mot · FU02861 · 1971-01-27 00:00:00 — angående undervisningen i samtalsmetodik m. m. inom psykiatrikerntbildningen. Inom psykiatrin har det funnits en spänning mellan företrädare med ett biologiskt betraktelsesätt, som ansett att psykiatrin direkt hör under medicinen, och dem som vill ha mera av beteendevetenskap till psykiatrin. I har i mycket stor utsträckning inriktningen mot biologi och naturvetenskap dominerat. Den psykiatriska sjukvården har i stort använt metoder likartade med kroppssjukvårdens. I debatten har dock särskilt framhävts ett psykologiskt och socialt betraktelsesätt för mentalvården. Det har hävdats att en mental störning inte kan ses isolerad. Människan måste sättas in i sitt sociala sammanhang, inte minst för att störningar av psykisk art visar sig framför allt i kontakt med andra människor. I detta sammanhang kan erinras om hur avvikande beteenden påvisats vara nedärvda och hur detta arv vanligtvis är socialt betingat. Arv betyder inte längre endast biologiska arvsanlag. Det finns också ett socialt arv som påvisat. Med detta som bakgrund kan det ifrågasättas om de sociala problemen får en tillräckligt grundlig genomgång vid psykiatrikerutbildningen, som fortfarande har en starkt medicinsk inriktning. I botten på utbildningen ligger en med.lic.-examen (ca 5 1/studietid). För att därefter bli specialiserad som psykiatriker tillkommer en underläkarutbildning under . I grundkursen ingår psykiatrisk utbildning i form av i psykiatrisk undersökningsmetodik, medicinsk psykologi (), barnpsykiatri () och rättspsykiatri (). Dessutom finns möjlighet att göra en månads assistenttjänstgöring vid psykiatrisk avdelning. Denna möjlighet utnyttjas dock sällan. Huvudkursen i psykiatri (3 månader) är obligatoriskt sammankopplad med neurologin. Under specialiseringen är naturligtvis inriktningen att öka kunskapen i psykiatri, bl. a. genom praktisk verksamhet som sjukhusläkare. Dessutom läggs vikt vid invärtes medicin och neurologi. Endast i viss utsträckning kan psykologi och sociologi ingå i meriteringen. En psykiatrikers arbetsfält är synnerligen varierande. Det som alltför litet har uppmärksammats är att mycket i psykiatrisk verksamhet 1* 1971. består av social (eventuellt moralisk) rådgivning. Utom med att vårda intagna patienter och sköta den öppna mottagningen medverkar psykiatrikem i olika mentalhygieniska sammanhang: bl. a. familjerådgivning, sexualrådgivning, rådgivning åt abortsökande, vid alkoholistvård, arbetsvärd och rehabilitering. Dessutom har det blivit allt vanligare att myndigheter rubricerar avvikande beteenden som sjukliga. Därigenom skjuter de över ansvaret på psykiatrikem, som då har att göra undersökningar, som ofta kan vara avgörande i frågor om administrativt frihetsberövande. Ett annat fält där psykiatrikem har ett slags domarroll är inom rättspsykiatrin liksom naturligtvis vid tvångsintagning på mentalsjukhus. I den mån psykiatrikerna skall fortsätta denna verksamhet som »samhällskonsulter» med mycket stora befogenheter över människor, måste deras utbildning för denna verksamhet förbättras. Särskilt måste kunskapen och medvetenheten om de sociala sammanhangen bättre belysas. Oumbärliga kunskaper för psykiatriker måste vara människokännedom i mycket vid bemärkelse. För detta krävs ökad kunskap i sociogi, social psykologi, psykoterapi, rättskunskap, sociallagstiftning m. m. Då samtalet är så grundläggande för psykiatrisk vård och rådgivning, måste större uppmärksamhet i undervisningen ägnas åt samtalsmetodik, vilken ofta från psykiatrikerhåll omvittnats vara undermålig. Ett mer psykosocialt betraktelsesätt är inte enbart nödvändigt i de fall då psykiatrikem fungerar som allmän »samhällskonsult». Även i övrigt i den direkta mentalvården torde den psykosociala behandlingslinjen starkare behöva slå igenom i psykiatrikernas utbildning och forskning. Med hänvisning till ovan anförda hemställes att som sin mening ger till känna att samtalsmetodiken samt de sociala och psykologiska momenten i psykiatrikerutbildningen måtte förstärkas. () (s> () ()