mot · FU021574 · 1971-11-18 00:00:00 — av m. fl. Handelsministern har i skrivelse till begärt att den gällande affärstidslagen 1966: 668 skall upphöra att gälla /1972. Detaljhandelsföretagen får därmed fritt bestämma de tider under vilka butikerna hålls öppna. Handelsministerns förslag har föregåtts av affärstidskommitténs betänkande och baseras till stora delar på deras slutsatser. betänkande har från flera remissinstanser kritiserats både i vad det gäller kommitténs bedömningar av priseffektema och av strukturomvandlingen i handeln men också av slutsatser kommittén drar utan att ha säkert underlagsmaterial för sina bedömningar. I de konsumenthearings som utredningen har gjort framkommer inte några krav som stöder utredningens konsumentargument, över huvud taget är utredningens resonemang, i de avsnitt som berör konsumenterna, svagt underbyggda. Detta kan möjligen bero på att ingen representant för konsumenterna har ingått i kommittén. Utredningens förslag baserar sig sålunda inte på säkert underlag av konsumenternas behov och anspråk utan snarare på detaljhandelns intresse av ett bättre konkurrensmedel, som kommer att gynna de stora och starka företagen. För konsumenternas del torde konsekvenserna bli en fördyring av varorna, då de ökade ob-tilläggen för de affärsanställda måste tas ut på något sätt. En ökad omsättning är, enligt utredningen, inte trolig. Det betyder i konsekvens därmed att en omfördelning måste ske inom detaljhandeln. Det är föga troligt att småföretag och närbutiker med få anställda kommer att bli de som tjänar på en sådan omfördelning. Troligt är att de ökade kostnaderna medför att endast stora enheter kommer att ha råd med denna service. Att förvänta sig att små närbutiker genom att få full frihet i fråga om sortiment och öppethållandetider därmed får bättre möjligheter att hävda sig i konkurrensen med de stora enheterna är orealistiskt, då de som närhetsbutiker har mindre underlag för sin lönsamhet. En snabbare nedläggning än om affärstidsregleringen behålls kan förväntas, vilket också utredningen medgivit. Troligt är att vissa storföretag med stort underlag och en vid marknad främst varuhus och stora livsmedelsbutiker och externt lokaliserade stormarknader som redan har en stark ställning kommer att få sin ställning ytterligare förstärkt. I handelsministerns skrivelse påpekas att tre möjliga vägar ökad omsättning, särskilt pristillägg, allmänna prishöjningar föreligger för företagen att kompensera sig för obekvämhetstilläggen. Vidare sägs att särskilt i vad det gäller kapitalvaror kan man knappast tänka sig ett pristillägg enbart vid det förlängda öppethållandet, utan där får man räkna med allmänt sett högre varupriser, och detta kan få ogynnsamma verkningar. Utan att ha ett säkert underlag för prisutvecklingen ter det sig underligt att släppa affärstiderna fria. Negativa konsekvenser av ett slopande av affärstidslagen kan åberopas även på andra områden. Med ett ökat öppethållande kommer de affärsanställda att kunna ställa krav på en ökad service; i första hand ökat öppethållande av daghemmen, vilket i sin tur betyder en fördyring av driften och rekryteringssvårigheter för kommunerna. De sena kvällstiderna och alltför långa dagspassen för barnen är självfallet av yttersta vikt att beakta. Ett ökat utnyttjande av tillfälligt deltidsanställda och då framför allt av de icke fackligt anslutna är att förvänta vid ett slopande av affärstidslagen. Organisationsprocenten bland de handelsanställda är . Endast 20 å av företagen är avtalsbundna. Huvudparten av de icke avtalsbundna företagen är små företag med få anställda. Fria affärstider kommer sannolikt att innebära att gruppen av tillfälligt deltidsanställda, dvs. den grupp som saknar sociala förmåner och avtalstrygghet, kommer att öka eftersom den utgör den billigaste arbetskraften. Det kan knappast vara ett mål för samhället att låta kvinnorna som utgör den överväldigande majoriteten av deltidsanställda inom handeln utnyttjas på de sämsta tiderna med de sämsta förmånerna. Konsekvenserna av de fria marknadskrafternas spel i fråga om butikstäthet, butikslokalisering, varudistribution och kommunikationer har varit negativt för stora konsumentgrupper. Strukturutvecklingen mot färre och större enheter har försämrat närservicen och ökat avstånden från bostad till inköpsställe. Lågprisvaruhusens lokalisering betyder försämrade inköpsmöjligheter för alla icke bilburna, för gamla och handikappade och också ett övervältrande av distributionskonstnadema på konsumenterna. Ansvaret för att förse de svaga konsumentgrupperna med en god servicenivå i fråga om dagligvaror bör följaktligen åligga statlig och planering, och lagstiftningen bör användas som ett styrmedel för en bättre serviceförsörjning inom kommunerna. har i sina direktiv att beakta de konsumentekonomiska och samhällsekonomiska följderna av koncentrationer inom detaljhandeln. I direktiven sägs bl. a.: »Förändringar inom andra delar av distributionssektorn bör kunna innefattas i utredningen i den mån de medför påtagliga problem för konsumenterna.» Vidare sägs: »En samlad prognos bör vara av värde bl. a. för bedömning av frågan huru vida aktuella planer på investeringar för fortsatt koncentration på varuhandelns område är samhällsekonomiskt motiverade .» »En viktig uppgift blir att göra en totalbedömning, där inte bara de företagsekonomiska synpunkterna utan även hushållens insatser och uppoffringar och pengar beaktas. Mot bakgrunden av en sådan totalanalys finns det anledning att överväga behovet av och formerna för samhälleliga åtgärder för att påverka handelns strukturomvandling i sådan riktning att övervältringseffekterna motverkas och att rimliga konsumentönskemål om bl. a. olika former av närhetsservice kan tillgodoses.» Att mitt under distributionsutredningens pågående arbete rycka ut en delfråga och fatta vittgående beslut som förväntas ytterligare förstärka strukturomvandlingen i negativ riktning för konsumenterna synes svårförståeligt. förväntas arbeta under . De avsevärda nackdelar som ett slopande av affärstidslagen synes innebära talar för en förlängning av nuvarande reglering kompletterad med en avsevärd skärpt och likformig dispensgivning, då nuvarande dispensgivning tillämpas olika i olika kommuner. Detta förutsätter allmänna tillämpningsföreskrifter utfärdade av . En likformig dispensrätt bör kunna användas som ett styrmedel för en bättre serviceförsörjning inom kommunen, exempelvis i form av ett joursystem som inordnas i en serviceförsörjningsplan. Därmed skulle affärstidslagen kunna nyttjas positivt för konsumenterna ur serviceförsörjningssynpunkt och inte som ett konkurrensmedel inom detaljhandeln. Ett sådant joursystem kan baseras på visst befolkningsunderlag, rimligt avstånd och närhet till allmänna kommunikationer. Varje kommun kan äga rätt att ha en livsmedelsbutik öppen söndag och helgdag, och för större kommuner en butik i varje större centra. För del har talats om ca 20 sådana jourbutiker. Ett sådant joursystem skulle tillgodose servicebehovet hos de konsumentgrupper för vilka den gällande affärstidslagen, som medger öppethållande vardagar mellan kl. 8 och 20, inte är till fyllest. I det läge frågan f. n. befinner sig anser vi det lämpligt att giltighetstiden för affärstidslagen förlänges tills vidare och att Kungl. Maj:t ges i uppdrag att närmare överväga ändringar i enlighet med vad som anförts ovan. Under hänvisning till vad som anförts i motionen får vi föreslå att måtte besluta att förlänga giltighetstiden för affärstidslagen tills vidare samt att uppdraga åt Kungl. att föranstalta om en ytterligare översyn av frågan och därefter förelägga de förslag som denna översyn kan föranleda. () () () ()