mot · FU021115 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. om en lokaliseringspolitisk storstadsutredning. De tre tätaste bebyggelsekoncentrationema - Stockholms-, Göteborgsoch - betecknar vi som storstadsområden. De drog till sig två tredjedelar av den totala befolkningsökningen i vårt land. Även för framtiden skulle den i särklass största expansionen ske i dessa områden - att döma av olika prognoser som gjorts upp. Länsplanering 1967 t. ex. är inriktad på en sådan utveckling. Särskilt är det anledning uppmärksamma det preliminära förslag till regionplan för som presenterades . Denna regionplaneskiss är inriktad på 2,55 miljoner invånare i mot 1,45 miljoner . Det innebär, att av den beräknade folkökningen i landet skulle tillfalla , som skulle växa nästan så fort som andra städer och tätorter. För och finns motsvarande utvecklingsprognoser. Det kan diskuteras, om det över huvud taget skulle kunna vara möjligt att förverkliga dessa projekt. Det skulle i så fall medföra inte endast att hela befolkningsökningen skulle falla på de tre nämnda storkoncentrationerna utan också att en mycket omfattande befolkningsutglesning måste ske i övriga delar av landet. Redan i nuvarande täthetsgrad måste de tre storkoncentrationerna betraktas som överkoncentrationer, som medför komplicerade problem för befolkning och samhälle. Det är sannolikt att dessa storstadskoncentrationer såväl samhälls- som företagsekonomiskt är överdimensionerade, innebärande att bästa möjliga ekonomiska resultat inte kan uppnås. Olika stockningsproblem föranleder slöseri med samhällsresurserna. Men framför allt är överkoncentrationema till storstadsområdena från miljöpolitiska synpunkter förkastliga. De har inte tillfredsställande möjligheter att skapa goda och stimulerande miljöer för människorna. Miljöproblemen är obestridligen stora och svårbemästrade i de tre storstadsområdena, särskilt i Stockholmskoncentrationen. Man har anledning tala om storstadsträngselns negativa konsekvenser. Bomiljöerna i och kring betong- och höghusbebyggelserna, inte minst i nya förortsstäder som t. ex. och , kan knappast betecknas som stimulerande. Därtill kommer trångboddheten, som i hög grad kännetecknar storstadsbebyggelsen. Den stora folkanhopningen gör det också svårt att forma tillfreds Bilismen har vuxit oerhört snabbt särskilt i storstadsbebyggelserna - men på ett för trångt utrymme. Människorna i storstäderna har de längsta restiderna till sina arbeten. Bullerstörningarna är främst ett storstadsproblem. Den hårda befolkningskoncentrationen föranleder också väsentligt större föroreningar i luft, vatten och omgivande natur, som blir hårt sliten. Svaveloxid, sot, koloxid osv. förekommer väsentligt mer i storstadskoncentrationerna än på andra platser. Den skadliga stressen är framför allt en företeelse för storstadsområden. Bo-, arbets- och trafikmiljöer, som är trånga och brister i anpassning till människans biologiska och psykiska betingelser, är stressframkallande. Miljöföroreningama har negativa konsekvenser för fysiska hälsan i många fall även för den psykiska. De täta storstadsområdena har svåra sociala problem, social isolering, alkoholism och narkomani i större utsträckning än andra bebyggelser. Det finns undersökningar som säger, att sjukdomsriskerna är störst i storstadskoncentrationerna. Detta är en negativ bild av de tre storstadsområdena i vårt land. Härmed har vi inte förbisett, att bebyggelsekoncentration har fördelar, genom ökade valmöjligheter och produktionsbetingelser - intill en viss koncentrationsgrad. Men om koncentrationen överdimensioneras, överväger de negativa faktorerna - särskilt miljömässigt. Det skulle då vara högst beklagligt och olyckligt, om överkoncentrationen skulle gå vidare på det sätt som utsagts t. ex. i den ovannämnda regionplaneskissen för . I stället borde man samla krafterna kring åtgärder som kan lätta på trycket, så att möjligheter skapas för människovänligare storstadsmiljöer. Det är väsentligt att miljön förbättras för dem som redan bor i storstadsregionerna. En olycklig överdimensionering av de tre storstadsområdena har fått pågå länge - närmast stimulerad av statsmakterna. Först i statsverkspropositionen 1969 gjorde den socialdemokratiska regeringen en korrigering härvidlag genom uttalandet, att den starka tillväxten av storstadsområdena borde dämpas. Det s. k. lokaliseringssamråd, som enligt beslut av fjolårets riksdag nu införs för de tre storstadsområdena, kan i viss utsträckning främja lokalisering till andra orter. I finansplanen har finansministern ställt i utsikt att förslag skall föreläggas årets riksdag om utflyttning av statlig verksamhet från till andra orter. Det sistnämnda bör kunna få väsentlig betydelse för strävandena att lätta på trycket på Storstockholmskoncentrationen. Det intresse som sålunda nu visats från regeringens sida för lokaliseringspolitiska åtgärder, som kan lindra problemen i stockningsområden, hälsar vi givetvis med tillfredsställelse. Men de signalerade åtgärderna är otillräckliga för den svåra situationen. De problem som förverkligandet av regionplanen medför kan inte bemästras med åtgärder av så begränsad omfattning. synes regeringspolitiken vara inriktad på väsentligt ökad koncentration till de tre storstadsområdena - det skulle endast gälla att dämpa takten. Vi har klart för oss att det är mycket svårt att vända den olyckliga utvecklingen. Men då de tre storstadsområdena, främst naturligtvis , redan nu är överkoncentrerade, måste det vara angeläget att så långt möjligt lätta på inflyttningstrycket och främja möjligheterna till utflyttning av verksamhet från storstadsområdena. Vår uppfattning är att lokaliserings- och regionalpolitiken i största möjliga utsträckning bör utnyttja positiva och stimulerande medel, överkoncentration i storstadsområdena bör alltså i första hand motverkas genom åtgärder, som stimulerar till verksamhet i andra delar av landet. Hit räknar vi också åtgärder, som stimulerar till flyttning från överkoncentrationerna. Tyvärr har den nuvarande regionalpolitiken i vissa avseenden utformats så, att den okar överkoncentrationen. Närmast avser vi de flyttningsstimulerande åtgärderna. Flyttningsbidragen har utnyttjats framför allt för flyttning av arbetskraft från skogslänen till de överkoncentrerade storstadsområdena. Det är inte tillfredsställande. Man kan ifrågasätta om inte företagen/arbetsgivarna i storstadskoncentrationerna själva kunde svara för rekryteringskostnaderna. I varje fall bör man kunna tänka sig en differentiering, så att flyttningsbidrag till storstadsområde blir lägre än till andra områden. Mellanskillnaden måste då företaget/arbetsgivaren betala. Flyttningsbidraget bör kunna utnyttjas så att det främjar flyttning av arbetskraft från storstadsområde till annat område. En positiv regionalpolitik bör också innebära, att man främjar utflyttning av arbetsställen från storstadsområdena. För de statliga verksamhetsområdena kan detta ske genom beslut av statsmakterna. Såsom vi framhållit fäster vi stor vikt vid att denna fråga skall tas upp till behandling genom en proposition . Vi tror att en sådan utflyttning kan ge god effekt för . Men självfallet möter man här svårbemästrade problem. Det är ett grundvillkor att största möjliga hänsyn tas till den enskilde individen. Utflyttning av privata verksamheter från stockningsområdena kan främjas genom stimulanser. Ett sådant stöd finns , om flyttningen sker till allmänna stödområden. Enligt fjolårets riksdagsbeslut kan också ett stöd utgå för utflyttning av centrala förvaltningsenheter från storstadsområdena. Men då det är särskilt angeläget att främja utflyttning från överkoncentrationerna, kan det vara nödvändigt med en särskild utflyttningsstimulans för företag och andra verksamheter, differentierad så att den blir starkare vid flyttning till stödområde än till andra områden. Nödvändigheten av restriktiva åtgärder måste tas med i bedömningen, även om man utgår från att de positiva har den största effekten. Skyldigheten till s. k. lokaliseringssamråd eller etableringsanmä lan för den som i storstadsområdena planerar byggnadslovskrävande åtgärder i fråga om lokaler gäller nu enligt riksdagsbeslutet och kan kanske i någon mån ses som en restriktiv åtgärd. Vår bedömning är att överkoncentrationen till storstadsområdena framför allt miljömässigt medfört sådana problem, att man på allvar måste överväga även hårdare restriktiva system, någon form av mera direkt etableringskontroll. Ett system med särskilda etableringstillstånd och/eller etableringsavgifter kan bli nödvändigt för stockningsområdena. Sådana åtgärder har tilllämpats t. ex. i och . Särskilt från miljöpolitiska utgångspunkter är det angeläget och nödvändigt att på effektivare sätt än som sker med den nuvarande politiken komma till rätta med de överkoncentrerade storstadsområdenas problem. Det gäller så långt möjligt såväl att lätta på inflyttningstrycket som att främja utflyttningen. Sådana insatser är enligt vår mening nödvändiga för att man skall kunna skapa bättre och mer stimulerande samhällsmiljöer i storstäderna. Det måste bli en huvudfråga för 1970-talet att skapa tillfredsställande storstadsmiljöer. Det betyder inte minst att så långt möjligt minska på den överdimensionerade bebyggelsekoncentrationen. De problem, som vi här aktualiserat, är i olika avseenden svårlösta. Det lämpligaste synes oss vara att anförtro dem åt en särskild lokaliseringspolitisk storstadsutredning, där de politiska partierna, olika organisationer samt forskningen inom ifrågavarande vetenskaper blir representerade. Med stöd av vad ovan anförts får vi hemställa att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte anhålla om skyndsamt tillsättande av en lokaliseringspolitisk storstadsutredning med uppdrag att överväga åtgärder, som för de överkoncentrerade storstadsområdena kan såväl lätta på inflyttningstrycket som främja utflyttning, främst i syfte att skapa förutsättningar för bättre anpassning av storstadsmiljöema efter människans fysiska och psykiska betingelser. . () i Skegrie () i Glömminge () i () () i () i Luttra () i Bäckmora () i (c) i