mot · FU021451 · 1971-04-28 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 61 med förslag till livsmedelslag m. m. Livsmedelslagstiftningen skall fylla dels ett hygieniskt syfte, dels ett ekonomiskt syfte, det senare livsmedelsstadga innebärande ett förhindrande av oredlighet i handeln med livsmedel. anför att bestämmelserna bör vidgas, så att inte bara oredlighet förhindras utan även att bättre möjligheter skapas för konsumenterna att bedöma varans kvalitet och andra egenskaper. Tillfredsställande möjligheter måste då skapas för effektiv konsumentupplysning, men även för kontroll och rättelse då felaktigheter upptäcks. Det föreliggande förslaget är enligt min mening på denna punkt inte till fyllest. Den obligatoriska märkningen syftar dels till konsumentinformation, dels till att ge anvisning om vart man vänder sig för att få rättelse. I det senare hänseendet är konsumenten hjälpt av den offentliga kontrollen endast i de fall då livsmedelshanteringen på ett allvarligt sätt åsidosätter t. ex. hygieniska krav. I de långt mer allmänt förekommande fallen då konsumenten på grund av avvikelser i vikt eller kvalitet kan anse sig ha rätt att kräva byte av varan men inte har anledning att vända sig till den offentliga myndigheten, riskerar konsumenten att av livsmedelshandeln hänvisas till fabrikanten, importören eller förpackaren. Bör verkligen konsumentens behov av rättelse förenas med så stort besvär? Enligt min mening bör försäljaren av livsmedel åläggas ett direkt ansvar gentemot konsumenten att garantera varans tjänlighet, kvalitet och vikt eller volym, och anmärkningar mot varan bör sedan av detaljhandeln riktas mot den det vederbör. Härvid torde den uppenbara risken för ommärkning av livsmedel, trots förbudet, bättre undgås. Departementschefen har anfört att det, vid sidan av den egentillsyn som Kungl. eller livsmedelsverket enligt § 29 skall kunna föreskriva för näringsidkare inom livsmedelshanteringen, kan finnas skäl att inom detaljhandeln utse särskild person att övervaka livsmedelshanteringen och vara den som kun derna kan vända sig till med klagomål. Det framgår dock ej när eller hur en sådan bestämmelse skall införas. Enligt min mening bör det i livsmedelslagen klart utsägas att detaljhandeln gentemot konsumenten bär ansvaret för varans tjänlighet, kvalitet, vikt eller volym. Vid diskussionen om märkningens omfattning har särskilda problem uppstått i fråga om importerade livsmedel. Departementschefen har stannat för att ansvaret för märkningen skall åligga förpackaren och i det fall då färdigförpackningar importeras den som först saluhåller livsmedlet inom landet. I § 13 punkt 6 anges dock bara förpackarens eller tillverkarens namn eller firma, vilket knappast täcker vad departementschefen avsett. Det kan emellertid ifrågasättas huruvida en obligatorisk märkning med förpackarens eller tillverkarens namn eller firma samt hemort tillgodoser konsumentens intressen av att på ett någorlunda bekvämt sätt kunna få rättelse då fel begåtts. Åtskilliga exempel har getts på att den alltmer centraliserade tillverkningen och förpackningen medfört att konsumentens anmärkningar inte kan behandlas inom rimlig tid, liksom på att tillverkare, förpackare och detaljhandel sinsemellan sökt skjuta ifrån sig ansvaret. Det har därtill från vissa remissinstanser hävdats att en så omfattande märkning som föreskrivs i § 13 skulle verka fördyrande på varan. Om ansvaret direkt mot konsumenten lades på detaljhandelsledet, skulle skyldighet att ange förpackarens eller tillverkarens namn och hemort kunna utgå. Detaljhandeln torde utan åläggande för tillverkare eller förpackare kräva att få tillräcklig kunskap om till vilken den skall rikta anmärkningar och reklamationer. I betraktande av att vissa fabrikanter och detaljhandlare frivilligt har försett olika färdigförpackade livsmedel med viss märkning, vilket talar mot argumentet om någon påtaglig fördyring, och att förpackaren eller tillverkaren har ett intresse av att hans namn förknippas med varan, torde detta åläggande kunna utgå. § 13 punkt 5 innebär ett åläggande att märka livsmedel med uppgift om beräknad hållbarhetstid, om denna är begränsad. Departementschefen förordar att denna märkning anges med den beräknade sista förbrukningsdagen, som regel kompletterad med förpackningsdagen. Hållbarhetsmärkningen är begränsad till livsmedel som kan antas bli otjänliga till människoföda inom efter förpackningen, och hållbarheten garanteras endast om förvaringsanvisningarna följs. Det bör påpekas att anvisning om sista förbrukningsdag och uppgift om förpackningsdag delvis fyller olika syften. Det är rimligt att sista förbrukningsdag begränsas till ömtåliga varor för vilka särskilda förvaringsanvisningar måste utfärdas och att ansvaret för hållbarheten därvid knyts till att förvaringsanvisningama följs. Då konsumenterna inte har möjlighet att följa förvaringsanvisningama, vilket särskilt torde vara fallet under semestertid och i de många hushåll som saknar tillfredsställande förvaringsmöjligheter, är uppgift även om förpackningsdag av betydelse. Konsumenterna kan genom att kombinera dessa båda uppgifter efter egna förhållanden bedöma när livsmedlet bör förbrukas. Konsumenten har dock inte bara anledning att efterfråga om varan tillgodoser kraven på tjänlighet. Möjlighet bör också finnas att bedöma varans kvalitet, och därvid är dagen för förpackning av betydelse. Allt fler hushåll har, sedan tiden för hushållsarbete och inköp minskat, och även av ekonomiska skäl, övergått till storköp, och konsumentinformationen bör utformas så att den stimulerar till rationellare planering och undanröjer olägenheter som kan följa av mera sällan förekommande inköp. Därvid är enligt min mening angivande av förpackningsdagen av betydelse; en vara kan bli stående mycket länge innan den förbrukas, och kvaliteten torde i sådana fall försämras. Vid viss längre förvaring av specerier kan skadedjur uppträda. Av här angivna skäl bör uppgift om förpackningsdatum inte krävas bara för varor av ömtålig beskaffenhet utan vara obligatorisk för alla livsmedel. Den märkningsskyldighet som föreskrivs i § 13 skall enligt departementschefen begränsas till livsmedelsförpackningar som väger mellan och . I likhet med varudeklarationsnämnden anser jag att märkning bör vara en regel utan undantag, om konsumenternas intressen skall vara vägledande. I proposition 61 avvisar departementschefen tills vidare förslaget om obligatorisk berikning, vilket bör hälsas med tillfredsställelse. Det hade emellertid varit befogat att, vid sidan av de praktiska invändningar som kan resas mot ett sådant förslag, såsom att vissa människor kan vara allergiska mot berikningsmedel, något beröra den allvarliga principiella frågan om man med hänsyn till integriteten över huvud skall tillåta att myndighet skall kunna föreskriva tvångsberikning. Definitionen berikningsmedel som är avsett att tillfö ras livsmedel för att förbättra dess näringsvärde är för vid för att helt undanröja risken för missbruk i detta avseende. bör göra ett uttalande mot tvångsberikning. Med hänvisning till ovanstående hemställes I. att måtte 1) besluta att i livsmedelslagen skall införas bestämmelse om att ansvaret gentemot konsumenten för en varas tjänlighet och kvalitet samt vikt eller volym skall åvila försäljaren; 2) besluta att livsmedelslagens § 13 punkterna 5 och 6 skall ha följande, i förhållande till Kungl. Maj :ts förslag, ändrade lydelse: 5. sista förbrukningsdag, om hållbarhetstiden är begränsad, 6. förpackningsdag, 3) uttala att märkningsföreskrifterna bör gälla generellt oberoende av livsmedelsförpackningens vikt; 4) uttala att obligatorisk berikning av livsmedel, med hänsyn till konsumentens personliga integritet, ej skall vara tillåten i ; att vederbörande utskott måtte utarbeta för i punkt I 1) ovan föreslagna beslut erforderlig lagtext.