mot · FU02660 · 1971-01-01 00:00:00 — av m. fl. om rätt för patient till ersättning för behandlingsskada. Frågan om ekonomisk ersättning till patienter för skador vid sjukvård, vållade av felbehandling eller i övrigt olyckliga omständigheter, har varit föremål för behandling i . Vid fjolårets riksdag diskuterades frågan bl. a. efter en interpellation av (vpk). Socialministern hänvisade därvid i sitt svar till den skadeståndslag som förberedes och enligt vilken arbetsgivare kan förväntas ekonomiskt svara för arbetstagares vållande i tjänsten. Av socialministerns svar nödgas man dock sluta sig till att det därvid i huvudsak kan bli fråga om skadeståndsskyldighet för arbetsgivaren endast i de fall uppenbara fel eller försummelser av i tjänsten anställd kan påvisas. Erfarenheterna visar emellertid att denna begränsning är otillfredsställande ur patientens synpunkt. Denne bör under alla förhållanden ha rätt till ekonomisk ersättning för skada vid sjukvård. Fallet med de cancerpatienter som fått för höga stråldoser vid Radiumhemmet på liksom den förlossningspatient som genom olycksliga omständigheter blivit hjärndöd på illustrerar ånyo detta. Men kanske är det de talrika mindre uppseendeväckande fallen som ännu starkare understryker behovet av ett strikt skadeståndsansvar. har exempelvis inom (dåvarande) sjukvårdsförvaltning förekommit två fall av skadeståndsanspråk, där arbetsgivaren/sjukvårdshuvudmannen med stöd av gällande lagstiftning kunnat awisa varje skadeståndsanspråk trots att vad som redovisats i de båda fallen klart utvisar att i varje fall patienten själv varit helt utan skuld till de skador han (i ena fallet under narkos) hade åsamkats. Men skadan har heller inte uppkommit genom fel eller försummelse av sjukhusets personal. Och hjälper det inte att i ena fallet t. o. m. tf. överläkaren tillstyrkt att ersättning borde utgå. För den enskilde som lidit skada är det självklart helt ovidkommande olh det är -någon anställd som varit vållande till skadan eller om dej är sjukhuset söm allmän inrättning. Det handlar ju här för övrigt aldrig om den enskilde patientens önskan att klämma dit någon enskild sjukvårdsanstalt, eftersom alla vet att sjukhuspersonalen nödgas arbeta under synnerligen pressande arbetsförhållanden, där misstag ibland tyvärr är oundvikliga. Men då ersättning inte ens kan utgå när sjukhuset bekräftat att skadan skett genom dess förvållande, så framgår klart hur orimlig nuvarande lagstiftning på detta område är. I det andra fallet hade medicinalväsendets ansvarsnämnd, till vilken arbetsgivaren hänskjutit ärendet, svarat att detta icke föranleder någon åtgärd från nämndens sida. De ytterst få fall som blir åtgärdade av i en riktning som är tillfredsställande ur patientens synpunkt aktualiserar på nytt frågan om funktion och sätt att arbeta. Inte ens om nämnden utökas med en lekman, som föregående års riksdag uttalade sig för, torde den ur patientsynpunkt komma att fylla rimliga anspråk, bl. a. på grund av att dess beslut icke kan överklagas. Allt flera skäl talar för att man allvarligt bör överväga att utöka ansvarsnämnderna med ett reellt patientinflytande. En fråga som har betydligt vidare aspekter än vad som utvecklats i denna motion är att förslag om en vårdombudsman eller annan neutral instans för varje landstingsområde tas upp till allvarlig prövning. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställes att i skrivelse till regeringen begär sådan ändring av nuvarande lagstiftning att patient vid skada åsamkad under sjukvård erhåller rättmätig ekonomisk ersättning, oavsett om skadan beror på försummelse eller ej, och att arbetsgivaren åtar sig skadeståndsskyldighet. (vpk) (vpk) (vpk) PER (vpk)