mot · FU022 · 1971-01-01 00:00:00 — av m. fl. om konstitutionell prövning av anslutning till EEC. EEC kan delvis ses som en produkt av det . 1957 hade närmast föregåtts av nästan ett årtiondes strävanden till s. k. politisk och ekonomisk integration inom ram. De manifesterade sig framför allt i (1952), diskussionen om Europaarmén (19501954) och Västeuropeiska unionen (1955). Dessa strävanden understöddes energiskt av . De sågs som ett instrument i det tjänst. De syftade till att stärka ekonomiskt och politiskt och underlättade den av livligt eftertraktade militära återupprustningen av . flöt strida strömmar av amerikanskt kapital till . För det amerikanska monopolkapitalet var det ett livsintresse att så mycket som möjligt av det europeiska kolonialherraväldet kunde räddas åt imperialismen. EEC:s nykolonialism blev ett viktigt komplement till USA-imperialismens väpnade interventioner i , , och . Men tillkomsten av EEC ingår också i ett större historiskt perspektiv. Den tyska storfinansens dröm om ett ökat ekonomiskt livsrum i , om fri och obehindrad tillgång till arbetskraft, råvaror och marknader i ett europeiskt Grosswirtschaftsraum går tillbaka . Vid tiden för det utbrott formulerades den tyska storfinansens krigsmål på följande sätt av inrikesministern : En tullunion, som omfattar större delen av , det innebär en brytning med vår hittillsvarande ekonomiska politik. För en sådan förändring talar flera saker. Vi kämpar inte längre för herraväldet på en inre marknad utan för herraväldet på världsmarknaden. Den transatlantiska världens överväldigande produktionsmöjligheter kan blott ett tullförenat möta med eftertryck. Må vi tacka att kriget ger oss anledning att lämna ett ekonomiskt system, som står i begrepp att överskrida höjdpunkten av sin utveckling. piskade den nazistiska aggressionen in stora delar av i de tyska monopolens livsrum. priset av tiotals miljoner människoliv kunde folk den gången befria sig. Men när västmakterna efter det i strid mot Potsdamavtalen restaurerade det tyska monopolkapitalet i , när storbankerna och Ruhrkoncemema återupprättat sina gamla domäner, då återuppstod därmed också samma imperialism, samma krav på nyordning av , samma hot mot de europeiska folkens nationella självbestämmanderätt. EEC är de västeuropeiska monopolens gemenskap. I deras intresse skall EEC-ländema utgöra en gemensam marknad med fri rörlighet för varor, kapital och arbetskraft. Det handlar här inte om friare handel. Varuhandeln mellan olika länder kan underlättas genom tullsänkningar och handelsavtal mellan suveräna stater. EEC är däremot dels en tullunion med en gemensam tullmur utåt, som i genomsnitt är högre än och som särskilt drabbar import från icke industrialiserade länder, dels en ekonomisk gemenskap. Som ekonomisk gemenskap syftar EEC i första hand till att garantera kapitalet full rörelsefrihet inom EEC-området. Sådan rörelsefrihet förutsätter att de enskilda ländernas möjligheter att kontrollera ut- eller inflödet av kapital bryts ner och att de enskilda länderna förpliktar sig att ge hela och kapitalägare samma rätt att etablera sig, förvärva aktier och annan egendom som de inhemska kapitalisterna har. Den gemensamma kapitalmarknaden förutsätter också en gemensam arbetsmarknad. Om kapitalet skall kunna flytta vart det vill så måste naturligtvis också arbetare och andra löntagare få lov att flytta dit kapitalet vill. Kapitalets fria rörlighet inom EEC kräver alltså vissa inskränkningar också i den politiska nationella självbestämmanderätten. Men den har också indirekta följdverkningar. Kapitalackumulationens utveckling och inriktning, kapitalisternas beslut att investera eller lägga ner företag och att överföra kapital mellan olika sektorer och regioner är avgörande förutsättningar för alla kapitalistiska staters ekonomiska politik. Stora skillnader mellan ekonomisk politik i de olika EEC-ländema är därför på svårförenliga med kapitalets obegränsade rörelsefrihet inom EEC. Den logiska konsekvensen av den gemensamma marknaden är därför ett successivt upphävande av de anslutna ländernas möjligheter att föra en självständig politik i första hand på det ekonomiska området och, som följd härav, också på alla Utvecklingen inom EEC har följt denna logik. Den utvecklingen har varit medvetet eftersträvad och klart företecknad alltifrån EEC:s tillkomst. EEC är från början utrustat med s. k. överstatliga organ, embryon till en ny statsmakt, med rätt att i avsiktligt oklar omfattning stifta lagar och utfärda förordningar gällande hela EEC-området. Genom sin byråkratiska sammansättning, sitt hov av korporativt sammansatta rådgivande kommittéer och den fullständiga bristen på parlamentarisk kontroll kan dessa organ sägas vara en modell för den monopolkapitalistiska idealstaten. Så också genom sitt politiska handlande. EEC-organen har inte begränsat sig till att vakta över den gemensamma marknadens omedelbara spelregler. De har också med eller utan direkt stöd i tagit politiska initiativ för att åstadkomma en gemensam jordbrukspolitik, en regional- och arbetsmarknadspolitik, en transportpolitik och en industripolitik. Karaktären av dessa politiska initiativ är entydig. EEC:s jordbrukspolitik gynnar storjordbruk och expansiva regioner men påskyndar ruineringen av småbrukare och utarmningen av redan fattiga områden. På samma sätt skall regional- och arbetsmarknadspolitik underordnas den sunda konkurrensens regler, dvs. underlätta koncentrationen av kapital och industri till s. k. lönsamma områden och göra andra till reservoarer av överskottsarbetskraft. Transportpolitiken är den till sina konsekvenser välbekanta fria konkurrensen mellan olika transportsätt. Industripolitiken skall bidra till koncentration, sammanslagningar och monopolisering och direkt privilegiera de största Europaföretagen. EEC-organens struktur och politik avslöjar Gemenskapens verkliga syfte: att tjäna som hävstång för en fortskridande koncentration av makt och egendom till det västeuropeiska monopolkapitalet, trusterna och kapitalmagnaterna. I motsvarande grad syftar den till att försvåra arbetarklassens och folkets motstånd genom facklig och politisk kamp. Men det västeuropeiska monopolkapitalet kräver mer av sin Gemenskap än vad som uppnåtts. Det kräver en inkomstpolitik, en skattepolitik, en finanspolitik, en valutapolitik, en utrikes- och försvarspolitik. Barrö- och Wemerplanema samt Davignonrapporten visar att EEC nu bereder sig för att tillmötesgå även dessa krav på vägen mot en ekonomisk och politisk union. Hur den monopolkapitalistiska koncentrationsprocessen verkar är inte okänt för det svenska folket. kallas strukturomvandlingen inom näringslivet har betytt större otrygghet, växande inkomstklyftor, ökad rovdrift med människor och natur. Den ekonomiska koncentrationen av kapital betyder att små och medelstora företag stampas ut, medan storbolagen ökar sin makt och rationaliserar sina utsugningsmetoder. Hand i hand med den går den geografiska koncentrationen. Där bygderna härjas av permitteringar och företagsnedläggningar erbjuds folket valfrihet mellan arbetslöshet och avflyttning. I de för storfinansen lönsamma expansionsområdena möter människorna en överexploaterad miljö med brist på bostäder, rekreationsmöjligheter och andra elementära livsbetingelser. som svenska företag flyttar sin produktion utomlands växer det utländska storkapitalets inflytande i flera viktiga branscher. Det växande motståndet mot svensk EEC-anslutning bland arbetare, tjänstemän, småföretagare och ungdom grundar sig på konkreta erfarenheter av vad den monopolkapitalistiska strukturomvandlingen innebär och på medvetandet om att EEC betjänar samma slags utveckling men i europeisk skala och under den västeuropeiska storfinansens direkta kontroll. I liksom i andra monopolkapitalistiska länder har statsmakten inte bara passivt accepterat en av storfinansen dikterad utveckling utan också aktivt underlättat och medverkat i den. Regeringens näringspolitik bär signaturen samverkan med storfinansen. Staten biträder aktivt vid koncentrationen av kapital, sammanslagningar av företag och föreningar mellan svenska och utländska finansgrupper. Den inträder också som ekonomisk partner till svensk och utländsk storfinans. Regering och riksdag har godkänt avfolkningen och permanentat arbetslösheten i stora områden av landet. Genom mervärdeskattens införande, skärpningar av den indirekta beskattningen och lindringar i beskattningen av bolag och storkapital har den svenska skattepolitiken harmoniserats med EEC-ländemas. Denna politik kan betecknas som EEC-politik före inträdet i EEC, och den har tjänat som förberedelse för svensk EEC-anslutning. Nära förbundna med motståndet mot svensk EEC-anslutning är därför kraven på en annan politik, en politik som med folkets aktiva stöd försvarar dess intressen mot storfinansen. Att ta ställning till svensk EEC-anslutning är att ta ställning för eller emot nationell självbestämmanderätt. Försöken att ställa frågan om neutralitet och neutralitetsförbe håll i centrum för diskussionen har syftat till att dölja detta faktum. Det är självklart att svensk neutralitetspolitik har som första förutsättning att bestämmanderätten över alla avgörande delar av den svenska politiken ligger i . Varje form av svensk anslutning till EEC omöjliggör en svensk neutralitetspolitik därför att den innebär ett uppgivande av viktiga delar av den nationella självbestämmanderätten. Anhängarna till svensk EEC-anslutning storfinansen, regeringen, de borgerliga partierna är också fullt medvetna om att en sådan anslutning inte kan förenas med bibehållen nationell självbestämmanderätt. De har i olika varianter hävdat den ståndpunkten att den nationella självbestämmanderätten är föråldrad eller omöjlig. Att hävda nationell självbestämmanderätt har likställts med trångsynt nationalism. Det har sagts att den ekonomiska utvecklingen blir mer och mer internationell, att det ekonomiska beroendet mellan länderna ökar och att nationell självbestämmanderätt därför inte kan upprätthållas. Det är en variation på samma tema när det från regeringens sida har hävdats att som ett litet land ändå måste anpassa sin ekonomiska politik efter de industriella stormakterna eller att vi måste ge upp delar av den nationella självbestämmanderätten för att få ekonomiska resurser för att kunna utnyttja resten av den. Med sådana allmänna resonemang döljer man den konkreta frågan. Den nationella självbestämmanderätten är en del av de demokratiska fri- och rättigheterna. Det svenska folket har rätt att välja till , som i sin tur bestämmer regeringens sammansättning. Om rätten att fatta beslut om politiken, stifta lagar och utfärda förordningar överförs från riksdag och regering till EEC:s överstatliga organ, då reduceras därmed också det svenska folkets rättigheter till förmån för EEC-byråkratin och dess uppdragsgivare i den västeuropeiska storfinansen. En sådan överföring ligger varken i det svenska folkets eller i något annat folks intresse. Däremot syftar den till att underlätta koncentrationen av kapital och makt i . Den ligger därför i den västeuropeiska och den svenska storfinansens gemensamma intresse. När utländskt kapital i växande utsträckning bemäktigar sig svenska industrier och naturrikedomar, när svenskt och utländskt monopolkapital flätas samman över nationsgränserna, då hotas och begränsas därigenom den nationella oavhängigheten. I den meningen gäller det att kapitalismens ekonomiska utveckling undergräver och urholkar den nationella Men i samma mening gäller att kapitalismens utveckling till monopolkapitalism undergräver och urholkar alla demokratiska fri- och rättigheter: yttrande- och tryckfrihet, allmän rösträtt, parlamentarism. Därav följer å ena sidan att kampen mot kapitalismen alltid måste förenas med ett konsekvent försvar av demokrati och nationell självbestämmanderätt, å andra sidan att demokrati och nationell självbestämmanderätt bara kan slutgiltigt säkras genom att kapitalismen avskaffas och ersätts med verklig folkmakt. kommunisterna är anhängare av och vill försvara den nationella självbestämmanderätten det svenska folkets liksom andra folks. Det är en konsekvent intemationalistisk ståndpunkt. Det är ett gemensamt intresse för alla folk att den nationella självbestämmanderätten försvaras mot monopolkapitalism och imperialism. Det är också en konsekvent socialistisk ståndpunkt. Kampen för socialism är oupplösligt förbunden med kampen för demokrati och nationell självbestämmanderätt. Regeringens och maktbefogenheter regleras i grundlagen. Grundlagen kan ändras endast genom beslut av med mellankommande riksdagsupplösning och allmänna val. Därigenom tillerkänns folket i princip rätten att i allmänna val ta ställning till varje föreslagen inskränkning i regeringens och konstitutionella maktbefogenheter. ansökte den om associering till EEC. I en högermotion följande år (1962: II: 420 av herrar , och ) framhölls, att denna ansökan aktualiserade en skyndsam ändring av grundlagen så att regeringen med godkännande skulle kunna inskränka suveräniteten genom överenskommelse med andra makter. I författningsutredningens förslag till ny regeringsform (1963) gavs också möjlighet för en riksdag att med 5/6 majoritet godkänna sådan överenskommelse, som innebar överlåtelse av vissa konstitutionella befogenheter på mellanfolklig organisation. Till skillnad från flertalet övriga grundlagsfrågor blev denna föremål för anmärkningsvärt snabba åtgärder. 1964 och riksdagar antog på regeringens initiativ och mot kommunisternas avslagsyrkande (motioner 1964: I: 804 och II: 987) ett tillägg till regeringsformens § 81. Enligt detta tilllägg kan regeringens, eller annat statligt organs grundlagsenliga beslutanderätt i begränsad omfattning överlåtas på mellanfolklig organisation för fredligt samarbete, till vilken riket är eller skall bliva anslutet. Beslut om sådan överlåtelse skall träffas av regering och riksdag, varvid det antingen fordras två riksdagars beslut, såsom vid grundlagsändring, eller en riksdags beslut med instämmande av 5/6 av de röstande och minst 3/4 av ledamöterna. Tillägget till regeringsformens § 81 är grundlagens EECparagraf. I motiveringen till regeringspropositionen (1964: 140) hänvisade departementschefen till ansökan om associering till EEC och till . Han anförde därvid bl. EEC grundar sig på en traktat, som av medlemsstaterna kräver överlåtelse av vissa konstitutionella befogenheter. En del av , framför allt ministerrådet, har utrustats med befogenheter, som i vårt land jämlikt gällande regeringsform utövas av Kungl. Maj:t, eller annat statsorgan (s. 131). I propositionen framhölls vidare att det med utgångspunkt i var svårt att exakt ange de fall, då EECorgan kan utöva direkta statsbefogenheter (s. 105). EEC-paragrafens påfallande tänjbara formulering i begränsad omfattning har alltså sin bakgrund i avsiktligt oklara avgränsning av de överstatliga organens kompetens. EEC-paragrafen bryter mot principen att folket i allmänna val skall ha en möjlighet att ta ställning mot och förhindra inskränkningar i regerings och riksdags konstitutionella befogenheter. I sak innebär den att regeringen och 5/6 av riksdagsledamöterna kan avskaffa väsentliga delar av den nationella självbestämmanderätten utan att höra folket. Det skäl som den anför för sina undantagsbestämmelser att dröjsmål med eventuella överlåtelser av statsorganens konstitutionella befogenheter till mellanfolklig organisation skulle kunna vara till men för riket är i sig självt högst avslöjande. Det skall få brådska mer med att avskaffa den nationella självbestämmanderätten än med att genomföra exempelvis sådana grundlagsändringar som skulle utvidga folkets demokratiska rättigheter. EEC-paragrafen bör avskaffas. Den tjänar det politiska syftet att bakom folkets rygg ansluta vårt land till EEC, och den innebär i sig själv en kränkning av folkets demokratiska rättigheter. Regeringsformens § 81 kan emellertid ändras endast i grundlagsenlig ordning. Därtill kommer att, även om varje form av anslutning till EEC torde förutsätta tillämpning av regeringsformens § 81 tredje stycket, så kan jämlikt regeringsformens § 12 sådan överenskommelse träffas med främmande makt, som angår konstitutionella befogenheter eller eljest är av större vikt. Skäl föreligger därför för att uttala sig för att varje överenskommelse med EEC, som berör svenska statsorgans konstitutionella befogenheter, bör underställas folkets ställningstagande i allmän folkomröstning. Med hänvisning till vad ovan anförts föreslås att såsom vilande för vidare grundlagsbehandling beslutar att upphäva tredje stycket, Beslutanderätt, som instämt i beslutet, i rege ringsformens § 81; att måtte uttala, att ingen överenskommelse med EEC, som berör svenska statsorgans konstitutionella befogenheter, kan träffas utan att först ha underställts folkets ställningstagande genom allmän folkomröstning. H. (vpk) i (vpk) i (vpk) i