad styrka . För att nuvarande investeringsplaner och prognoser skall kunna realiseras torde en betydande ökning av den inhemska upplåningen behöva komma till stånd, framför allt vad gäller industrin.» Den preliminära nationalbudgetens beräkning av industriinvestering amas ökning på vilken skattning för övrigt är densamma som - och investeringsökningen i det privata näringslivet som helhet på och naturligtvis i än högre grad finansplanens 12-procentiga ökning av industrins och 9-procentiga ökning av hela näringslivets investeringar förutsätter en betydande likviditetsförstärkning. Att det 10-procentiga investeringsavdraget inte ensamt kan åstadkomma denna investeringsökning torde vara helt klart. Det förutsätter alltså en markant lättnad på kreditmarknaden. Ytterligare ett sätt att öka näringslivets likviditet och att stimulera en investeringsökning vore att frisläppa investeringsfonderna. Inte minst med tanke på det vikande konjunkturläget skulle en sådan åtgärd kunna vara motiverad. En allvarlig invändning kan emellertid riktas både mot kravet på en mer betydande lättnad på kreditmarknaden och på ett frisläppande av investeringsfonderna. Det är behovet av en ekonomisk politik, som primärt har försvaret av den svenska kronan för ögonen och som inte medverkar till en ytterligare försvagning av betalnings-, handels- och bytesbalansen. Den ekonomisk-politiska handlingsinriktning, som detta på kort sikt förutsätter, står i ett motsatsförhållande till strävan att åstadkomma en ökning av näringslivets investeringar. Det finns starka skäl att ifrågasätta möjligheterna att få till stånd dels en ökning av industrins investeringar av den storleksordning, varom här är fråga, dels en förbättring av den svenska handels- och bytesbalansen, om inte speciella åtgärder vidtas. Man behöver blott peka på det förhållandet, att maskininvesteringama beräknas ha en importandel om . I den preliminära nationalbudgeten beräknas maskininvesteringama öka med eller med ca . Detta skulle förutsätta, att importen av maskiner ökade med ca . Finansplanens 12-procentiga ökning av industriinvesteringarna torde för sin del kräva, att maskinimporten ökar med ca 750 miljoner. Finansplanens prognos för utrikeshandeln innebär, att exporten beräknas öka och importen . motsvarande siffror är 8,5 resp. . I kalkyl ingår antagandet, att importen av investeringsvaror totalt skall öka med . Detta skall jämföras med den ovan nämnda siffran, att finansplanens investeringskalkyl torde förutsätta att maskinimporten okar med ca . Finansplanens bedömning av den svenska utrikeshandelns utveckling är mycket optimistisk. Den förutsätter att vi för tredje året i följd får en expansiv exportkonjunktur. Detta vöre exceptionellt. Den förutsätter, att bytesförhållandet även utvecklas på ett för förmånligt sätt. Den förutsätter att exporten till skillnad mot förhållandena , 1969 och 1970 skall växa snabbare - väsentligt snabbare än importen. Den förutsätter att handelsbalansen, som 1970 visade ett underskott på , förbättras med och 1971 ger ett överskott på . Senast vi hade en positiv handelsbalans var 1951 under Koreakrisens hausseartade högkonjunktur. Det är med andra ord knappast sannolikt, att finansplanens prognos för utrikeshandelns och de utrikes betalningarnas utveckling kommer att slå in. Om blott någon av prognosens förutsättningar inte slår in, kan bytesbalansens underskott bli av storleksordningen , vilket ändå vore en förbättring med omkring en halv miljard i förhållande till 1970. Detta skulle innebära en fara för valutautflöde och för försämring av betalningsförhållandet. Som ovan framhållits torde vår valutareserv i ökad utsträckning finansieras med kortfristiga krediter och handelskrediter, som i väsentligt större utsträckning än de långa krediterna är känsliga för förändringar i kreditmarknadsläget: vårt betalningsläge gentemot utlandet har blivit mer labilt. Den lättnad på kreditmarknaden som investeringskalkylen förutsätter och en sänkning av den mycket höga räntan ökar risken för en försämring av betalningsbalansen. Om sålunda på kort sikt åtgärder avsedda att öka näringslivets investeringar kan stå i ett motsatsförhållande till kravet att återställa balansen i de utrikes betalningarna, är det på den enda framkomliga vägen. Det finns anledning att räkna med en fortsatt försämring av tjänstebalansen och en fortsatt ökning av transfereringsavgiftema. Inte minst satsningen på u-hjälpen bidrar till det . Detta måste uppvägas av en förbättring av handelsbalansen, och denna kan endast åstadkommas genom en ökning av industriinvesteringarna för att öka exportindustrin och den importkonkurrerande industrins kapacitet. Om man vill undvika en devalvering av den svenska kronan torde det bli nödvändigt att ta de konsekvenser på betalningsbalanssidan, som en ökning av industriinvesteringarna medför. En ökad upplåning utomlands måste därför komma till stånd för att klara de ökade investeringarna utan en uttömning av valutareserven. Det finns ingen anledning, att Investeringsbanken i samband med en sådan utländsk upplåning, som finansplanen antyder, särskilt skulle favoriseras. Det är inte riktigt, att Investeringsbanken har större möjligheter att erhålla fördelaktiga lånevillkor än affärsbankerna. För att undvika skevhet i kreditgivningen måste affärsbankerna ha samma möjlighet till utländsk upplåning som Investeringsbanken. Finansplanen räknar med att BNP:s ökning skall begränsa sig till mot . En så låg tillväxttakt har vi tidigare haft under lågkonjunkturer, vilket framgår av fig. 1 C nedersta diagrammet. Den har varit förenad med en icke obetydlig arbetslöshet särskilt i skogslänen men också med en måttlig prisuppgång. Finansplanen förutspår prisstegringar av storleksordningen 6 å , varav representerar det genomslag i konsumentprisindex, som den 5-procentiga momshöjningen beräknas få. Det är emellertid långt ifrån uteslutet, att prishöjningarna kommer att bli större än detta. Sålunda är det fortfarande oklart hur stora löneökningarna kommer att bli . Finansplanen räknar med en ökning av lönesumman på och . har i sina beräkningar skattat motsvarande siffror till 10 resp. . Även om inflationstrycket blev begränsat, torde ändå prisstoppet därtill ha skapat ett uppdämt behov av prishöjningar inom näringslivet. Därtill kommer också effekterna på prisnivån av ett nytt jordbruksavtal, vilka är ovissa. räknar med att de reala disponibla inkomsterna skall öka mot . Man räknar emellertid inte med att konsumtionsökningen skall bli så liten utan nämner siffran . »Med tanke på att hushållens disponibla inkomster i fasta priser kan väntas öka , innebär detta alltjämt en fortsatt ökad konsumtionskvot. Ett ännu starkare inslag i denna riktning hade framstått som troligt, om inte en hög konsumtion ingått bland förutsättningarna.» Enligt finansplanen beräknas konsumtionen öka . Skillnaden i förhållande till prognos är anmärkningsvärd, eftersom man kalkylerar med en lägre ökning av lönesumman. Finansplanen kalkylerar härvid med en ökning av prisnivån, som ligger mellan 0,7 och under prognos. Vid 1 procents ökning av lönesumman vid sysselsättning ökar enligt institutet den disponibla realinkomsten med blott 0,3 å . Eftersom enligt den makroekonomiska marginalskattekvoten nu uppgår till , torde ligga sanningen närmare än 0,. Innebörden av detta är, att priserna 1971 inte får stiga för att finansplanens kalkyl skall kunna hålla. Eftersom därvid är att hänföra till momshöjningen och då utifrån kommande prisimpulser beräknas till , får de inom landet inducerade prishöjningarna inte överstiga . Arets budget har presenterats som stram. En sådan torde vara en förutsättning för att bl. a. prisstegringarna skall kunna begränsas så som ovan diskuterats. Det kan dock finnas anledning att fråga sig vari stramheten består. Enligt finansplanen innebär budgeten ett statligt upplåningsbehov på . Denna siffra ligger visserligen väsentligt under budgetsaldots underskott 1970/71 och i än högre grad underskottet 1969/70. Kalkylen är emellertid ofullständig så till vida, som att några löneökningar för de statsanställda inte kunnat inräknas och inte heller eventuellt tillkommande utgifter på tilläggsstat. Även om också statsinkomsterna torde ha underskattats, synes ett budgetunderskott av storleksordningen sannolikt. De statliga utgifternas utveckling. Källa: finansplan. Statsutgifterna beräknas för /72 öka med eller . Denna siffra är ökningen i förhållande till riksstaten /71. I tabell 6 redovisas de statliga utgifternas ökning samt det beräknade utfallet för innevarande budgetår. En sådan jämförelse ger knappast vid handen, att återhållsamheten i fråga om de statliga utgifternas ökning under det kommande budgetåret varit anmärkningsvärd. Inte heller då det gäller den totala offentliga sektorns kalkylerade inverkan på samhällsekonomin, ger budgeten intryck av någon mer anmärkningsvärd stramhet. beräknas den offentliga sektom i den preliminära nationalbudgeten få en expansiv effekt på den samlade efterfrågan. Under det att den offentliga sektom 1970, då vissa automatiska inkomstförändringar eliminerats som ovan nämnts, beräknas ha absorberat av den totala efterfrågan, späder den på efterfrågan . Det synes huvudsakligen vara i fråga om sin inverkan på de enskilda hushållens ekonomi, som budgeten ger ett stramt intryck. Som redan påpekats uppgår den makroekonomiska marginalskattekvoten till ; av varje procents löneökning beräknas den disponibla realinkomsten blott stiga . Som en följd härav kan budgeten förväntas bidraga till en ytterligare minskning av det privata sparandet. Några ord måste i detta sammanhang också sägas om prisstoppets konsekvenser på den ekonomiska utvecklingen . Därom sägs i finansplanen, att »det prisstopp som gäller kan i fråga om sitt bestånd respektive avveckling troligen avgöras endast i samband med att förutsättningarna för den allmänna löneuppgörelsen klamar». Klart är, att låsningen av priserna på nuvarande nivå inte kan bestå. Dispenser från prisstoppet har för övrigt redan beviljats. För regeringen blir det fråga om ett val mellan att avskaffa prisstoppet eller att förvandla det till en allmän prisreglering. Det senare vore sannolikt ett olyckligt beslut eftersom all erfarenhet pekar på att priskontroll inte är ett verksamt medel mot prishöjningar. Detta betonades inte minst av priskontrollutredningen, som utarbetade den nu gällande prisregleringslagen, liksom av stabiliseringsutredning. För näringslivet står en rad möjligheter till buds att ändå kompensera sig för inträffade kostnadshöjningar som en prisreglering tenderar att Finansplanens prognos och långtidsutredningens sammanfattande försörjningsbalanstabeller för 19701973. Förändring, procent . Källa: långtidsutredning och finansplan. sätta priskonkurrensen ur spel och leda till sänkt effektivitet och snedvridande tendenser inom näringslivet. Det kan slutligen här vara av intresse att jämföra finansplans prognos för den ekonomiska utvecklingen med de krav, som lågtidsutredning ställer på den ekonomiska utvecklingen. Finansplanens prognos och långtidsutredningens olika beräkningsaltemativ framgår av tabell 7. Den nuvarande ekonomiska situationens uppkomst Från moderata samlingspartiets sida har tidigare framförts, att de ekonomiska problem, som har att brottas med, i främsta rummet är långsiktiga problem med strukturell bakgrund. Det finns ett generellt efterfrågetryck i ekonomin, som lett till en försämring av bytesbalansen genom bl. a. ökad turism och import. Dessutom har företag som varit importkonkurrerande slagits ut, och det har inte varit möjligt att ersätta detta bortfall med ökad exportförsäljning i samma utsträckning. Detta mönster går igen på område efter område, och problemet kan inte lösas genom finanspolitiska åtgärder . Att det är fråga om ett strukturellt problem har i årets finansplan indirekt medgivits. Man talar där om grundläggande balansproblem. Ett utmärkande drag i hela efterkrigstidens utveckling har varit den offentliga sektorns snabba expansion i förhållande till bruttonationalprodukten. Medan den senare mätt priser ökat har den offentliga sektorn, inkluderande statliga och kommunala investeringar liksom statlig och konsumtion, ökat . har de offentliga inkomsternas andel av BNP ökat från till . Detta illustreras i fig. 2 på följande sida. Särskilt markant har denna ökning varit med avseende på kommunala investeringar och konsumtion. över hela perioden 19501970 har det i främsta rummet varit den privata konsumtionen, som fått lämna utrymme för den offent De offentliga inkomsternas andel av bruttonationalprodukten 1970. Källa: Nationalräkenskaperna och 1970 och finansplaner. liga sektoms expansion. Detta framgår av tabell 8. och speciellt efter 1965 har emellertid också de privata investeringarna fått lämna en betydande del av det samhällsekonomiska utrymme, som krävts för den offentliga sektorns expansion. Som framgår av tabell 7 ökade den offentliga sektom mätt som summan av offentlig konsumtion och offentliga investeringar sin andel av BNP från till . Utrymmet härför skapades genom att den privata konsumtionen minskade och de privata investeringarna + lagerförändringar . Därtill minskade bostadsbyggandet . Utvecklingen innebar inte någon förändring i denna trend: BNP växte ; de privata bruttoinvesteringarna med blott ; de statliga bruttoinvesteringarna ; den offentliga konsumtionen ; även om inte minst på grund av situationen på kreditmarknaden de kommunala bruttoinvesteringarna detta år växte med blott . Resursernas fördelning 19501970 i löpande priser. Procent av BNP. Källa:1970 års långtidsutredning. -0,2 -0,9 Såsom påvisades i den refererade motionen 1970: II: 576 om åtgärder på den ekonomiska politikens och näringspolitikens område utvecklades den privata konsumtionen förhållandevis stabilt och i nära anslutning till bruttonationalprodukten. Utfallet förändrar inte denna bild. Den privata konsumtionen har i själva verket med undantag blott för bruttonationalprodukten haft den mest stabila tillväxten av de poster, som redovisas i försörjningsbalansen. I motionen redovisades också hur den privata konsumtionen vuxit inte obetydligt snabbare än de disponibla inkomsterna, vilket fått till följd, att sparandet mer än halverats . Också minskade sparkvoten, och såväl finansplanens som prognos för konsumtionsutvecklingen förutsätter en fortsatt minskning av sparkvoten. Den offentliga sektorns expansion har alltså till betydande del skett på bekostnad av de privata investeringarna. Konsumenterna har reagerat på finanspolitiska åtgärder avsedda att minska deras konsumtion genom att i stället minska sitt sparande. Det minskande personliga sparandet torde vara en betydelsefull förklaringsfaktor i den mekanism, som lett till en minskning av de privata investeringarna. har den största offentliga sektom i förhållande till BNP och det högsta skattetrycket i världen eller åtminstone i den del av världen som har en fri marknadsekonomi. Den offentliga sektoms totala inkomster passerade av BNP. Även dess tillväxt har varit exceptionellt snabb i förhållande till andra länders. Om också den offentliga sektoms och skattetryckets tillväxt, ställda i relation till bmttonationalprodukten per capita och dess tillväxt, ter sig något mindre exceptionell, är det dock att vänta, att dessa förhållanden skall påverka möjligheterna att upprätthålla ekonomisk balans. Den genomsnittlige konsumenten/skattebetalaren i ett samhälle med en snabbt växande offentlig sektor och ett därför snabbt ökande skattetryck kommer sannolikt att söka vidtaga försvarsåtgärder ägnade att bibehålla sina konsumtionsmöjligheter och att åstadkomma en rimlig tillväxt av sina disponibla inkomster. Sådana motåtgärder kan ta sig flera uttryck. En möjlighet är, att han söker kompensera sig genom löneuppgörelserna mellan arbetsmarknadens parter. En annan kompensationsmöjlighet ligger i det fenomen, som vi känner som löneglidning. Därtill finns möjligheten att bevara och öka konsumtionsutrymmet genom att minska det personliga sparandet. I förening härmed är det sannolikt, att konsumenten/skattebetalaren i växande utsträckning söker tillgodogöra sig icke beskattningsbara inkomster. Oberoende av vilken eller vilka av dessa motåtgärder som tillgrips blir följden, att det för statsmakterna blir allt svårare att genom finanspolitiska åtgärder uppnå en eftersträvad dämpning av den privata konsumtionen. Ytterlighetsfallet är det, där konsumenten/skattebetalaren fullständigt kompenserar sig för finanspolitiska åtgärder avsedda att minska efterfrågan. I detta läge, då skattetaket kan sägas vara uppnått, är finanspolitiska verktyg riktade mot den privata konsumtionen helt verkningslösa vid en överefterfrågan i ekonomin. Deras enda effekt är kostnadshöjande. Det andra ytterlighetsfallet är det, där konsumenterna/ skattebetalarna inte alls försvarar sig mot åtgärder av detta slag. Det är sannolikt, att ju mer den offentliga sektorn och skattetrycket tillväxer, i desto högre grad kommer finanspolitiken för statsmakterna att framstå som mindre effektiv, då den används i restriktivt syfte. Så mycket påtagligare kommer det ovan definierade skattetaket att bli. Om i en ekonomi, som i någon utsträckning präglas av fenomen som de beskrivna, den offentliga sektorn fortsätter att öka sin andel av bruttonationalprodukten, blir följden ett minskat utrymme för näringslivets investeringar, eftersom konsumtionen inte minskar i samma takt som den offentliga sektorn okar. Antingen minskar det personliga sparandet eller genom genomdrivna lönekrav företagens sparande eller bådadera. Resultatet blir dock minskat investeringsutrymme. Om näringslivet inte desto mindre söker realisera en planerad investeringsnivå, uppstår en överefterfrågan, och inflatoriska tendenser blir oundvikliga. Finanspolitiska åtgärder, som inte avser att minska det allmännas efterfrågan, får i högre eller lägre grad också kostnadsinflatoriska effekter. Penningpolitiska åtgärder är på kort sikt inte behäftade med de biverkningar, som de finanspolitiska kan förväntas ha i en ekonomi av detta slag. De penningpolitiska verktygen påverkar nämligen primärt näringslivets investeringar. På kort sikt kan därför penningpolitiken vara ett effektivare redskap än finanspolitiken för att begränsa den totala efterfrågan i en ekonomi med en stor och växande offentlig sektor. Genom att i första hand påverka investeringsmöjligheterna kommer dock penningpolitiken att accentuera balansrubbningama i ekonomin: investeringarnas andel av BNP minskar. Med minskande investeringar följer minskad produktivitet i ekonomin. Tillsammans med sannolika kostnadsinflatoriska tendenser leder detta till minskande internationell konkurrensförmåga. Kan man därvid inte upprätthålla balansen i de utrikes betalningarna är valutan övervärderad. De senaste årens ekonomiska utveckling i tycks bekräfta, att tendenser av detta slag återfinns i den svenska ekonomin. Det är sannolikt, att den offentliga sektorns och skattetryckets snabba expansion haft betydelse för svårigheterna att upprätthålla det personliga sparandet, för den otillräckliga investeringsutvecklingen och för uppkomsten av den nuvarande obalansen i de utrikes betalningarna. Det blir allt vanligare att man inom arbetstagarorganisationerna talar om »lön efter skatt». Otillfredsställelse med de disponibla inkomsternas ökning under Industrins investeringar i olika länder 19581968 i fasta priser. Volymindex 1958 = 100. Källa: Accounts. senare år kan ha varit en bidragande orsak till den våg av vilda strejker , som så markant bryter mot den stabilitet som tidigare präglat den svenska arbetsmarknaden. Det är visserligen riktigt, att det a priori inte finns någon motsättning mellan ökade statsutgifter och ekonomisk tillväxt, hög investeringsnivå och balans i utrikeshandeln. Någon avgörande skillnad mellan investeringar i offentlig och enskild näringsverksamhet finns teoretiskt sett inte. Investeringar i vägar, hamnar osv. Utgifter på det arbetsmarknadspolitiska eller det regionpolitiska området bidrar också till realiserandet av de ekonomisk-politiska mål, som nämndes i inledningen i denna motion. Faktum är emellertid, att produktiviteten inom den offentliga sektom är väsentligt lägre än i näringslivet. Om den offentliga sektorn växer mycket snabbt med ett snabbt växande skattetryck som följd, är de ovan nämnda obalansfenomenen att vänta. Faktum är också, att man i mindre väl lyckats uppnå de ekonomisk-politiska målen: tillväxttakten har legat väsentligt under OECD-genomsnittet 19651970, 4,, EEC ; sysselsättningen har visserligen varit hög, men en betydande regional obalans har förelegat; inflationen har som tidigare redovisats varit snabbare än i vår omvärld; balansen i utrikeshandeln har blivit allt sämre; av tabell 9 framgår, att investeringsutvecklingen gått långsammare än i vår omvärld. De ekonomisk-politiska förutsättningarna inför 1970-talet De ekonomiska och ekonomisk-politiska förutsättningarna inför perioden 19701975 har ingående behandlats av långtidsutredningen och skall här endast summariskt nämnas. betonar, att balansen i de utrikes betalningarna måste återställas . »/ förhållande till den närmaste måste detta komma att innebära att större krav kommer att ställas på den ekonomiska politiken och att en större restriktivitet måste iakttagas i fråga om de offenliga utgifterna.» Den takt, med vilken den offentliga sektom har ökat och som illustreras i fig. 2 (s. 17), skulle oförändrad innebära, att de offentliga inkomsterna uppgår till av BNP och 1990 till närmare Detta är inte en rimlig utveckling, och statsmakterna bör därför låta utreda möjligheterna att begränsa den offentliga sektorns expansion. Lågtidsutredn ingen konstaterar vidare, att »oavsett om man väljer tidpunkten för balans i utrikeshandeln till 1973 eller 1975 måste denna restriktivitet sättas in redan vid periodens början. Det förefaller även oavsett balanstidpunkt nödvändigt att få till stånd en acceleration av i första hand industrins investeringar». fastslår, att en politik som inriktas mot att återställa balansen mot utlandet måste utformas under starkt beaktande av pris- och kostnadsfrågorna. »Redan vid det aktuella bytesbalansläget är en försämring av konkurrenskraften genom pris- och kostnadsstegringar äventyrlig. Ån mer gäller givetvis detta då man måste kraftigt förbättra valutaläget.» Man betonar vidare, att kravet att hålla prisutvecklingen inom kontroll gör en strängare riskprövning av generellt efterfrågestimulerande åtgärder nödvändig. »Sett ur en annan synvinkel betyder detta, att långsiktiga bindningar av resurserna i möjligaste mån måste undvikas så att det finns ett väl tilltaget utrymme inom vilket snabba förändringar av resursanvändningen kan göras.» Utredningen behandlar också lönebildningens problem. Man konstaterar, att det finns en tendens för lönestegringarna att anpassa sig efter de exporterande industriföretagens höga produktivitetsutveckling. Detta är ett förhållande, som kan få kostnadsinflatoriska följder. Att förebygga dessa tendenser är emellertid förenat med betydande svårigheter, och det kan därtill finnas en konflikt mellan solidarisk lönepolitik, inkomstfördelningsmål och bytesbalanskrav. Det kan i detta sammanhang finnas anledning att aktualisera den s. k. nollställningstanken. Det har speciellt från moderata samlingspartiets sida gjort gällande, att höga marginalskatter tenderar att driva upp lönekraven. Löntagarna strävar efter att realisera en viss årlig förbättring av sin reala disponibla inkomst. Ju högre marginalskatterna är, desto högre blir dessa lönekrav.