mot · FU021513 · 1971-11-02 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 122 med förslag till lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation, m. m. De i proposition 1971: 122 ställda förslagen om ändringar i expropriationslagstiftningen innebär vissa förbättringar jämfört med gällande lagstiftning. Kommunerna kan om större resurser för markköp ställs till förfogande lättare förvärva mark för kommande tätbebyggelse. får ett bestämdare förord. De i propositionen föreslagna värderingsreglerna syftar till att söka låsa markpriserna, så att kommunerna vid expropiering inte skall behöva betala ersättning för den markvärdeökning som beror på samhällets åtgärder efter . Även om man kan notera detta som framsteg jämfört med gällande lagstiftning, måste ändå helhetsomdömet om propositionsförslagen bli att åtgärderna är otillräckliga och att de kommer . Arbetarrörelsens efterkrigsprogram skisserade en målsättning som innebar att all tätbebyggelsemark skulle kommunaliseras samt att alla privata flerfamiljshus skulle överföras i samhällets ägo. De i propositionen föreslagna värderingsreglerna utgår från att man vid värderingen skall borträkna endast den värdeökning på marken genom samhällets åtgärder som tillkommer efter . Man söker alltså låsa värderingen vid dagens mycket höga markvärden. Dessa ligger särskilt högt i de expanderande tätorternas kärnor, vilket försvårar en socialt inriktad sanering, modernisering och ombyggnad av det där befintliga bostadsbeståndet. Problemet är särskilt accentuerat i storstäderna, där det pågår en mycket snabb legal och illegal kontorisering i de centrala delarna. Sanering och nybebyggelse liksom modernisering och upprustning leder till hyror som endast de välavlönade kan betala. Man kan ju göra tankeexperimentet att regeringen hade uppfyllt målsättningen i Arbetarrörelsens efterkrigsprogram för att se vilken stor betydelse detta skulle ha haft på dagens aktuella planering, sanering och ombyggnad i de två största städerna, och . En åskådlig bild av markvärdestegringen lämnas av professor i »Bostadsförsörjning och bostadspolitik ». uppgick taxeringsvärdet för all mark till . uppgick taxeringsvärdet för all mark till . Värdeökningen för all mark i landet var . var motsvarande siffra . påpekar att siffrorna bör tas med en viss reservation, eftersom arealerna vid de två tidpunkterna inte är riktigt jämförbara. Å andra sidan släpar upptaxeringarna som regel efter, så det ena kan ta ut det andra. Enligt SOU 1966: 24, Markfrågan, del 11, steg markpriserna 1945 1965 snabbare än den allmänna prisnivån. I fast penningvärde (priser) steg markvärdena 19451965 . Värdestegringen på mark 19451965 uppgick till av hushållens totala sparande, vilket utgör 3,5 å /år. Undersökningen »Markkostnader från centrum till ytterområdena» går . Den visar ett klart samband mellan kommunernas storlek och markprisernas höjd samt att markpriserna alltid stiger mest in mot tätorternas kärnor. Mångdubblingen av priserna på centralt belägen mark belyses särskilt av den för framräknade medeltalsserien. Enligt denna var vid den aktuella tidpunkten priset per kvm råmark (jordbruksmark), vilken inte väntas tas i anspråk för annat ändamål inom överskådlig tid, . Medelpriset i var då /kvm. Diagrammet visar att markpriserna i centrum i några kommuner då var: Undersökningen visar också att markpriserna sjunker snabbt ut mot periferin men också att avståndet till »normala» markpriser är betydligt större i än i de övriga städerna. I SOU 1966: 24 ingår även »Prisundersökning på i ». Avsikten med undersökningen var att bestämma värdenivån för tomtmark för bostadsfastigheter. Av undersökningen framgår att medelvärdet för bostadsmarken 19541964 steg /kvm tomtyta. Liknande exempel på snabb värdestegring och mycket höga markpriser kan ges från centrala delar i storstädernas förortskommuner. Folkomflyttningen har lett till en snabb uppressning av markpriserna i alla Skrämmande siffror på de höga markpriserna i ges i några ganska färska expropriationsdomslut, som anger priset per kvm våningsyta: Fastigheten större vid den 1/1 1971 Expropriationspris: /kvm våningsyla. Hägern större, där nya nu ligger, den 1/10 1968 Expropriationspris: /kvm våningsyta. mindre vid den 1/12 1969 Expropriationspris: /kvm våningsyta. Brunkhalsen vid den 1/1 1970 Expropriationspris: /kvm våningsyta. Brunkhuvudet vid den 1/9 1970 Expropriationspris: /kvm våningsyta. Kommunernas möjligheter att kunna bedriva samhällsplaneringen utan inblandning av privata vinstintressen har försvårats och i många fall omöjliggjorts genom det ringa stöd de haft från statsmakterna när det gällt expropriationslagstiftning, hjälp till framåtsyftande markköp och åtgärder för att dra in markvärdevinsterna till det allmänna. Expansionskommunernas bostadsplanering blir alltmer långsiktig. Upprättande av dispositionsplaner, generalplaner och regionplaner ger klara anvisningar om vilken mark som skall bebyggas och för vilka ändamål marken skall användas. Det tomrum kommunernas bristande resurser för markköp lämnat har snabbt fyllts ut av stora byggkonsortier med bankerna bakom ryggen. Markköpen från dessa företag innebär att man skaffar sig monopol på byggandet. Monopolet utnyttjas i alla led genom att dessa bolag också är lierade med byggnadsmaterialindustrin. Hela produktionskedjan mark, byggande, byggnadsmaterialindustri och finansiering sluts i privat regi ofta under ledning av en enda storbank. Dessa byggmonopol tilltvingar sig också ett betydande inflytande över planeringen i den kommun där de äger marken. Den kommunala och privata planeringsapparaten smälter till viss del ihop i gemensamma planeringsorgan. Det mest markanta exemplet på detta är kommun. Wallenbergföretaget sålde 1967 ett markområde, som förvärvats för /kvm, till ett pris av ca /kvm. Försäljningen skedde till ett privat byggkonsortium mitt framför näsan på kommunen. Priset på det 1,2 markområdet låg mer än högre än ortens »normala» pris på obebyggd mark. Med hjälp av sitt markägande har det privata byggkonsortiet sedan erhållit ett ramavtal med kommunen, vilket ger konsortiet ett betydande inflytande över planering och finansiering. Markpriset kan i det här fallet sägas vara osedvanligt högt. Men följdverkningarna av byggbolagets markägande är ingen företeelse som är isolerad till det här fallet. Byggbolagens inflytande över den kommunala planeringen genom särskilda avtal är snarare regel. De anförda prisuppgifterna för tätbebyggd mark, byggbolagens framfart för att lägga under sig mark och kommunernas bristande resurser för markköp visar med all önskvärd tydlighet hur begränsade förslagen är i regeringens proposition. Regeringen skjuter problemen framför sig. Inte ens med väsentligt ökade anslag till marklånefonden kan avgörande förbättringar väntas inom överskådlig tid. Regeringen söker låsa dagens höga markvärden och utvidgar expropriationsrätten. Men det blir samma resultat som med förköpslagen. Kommunerna får köpa bara de betalar det höga priset. Den principiella utgångspunkten för markpolitiken måste vara: Kommunerna skall äga all mark för i första hand bostadsbyggande och serviceändamål i såväl kommande som befintlig tätbebyggelse. Privatägda flerfamiljshus överföres i kommunernas ägo. Kommunalägd mark upplåtes endast mot tomträtt. Detta skall gälla även vid markupplåtelse till industrier samt för villor och bostadskooperativa företag. Ersättningen för markköp måste pressas ned under dagens höga markvärden främst i tätorternas centrala delar. Värdestegringen på mark, som är ofrånkomlig i det kapitalistiska systemet, måste dras in till det allmänna. Kommunerna måste erhålla förmånliga lån för markköp. Dessa målsättningar kan bara uppnås om man slår in på principiellt nya vägar. Den värdestegring på mark som skett och särskilt , då vårt land genomgått en mycket snabb och från kapitalets synpunkt lönsam storstadstillväxt, bör jämställas med kommande värdestegring enligt propositionsförslaget och alltså inte ersättas vid expropriation i annat fall än då markägaren kan bevisa att värdestegringen är ett resultat av andra orsaker än samhällets åtgärder och utbyggnad. Det kan inte anses strida mot rättsmedvetandet att sådan värdestegring och förmögenhetsökning dras in utan ersättning. Det undantag som görs i propositionen om särskild ersättning för fastighet, som i huvudsak nyttjas för att bereda bostad åt ägaren och denne närstående, bör i princip godtas. Det är ett rimligt krav att en enskild villaägare vid expropriation får en ersättning, som möjliggör för vederbörande att skaffa likvärdig bostad. Denna ersättning bör inte betraktas som markersättning utan som en social kostnad. Undantag bör göras för ersättning för stora lyxvillor. En angelägen uppgift är att överföra de privata flerfamiljshusen i samhällets ägo. Kostnaderna för detta har starkt överdrivits, vilket framgår av följande: »Enligt hyresrådets undersökningar utgör antalet hyresreglerade lägenheter i det närmaste 630 000. Taxeringsvärdet av hyresreglerade fastigheter utgjorde . var fastighetsägarnas eget kapital, resten var upplånade pengar. De totala hyresintäkterna var , vilket gav ett överskott på 400 miljoner eller 10 procents avkastning på det egna kapitalet.» (Tidningen nr 4 1966.) Även om en upptaxering sedan skett av fastighetsvärdena torde fastighetsägarnas kontantinsats inte ha ökat. Vid ett överförande i samhällets ägo handlar det alltså om att göra en kontantinsats, som inte är mycket mer än hälften av militärbudget. Genom att bestämma markersättningen vid expropriation så, att den markvärdestegring som inträffat efter den l och som är beroende av samhällets åtgärder dras ifrån vid värderingen, öppnas bättre möjligheter att uppfylla målsättningen att överföra marken i kommunernas ägo. Tillsammans med kreditstyrning och väsentligt ökade anslag till Lånefonden för kommunala markförvärv samt en plan för tätbebyggelsemarkens och de privata flerfamiljshusens successiva överförande i kommunernas ägo öppnas möjlighet att snabbt förverkliga de målsättningar som ställdes upp redan i Arbetarrörelsens efterkrigsprogram. Ett uppfyllande av dessa målsättningar kan ändå inte ske från den ena dagen till den andra. Stora markområden befinner sig i byggmonopolens händer. Nackdelarna med detta har redan anförts. kommunisterna har upprepade gånger fört fram förslag om sådan lagstiftning att endast samhällsägd mark får stadsplaneläggas. En sådan lagbestämmelse skulle vara ett hinder för byggmonopolen att lägga under sig mark, men det skulle också vara en hjälp för kommunerna att frigöra sig från det starka beroende av dessa monopol som många kommuner hamnat i. En sådan lagparagraf kan utan hinder infogas i byggnadslagen. Byggmonopolens strävan att lägga under sig mark för kommande bostadsbebyggelse har varit särskilt framträdande i de tre storstadsområdena. De enskilda kommunerna har saknat resurser för långsiktiga markköp. Uppgifter för den långsiktiga planeringen och den gemensamma bostadsförsörjningen har i dessa regioner lagts även på regionala organ. I finns ett särskilt markköpsbolag. Storbyggmästarnas framfart skulle kunna hindras, långsiktiga kommunala markförvärv skulle kunna underlättas och privata byggmonopol skulle lättare kunna brytas om landstingen och andra regionala organ fick primärkommunens rättigheter när det gäller expropriation. Med stöd av vad som här anförts föreslår vi A. att beslutar Latt den i proposition 1971: 122 föreslagna lil a § erhåller en sådan lydelse att ersättning vid expropriation av mark för tätbebyggelse ej skall utgå för sådan värdestegring, som efter är ett resultat av samhällets utbyggnad och åtgärder, 2. att i byggnadslagen införa bestämmelser om att endast samhällsägd mark får stadsplaneläggas, 3. att i expropriationslagen införa bestämmelser att primärkom muns rätt till expropriation även skall kunna utövas av landsting och kommunalförbund, B. att vederbörande utskott får i uppdrag att utforma erforderliga lagtexter, C. att uttalar sig för att all mark för tätbebyggelse och alla privata flerfamiljshus successivt skall överföras i kommunernas ägo samt hemställer till Kungl. Maj:t att en plan för genomförande av detta förelägges , D. att uttalar sig för sådan styrning av kreditgivningen och ökning av »Lånefonden för kommunala markförvärv» som behövs för att snabbt förverkliga de i motionen ställda målsättningarna. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)