mot · FU021580 · 1971-11-23 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 142 med förslag till lag om förmånsberättigade skattefordringar m. m. Det i Kungl. Maj.ts proposition 1971: 142 intagna förslaget till lag om förmånsberättigade skattefordringar m. m. innebär en i förhållande till gällande rätt väsentlig utvidgning av »skatteprivilegiet». När sålunda fler skatter och avgifter än f. n. skall hänföras till sistnämnda kategori och den tid skall förlängas under vilken statens fordringar skall vara förenade med förmånsrätt, anges bl. »att grundvalen för en rättvis fördelning av det ekonomiska trycket på dem som har att betala skatter och avgifter är att skattesystemet fungerar på ett effektivt sätt». I propositionen erinras om att vårriksdagen skärpt straffbestämmelserna mot försumliga företagare med verkan fr. o. m. . Inom synes man dock befara att detta beslut ej kommer att få tillräcklig effekt. Företagarnas »betalningsmotstånd» beträffande skatter har nämligen ökat, säges det, och utan något försök till förklaring av detta förhållande konstaterar man att om effektiviteten i skatteindrivningen skall kunna bevaras och förbättras samt »rättvisa» mellan skattebetalarna åstadkommas måste lämpliga, rättsliga medel vara tillgängliga för de skatteindrivande organen. Om skatteindrivningens effektivitet säger en av remissinstanserna, Ackordscentralen, att de svenska uppbördsmyndigheterna är »ytterst effektiva», ehuru indrivningen sker långsamt. Kammarrätten ifrågasätter om den föreslagna utvidgningen är motiverad, särskilt som riktlinjerna varit att begränsa antalet förmånsberättigade fordringar. Lagberedningen konstaterar att förslaget innebär en allvarlig försämring av det nuvarande rättsläget och betecknar det som skadligt för både det allmänna och det enskilda. intar liksom de flesta tillfrågade intresseorganisationerna inom näringslivet en avvisande hållning. Det framhålles att förslaget klart strider mot förarbetena till FRL, som till alla delar godtagits av . En remissinstans understryker att man inom departementet baserat sitt resonemang på ett missförstånd, då man med avseende på rättvisa mellan löntagare och företagare tydligen förbisett att de senare arbetar med i olika former upplånat kapital, som ej skulle vara tillgängligt utan säkerheter därest staten tillerkändes en mycket långtgående förmånsrätt för oguldna skatter. Man påpekar att skattebördan i åtskilliga fall skulle komma att övervältras på de oprioriterade fordringsägarna, vilket betecknas som en orimlig , vars medlemmar bättre än de flesta torde ha praktisk erfarenhet av konkurssituationer, påpekar med skärpa, som framgår på s. 13 i propositionen, att varje utökning av antalet utomstående, ej överblickbara förmånsrätter är olämplig med hänsyn till bl. a. leverantörernas risk. och åtskilliga andra remissinstanser anser att förmånsrätten bör begränsas till de skatter som redan nu är prioriterade enligt handelsbalkens bestämmelser. Starka skäl talar i och för sig för att förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter skulle avvecklas. Förslag i den riktningen har ej heller saknats. På förslag av justitieministern har emellertid fastslagit att denna förmånsrätt skall bestå. Dock skulle skatteprivilegiets omfattning i princip begränsas till nu gällande förmånsrätter enligt departementschefens av accepterade förslag. Därigenom bekräftade att statens förmånsrätt enligt FRL liksom enligt de gamla reglerna i handelsbalkens 17 kapitel skulle ställas efter de övriga, vilka samtliga sedan gammalt ansetts vara av högre angelägenhetsgrad. Finansministern, som synes ha tagit mycket starkt intryck av författarna till den inom departementet upprättade promemorian och deras säregna synpunkter på »rättvisa» mellan löntagare och företagare, framhåller upplysningsvis att skattefordringar inte uppkommer genom ett avtalsförhållande mellan parterna och att kreditvärdighetsprövning inte förekommer. Han påpekar att indrivningsmyndigheterna behöver flexibla regler men anför att förmånsrätten spelar en viktig roll för ett gott indrivningsresultat enligt uppbörds- och indrivningsmyndigheternas egna remissyttranden, något som inte direkt överraskar. Den enskilde borgenären däremot, som inte har någon förmånsrätt, har att själv och efter förmåga skydda sina egna intressen så gott det går. Finansministern kommer inte oväntat till den slutsatsen att även om enskilds intresse inte i onödan får åsidosättas bör likväl det allmännas krav på förmånsrätt tillgodoses efter indrivningsmyndighetens behov av ett smidigt »arbetsinstrument». Finansministern synes enbart beakta rent fiskaliska synpunkter. Trots en mycket massiv kritik från så gott som alla de instanser, som ej själva företräder uppbörds- och indrivningsintressen är finansministern fast besluten att genomdriva en väsentlig förbättring av statens ställning gentemot gäldenären, den försumlige skattebetalaren, och detta sker i klart medvetande om att de redan nu sämre ställda borgenärerna, leverantörerna, kommer att få bära skattebördan. Då sistnämnda konsekvens ej synes stå i överensstämmelse med gammal svensk rättskänsla och ej heller överensstämmer med de av godkända uttalanden av departementschefen, som gjordes i anslutning till propositionen om FRL, och då den föreslagna utvidgningen av skatteprivilegiet ej rimligen kan motiveras med rättviseskäl eller påstås vara statsfinansiellt nödvändig hemställer jag att måtte avslå proposition 1971: 142.