mot · FU02115 · 1971-01-20 00:00:00 — av m. fl. om vidgad och fördjupad länsdemokrati, m. m. Samhällsarbetet på länsplanet har fått allt större betydelse . Länet som administrativ enhet har blivit väsentligare. har utvecklingen medfört ett starkt ökat behov av samhällsplanering särskilt s. k. översiktlig planering. Det har därmed också blivit alltmer självklart, att tyngdpunkten i den översiktliga samhällsplaneringen bör ligga på länsplanet. Detta fastslogs t. ex. i riksdagsbeslutet om riktlinjer för lokaliseringspolitiken. Frågorna kring den regionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisation har under det senaste årtiondet mot den ovan angivna bakgrunden ägnats ökad uppmärksamhet med alltmer angelägna reformönskemål. Problemen har accentuerats genom uppenbara brister i länsförvaltningen av två olika slag, dels i fråga om samordning och enhetlighet, dels vad beträffar förankring i en självstyrelse. Den statliga länsförvaltningen har hand om huvuddelen av samhällsuppgifterna på länsplanet. Vid sidan av finns de statliga länsnämnderna, skapade särskilt . De är lekmannanämnder, utsedda av regeringen och/eller i stigande utsträckning av landstingen. Länsnämnderna, liksom de s. k. länsexperterna, får sina riktlinjer från vederbörande centrala ämbetsverk och är som regel mer bundna vid detta än vid . De olika sektorerna på länsplanet är alltså inte samordnade med varandra. Den omorganisation av den statliga länsförvaltningen, som beslutades av fjolårets riksdag, avser att få till stånd en förbättrad samordning av de statliga länsorganens planeringsarbete. I planeringsfrågor av regionalpolitisk betydelse som handläggs av vissa andra länsorgan skall överta beslutanderätten. Men fortfarande medför länsförvaltningens splittring administrativa svårigheter. Ett väsentligt större problem utgör länsförvaltningens bristande förankring i den kommunala självstyrelsen. På länsplanet är det kommunala självstyrelseorganet, men det är i huvudsak begränsat till hälso- och sjukvård. Samhällsuppgifterna på länsplanet handhas, såsom framhållits, till huvuddelen av den statliga länsförvaltningen. Nuvarande länsförvaltning ligger därmed i stort sett utanför medborgarnas politiska kontroll. Dessa har med undantag för nuvarande landstings uppgifter inte direkt politiskt inflytande över länsangelägenheterna såsom de har över riksfrågor och lokalkommunala frågor. Naturligtvis kan det inte hävdas att detta är tillfredsställande från demokratiska synpunkter. Flera utredningar har övervägt olika delar av länsproblematiken. Viktigast är länsförvaltningsutredningen (SOU 1967: 20) och länsdemokratiutredningen (SOU 1968:47). Dessa två utredningars förslag har en gemensam nämnare i kravet på förbättrade möjligheter för en regional utvecklingsplanering. I övrigt måste de ses som alternativ till varandra. Linjen i länsförvaltningsutredningen var lekmannamedverkan i , dvs. en statlig länsförvaltning med viss förankring, medan länsdemokratiutredningen däremot förordade länsdemokrati, innebärande att ombildas till en verklig länskommun med uppgifter i stort sett över hela det politiska fältet. Diskussionen om ett ökat medborgarinflytande över länsfrågorna har sålunda följt två linjer den ena inriktad på lekmannamedverkan i statlig länsförvaltning, den andra på länsdemokrati med som en verklig länskommun. uttalande om angelägenheten av att stärka den kommunala självstyrelsen på det regionala planet var ett förord för länsdemokratilinjen. lade 1968 fram ett principförslag till förverkligande av länsdemokratin. Bakom sistnämnda meningsyttringar stod partierna ense. Fjolårets reformbeslut följde emellertid länsförvaltningsutredningens linje, dvs. förstärkt lekmannamedverkan i statlig länsförvaltning. , där landshövdingen nu är enrådande, skall ombildas till lekmannastyrelse med landshövdingen som ordförande och med tio andra ledamöter. Regeringen och skall utse fem vardera av de tio lekmännen. tillsatte regeringen den s. k. länsberedningen för fortsatt utredning av vissa frågor rörande den regionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisation. Det är självklart att en genomgripande reformering av länsförvaltningen kräver ytterligare utredning, såsom t. ex. länsdemokratiutredningen förutsatte. De två viktigaste utredningsförslagen står ju, såsom framhållits, som alternativ till varandra. Det ovan anförda riksdagsuttalandet var ett förord för länsdemokratilinjen. Men regeringens direktiv till länsberedningen är närmast inriktade på den motsatta linjen. Någon positiv värdering av länsdemokratiutredningens förslag lämnas inte i direktiven. Det utsägs t ex. att övervägandena bör innefatta principiella frågor rörande lämplig decentralisering inom den statliga förvaltningen. Det är uppenbart, att detta inte kan förenas med länsdemokratilinjen, eftersom en vidgad och fördjupad länsdemokrati innebär, att de statliga uppgifterna på länsplanet i huvudsak skall flyttas över till länskommunen, dvs. Naturligtvis är lekmannamedverkan i statlig länsförvaltning en form för visst medborgarinflytande. Länsstyrelseformen, som gör till lekmannastyrelse, är så till vida ett framsteg. Men det är inte anledning att karakterisera lekmannanämnder som verklig länsdemokrati. Erfarenheterna från nuvarande länsnämnder, planeringsrådet inbegripet, talar härvidlag ett tydligt språk. Lekmannanämndernas verksamhet har snarare karaktären av tjänstemannaförvaltning än . Dessa nämnder fullgör sin funktion i en statlig förvaltning. Av utsedda representanter i t. ex. länsskolnämnd och planeringsråd får inte instruktioner från och avlägger inte rapport inför . Lekmannaledamöterna är helt enkelt inte ansvariga inför något parlamentariskt organ. Det partipolitiska ansvarskrävandet är sålunda inte inkopplat. Detta leder till minskad auktoritet gentemot tjänstemannaförvaltningen. Denna bedömning stämmer helt med resultatet av en undersökning som länsdemokratiutredningen lät göra. Reformen med lekmannamedverkan i måste bedömas på samma sätt. I propositionen 1970 utsädes uttryckligen, att syftet med reformen skulle begränsas till att tillse att landstingskommunal och primärkommunal erfarenhet blev företrädd i . De lekmän, som skulle utse, skulle alltså inte representera i . Bakom reformen ligger alltså inte uppfattningen, att den kommunala demokratin skall vara företrädd i utan endast att skall vara tillförsäkrad erfarenhet. Det skall också i sammanhanget uppmärksammas, att den nya utformas med majoritet för de regeringsutsedda (landshövdingen plus fem lekmän) över de landstingsutsedda (fem lekmän). Det finns knappast något skäl att beteckna detta system som länsdemokrati. Vår bedömning är att lekmannamedverkan i statlig länsförvaltning naturligtvis är ett framsteg i jämförelse med ett sådant system utan lekmannamedverkan men att man på detta sätt inte kan trygga ett från demokratins synpunkter tillfredsställande medborgarinflytande. För en decentraliserad samhällsstyrelse måste det vara självklart att eftersträva en länsdemokrati med innebörden att får utvecklas till en verklig länskommun med uppgifter över hela det politiska fältet. Ett sådant principförslag har sålunda framlagts av länsdemokratiutredningen. Det viktigaste i länsdemokratiutredningens förslag är att den kommunala självstyrelsen skall innefatta den alltmer betydande länsplaneringen. skall vara obligatoriskt ansvarigt för en översiktlig länsplanering. Väsentliga statliga uppgifter på förvaltningsplanet föreslås överförda till , såsom huvuddelen av och de statliga länsorganens nuvarande planeringsfunktioner inom skolförvaltning, bostadsförsörjning och socialpolitik. skolnämnd, länsarkitekt skall t. ex. förås in under . Lokaliseringsfrågorna, naturvårdspolitiken, fastställelse av stadsplaner enligt byggnadslagen föreslås bli landstingsfrågor. förslag är ett principprogram som förutsätter fortsatta specialutredningar. Remissinstanserna har övervägande yttrat sig positivt om länsdemokratiutredningens förslag. Särskild vikt har man anledning fästa vid yttrandena från kommunalt håll. samt landstingskommunerna med undantag för tre landstingskommuner har tillstyrkt länsdemokratiutredningens förslag om en vidgad och fördjupad länsdemokrati. Av de ca 270 primärkommuner som yttrat sig har omkring 135 tillstyrkt förslaget och ett 70-tal avstyrkt. Särskild vikt måste fästas vid den regionala utvecklingsplaneringen, eftersom denna blivit av allt större betydelse. Det kravet måste resas allt starkare, att länets invånare skall ha direkt politiskt inflytande över den regionala utvecklingsplaneringens utformning. Den länsplanering som tillämpas är i huvudsak statlig och ger alltså inte länets invånare nämnda möjligheter till inflytande och kontroll. Den regionala utvecklingsplaneringen måste sålunda bli en uppgift för . Vi har vid upprepade tillfällen framfört detta krav. Det är anledning att uppmärksamma den uppfattning som kommunerna givit uttryck åt särskilt i fråga om den regionala utvecklingsplaneringen. Svenska stadsförbundets kongress 1966 riktade en allvarlig vädjan till statsmakterna att forma den regionala samhällsplaneringen till en demokratisk självstyrelseuppgift. Om så ej sker, fortsatte förbundskongressen, »kommer det väsentliga element i det svenska folkstyret, som den kommunala självstyrelsen utgör, successivt att urholkas och på i väsentliga stycken gå förlorad». I sina remissyttranden över länsförvaltningsutredningens betänkande har kommunförbunden framhållit att en under den statliga ledning företagen regional planering kan komma att urholka kommunernas ansvar och självbestämmanderätt. Den regionala samhällsplaneringen bör enligt förbunden ske under kommunalt huvudmannaskap. Kommunförbundens slutsats i fråga om den regionala samhällsplaneringen är: »En överflyttning av ansvaret till länsstyrelserna innebär även om dessa får lekmannainslag att uppgiften de facto lägges i händerna på i politisk mening icke ansvariga statliga tjänstemannaorgan och statlig förvaltning.» Det anförda ger oss anledning att yrka, att den nya parlamentariska beredningen av den regionala samhällsförvaltningen, dvs. länsberedningen, skall inriktas på en vidgad och fördjupad länsdemokrati i överensstämmelse med riksdagsuttalande, länsdemokratiutredningens betänkande och i stort sett också remissyttrandena över detsamma. Sådana tilläggsdirektiv bör sålunda tillställas länsberedningen. Det är i förevarande sammanhang också angeläget, att uttalar, att den regionala samhällsplaneringen i huvudsak bör formas till en självstyrelseuppgift. Det är väsentligt att medborgarna på detta sätt bereds möjligheter till inflytande och kontroll över länsfrågorna, så att en verklig länsdemokrati kan skapas. Med stöd av vad ovan anförts får vi hemställa att måtte 1. i skrivelse till Kungl. Maj:t anhålla att den parlamentariska beredningen av länsförvaltningens uppgifter och organisation skall inriktas på vidgad och fördjupad länsdemokrati i enlighet med motionens syfte; 2. uttala att den regionala samhällsplaneringen i huvudsak bör formas till en självstyrelseuppgift. () () . () i Skegrie () i Luttra () i Bäckmora () i Glömminge