mot · FU021157 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. Denna motion behandlar frågor rörande bostadsbrist och hyresmotstånd, bostadskostnader och bostadsstöd, bostadsbyggandets omfattning och fördelning, bostadsbyggandets kreditförsörjning samt boendemiljön. I motionen framhålls att kraftfulla politiska insatser är nödvändiga för att komma till rätta med den svenska bostadsmarknadens många problem. eftersträvar en samförståndslösning av frågan om hyresregleringens avveckling. Efter den träffade överenskommelsen mellan bör en naturlig riktpunkt vara att ersätta regleringen med ett system av bruksvärdeshyror jämte successiv anpassning under en övergångstid. Självfallet skall ett lämpligt utformat besittningsskydd gälla. En förutsättning bör vidare vara att bostadsbyggandet inte utsättes för en ny allvarlig kris. Effektiv konkurrens inom byggmarknaden är av stor betydelse för att pressa boendekostnaderna. Kommunerna måste genom en aktiv markpolitik se till att planlagd mark finns tillgänglig . ansluter sig till regeringens förslag att lånefonden för kommunala markförvärv utökas med 20 milj. kr. Anbudskonkurrens bör i princip förekomma vid produktion av bostäder. Vi föreslår att en bostadskostnadsnämnd får i uppgift att följa prisoch produktivitetsutvecklingen inom bostads- och byggnadssektorn, att främja konkurrensen och föreslå lämpliga åtgärder. Rationaliseringsvinsterna måste komma bostadskonsumenterna till godo. Vi förordar vidare att utvidgningen av de bostadssociala stödåtgärderna till att omfatta alla lägre inkomsttagare ges hög prioritet! har under en lång följd av år krävt en mera långsiktig planering av bostadsbyggandet. Ramfördelningen av bostadsbyggandet från statsmakternas sida är fortfarande alltför kortsiktig. En bättre samstämmighet mellan kommunernas femårsplanering i bostadsbyggnadsprogrammen och statsmakternas lånemedelstilldelning måste eftersträvas. Ramarna för bostadsbyggandet med statlig belåning bör enligt mening fördelas tidigare och till samtliga kommunblock och kommuner i landet. För att åstadkomma administrativ förenkling och bättre bo stadsplanering förordar vi att den särskilda ramen för det privatfinansierade bostadsbyggandet inordnas i en total ram för allt bostadsbyggande som tilldelas kommunerna. Regeringens program för det fortsatta bostadsbyggandet är otillfredsställande. anser att igångsättningen av nytt bostadsbyggande under åtminstone inte bör sjunka under nivån 100 000 lägenheter, att bostadsbyggandet därefter åter bör expandera till en nivå av åtminstone 110 000 lägenheter mot slutet av femårsperioden och att en väl förberedd konjunkturreserv för samtliga hålles i beredskap för att därutöver ytterligare kunna tas i anspråk därest konjunkturläget bedömes kunna tillåta detta. Bostadsproduktionen bör inriktas på områden med stor bostadsbrist liksom på andra orter, där näringslivet befinner sig i stark utveckling. har regional- och lokaliseringspolitiken stor betydelse för att inte skärpa trycket på bostadsmarknaden i de utpräglade bristområdena utan i stället underlätta etableringar på orter som är mindre bristpräglade eller där balans inträtt. Bostadsbyggandets för- och kompletteringsinvesteringar ställer stora anspråk på kommunernas ekonomiska resurser. Det långsiktiga målet bör vara att belåning av bostadskomplement inordnas i ett enhetligt system med i vissa fall inslag av bidrag. Så mycket som möjligt bör samordnas med den ordinarie bostadslångivningen. förordar ett ökat småhusbyggande för att nå bättre överensstämmelse med bostadskonsumenternas önskemål. Småhusandelen bör vara uppe i ; ökat utrymme bör därvid ges åt små, billiga småhus. Den övre lånegränsen för statliga bostadslån till småhus bör höjas till av låneunderlaget inom av pantvärdet. Låneunderlaget för statliga bostadslån bör höjas, så att det sammanfaller med pantvärdet och under vissa förutsättningar även kan gå däröver. Den övre lånegränsen för enskilt byggda flerfamiljshus bör höjas till . Därigenom kan olika företagarkategorier konkurrera på jämställda villkor. Den övre lånegränsen för bör höjas till . Inkomstgränsen för förbättringslån för åldringsbostäder bör höjas till . Varudeklarationsnormer för bostäder bör upprättas. Goda kollektiva kommunikationer, trafikseparering samt anpassning till de krav barn och handikappade ställer är exempel på vad som bör fordras av alla bostadsområden. Efterfrågan på service i olika former kommer att öka. Den nuvarande affärslagstiftningen förhindrar god service. För att underlätta uppbyggnaden av närhetsservicen bör kapitalkostnaderna för de statliga lånen till lokaler, som är att anse som bostadskomplement, bringas i närmare överensstämmelse med lånen till bostäder. Det är också angeläget att förbättra boendemiljön i äldre områden. I de fall merkostnaden för hög standard blir större än vad hyresgästerna anser förbättringarna värda bör dock begränsningar accepteras. eller eventuellt en särskild utredning bör få i uppdrag att grundligt penetrera bostadsmiljöns sociala effekter och därvid anlita för ändamålet erforderlig forskningsexpertis. Enskilda fastighetsägare bör ges samma möjligheter att göra avsättning till reparationsfond som s. k. allmännyttiga företag. Till samhällets uppgifter hör att skapa sådana förhållanden att alla kan få tillgång till en tillfredsställande bostad. Även om förhållandena på bostadsmarknaden förbättrats något , kvarstår ändå de flesta av de problem som bostadspolitiken haft att brottas med . Det gäller särskilt bristen på bostäder och trångboddheten. Situationen har förvärrats genom starkt stigande byggnads- och boendekostnader. Inte heller den växande opinionen för frågor rörande boendemiljö och service har fått sina krav tillgodosedda. Bostadsbristen är alltjämt ett allvarligt socialt problem. Bostadsförmedlingarnas statistik över antalet bostadssökande är visserligen inte någon säker mätare på den otillfredsställda efterfrågan men belyser ändå situationen. Det bör påpekas att förmedlingarnas siffror kan ge såväl för höga som för låga värden. stod drygt 463 000 människor registrerade i bostadsköerna. Av dem saknade omkring 194 000 egen direktförhyrd lägenhet. Enbart i räknade kön 185 000 sökande, varav 103 600 utan egen lägenhet. Bostadsbristen och de höga hyrorna drabbar hårt dem som redan förut har svårigheter. Lågavlönade kan inte hyra de nya lägenheterna, vilka är nästan de enda som står till buds för personer som vill bilda nytt hushåll. Ensamstående får i bristorterna knappast någon bostad alls, om de inte har råd att betala en insats. Ungdomar och nyinflyttade är andra grupper, som möter stora svårigheter på bostadsmarknaden. De sociala svårigheterna på grund av bostadsbrist och höga hyror är avsevärda. Avsaknaden av en ordentlig bostad bidrar ofta till social misär. Bakom de statistiska uppgifterna döljer sig många enskilda tragedier. Att utan fast bostad skaffa sig nytt fotfäste i samhället är ofta för en straffad ett extra handikapp. Uppskov med hushållsbildning och ökat antal skilsmässor är andra exempel på följder av bostadsbristen. Onödigt långa och tröttande resor till och från arbetet har sin grund i den alltför låga rörligheten på bostadsmarknaden. Det finns tydliga tecken på att den långvariga bostadsbristen vridit konsumtionsinriktningen till andra områden. För att få en bostad med för normalinkomsttagare rimliga kostnader måste man vänta , medan andra kapitalvaror finns att tillgå . Incitamenten till att spara för att därigenom förkorta väntetiden har inte varit tillräckligt starka på grund av den fortgående penningvärdeförsämringen. Det i vissa orter märkbara hyresmotståndet gick framför allt ut över insatslägenheter. Orsakerna till den bristande balansen mellan tillgång och efterfrågan på bostadsmarknaden är många. Från den genomreglerade bostadsmarknaden trängde inte signalerna om den hastigt växande efterfrågan fram till regeringen. Konsekvenserna av ett alltför lågt bostadsbyggande medförde långtgående och fortfarande kännbara verkningar. Att sträva efter en fungerande bostadsmarknad för att minska de ovan exemplifierade negativa sociala och ekonomiska effekterna kommer därför att vara en politisk uppgift av högsta dignitet. En balanserad bostadsmarknad förutsätter ett bostadsbyggande av tillräcklig omfattning. Att en avveckling av hyresregleringen inte tidigare kunnat genomföras på ett smidigt sätt beror i mycket hög grad på den otillräckliga bostadsproduktionen av efterkrigstiden. Produktionen låg under det av 1946 antagna programmet. Problem i samband med hyresregleringens avveckling har därigenom försvårats. En högre ambitionsgrad beträffande bostadsbyggandet och ett bättre resursutnyttjande hade underlättat en tidigare övergång till en mer balanserad marknad. Under förutsättning att bostadsbyggandet inte utsättes för en ny allvarlig kris anser att hyresregleringen bör kunna avvecklas och ersättas av ett system med bruksvärdeshyror under successiv anpassning för en övergångstid samt givetvis med ett lämpligt utformat besittningsskydd för hyresgäster. a. med anledning av den träffade överenskommelsen mellan har vi anledning anta att nytt förslag om hyresregleringens avveckling med övergångsregler kommer att föreläggas under innevarande år. eftersträvar en samförståndslösning i denna viktiga bostadspolitiska fråga. Den indexmässiga stegringen av vissa faktorpriser inom byggnadsmarknaden har varit betydande. Byggnadskostnadsindex steg januari 1969maj 1970 . Faktorprisemas utveckling synes emellertid inte helt ha slagit igenom på själva produktkostnaden. Enligt låneunderlagsgruppens undersökningar för flerfamiljshus med preliminärt beslut om bostadslån var den genomsnittliga byggkostnaden, inklusive grundläggnings- och grovplaneringsarbeten, . per m2 lägenhetsyta . var motsvarande siffra 952, och för . per m2 lägenhetsyta. För flerfamiljshus, som erhöll lånebeslut , registrerades en genomsnittlig byggkostnad på . per m2 lägenhetsyta. ökade årshyran i en genomsnittlig, nybyggd lägenhet från . till , dvs. Hyreshöjningen per m2 lägenhetsyta har under nämnda period varit . ökade boendekostnaderna i flerfamiljshus färdigställda t. o. m. i hyreslägenheter och i bostadsrättslägenheter. Den genomsnittliga hyresnivån i lägenheter, färdigställda , låg högre än hyresnivån för lägenheter färdigställda . anser att anbudskonkurrens i princip alltid bör förekomma vid produktion av bostäder. Konsumenterna skall kunna känna och veta att alla ansträngningar görs för att nedbringa boendekostnaderna. Konkurrensandelen av flerfamiljsbyggandet är oacceptabelt låg. utgjorde denna andel endast . Vi föreslår därför att anbudskonkurrens i form av öppen eller inbjuden anbudsräkning införs som generellt villkor för erhållande av statliga bostadslån till flerfamiljshus och gruppbebyggelse av småhus. Om särskilda skäl föreligger, som bör prövas av länsbostadsnämnderna, bör annat upphandlingssätt godkännas. Olika entreprenadformer skall givetvis kunna användas. Den av oss föreslagna ändringen i bostadslånekungörelsen innebär i princip att bevisbördan överföres till de byggherrar som inte kan eller vill använda sig av anbudskonkurrens. Som en förutsättning för bostadslån måste därvid påvisas att produktionskostnaderna kan godkännas i jämförelse med liknande konkurrensprojekt. Ett bra mått för jämförelser är relationen mellan produktionskostnaden och det av bostadsmyndigheterna framräknade pantvärdet. Denna bevisföring måste enligt vårt förslag ske för samtliga företag som byggs i egen regi, förhandlingsentreprenad eller annat upphandlingssätt som inte är anbudskonkurrens. Som en konsekvens av konkurrenskravet vid den statliga bostadslångivningen till flerfamiljshus och gruppbyggen av småhus är det självklart att all entreprenadupphandling och skälen för antaget anbud mås 1* 1971. Beträffande enskilt byggda flerfamiljshus föreslår vi en höjning av belåningsgränsen från av låneunderlaget till . Detta förslag grundar sig inte minst på de verkningar bl. a. i konkurrenshänseende som utformningen av paritetslånen i ett högränteläge har fått. Även i dessa avseenden pågår en utredning. Det är angeläget att denna snabbt kommer till resultat beträffande modifikationer eller omläggningar av systemet. Själva grundtanken om en utjämning av kostnaderna mellan olika tidsperioder för ett bostadshus livslängd betraktar vi som sund. Mot bakgrunden av de höga boendekostnaderna och de svåra sociala problem dessa skapar anser vi att man mera energiskt måste tillse att rationaliseringsvinsterna kommer bostadskonsumenterna till godo. Det finns vidare ett klart behov att följa pris- och produktivitetsutvecklingen inom bostadsbyggnadssektorn och främja konkurrensen samt föreslå lämpliga åtgärder. Självfallet skulle en ökad konkurrens och pressade byggnads- och bostadskostnader ge gynnsamma samhällsekonomiska effekter. föreslår därför att ett organ förslagsvis kallat bostadskostnadsnämnden tillsättes med följande huvudsakliga uppgifter: a) följa produktivitets- och prisutvecklingen inom byggnadsindustrin och byggnadsmaterialindustrin, övervaka att konkurrensen upprätthålles och föreslå lämpliga stimulansåtgärder i detta syfte, motverka prisöverenskommelser och monopolistiska inslag samt i övrigt verka för att rationaliseringsvinsterna kommer bostadskonsumenterna till godo, b) anmäla företeelser i strid med en sund kostnadsutveckling till näringsfrihetsrådet samt avge de rapporter och rekommendationer beträffande åtgärder som nämnden vill förorda till statsmakterna. Det är angeläget att den enmansutredning som är tillsatt för att undersöka möjligheterna att förbättra och vidga konkurrensförhållandena inom bostadsbyggandet m. m. möjligt slutför sitt arbete. De stigande hyrorna har för många mindre inkomsttagare inneburit att de inte har möjlighet att hålla sig med en tillfredsställande bostad. I fråga om vissa grupper, såsom barnfamiljer och pensionärer, har särskilda bostadssociala stödåtgärder insatts. Dessa kommer dock inte alla behövande till del. Åtskilliga låginkomsttagare är i praktiken hänvisade till det nyaste och dyraste bostadsbeståndet utan att ha möjlighet till något bostadssocialt stöd. Vi förordar därför att utvidgningen av de bostadssociala stödåtgärder na till att omfatta alla lägre inkomsttagare ges hög prioritet. Med anledning av de av påtalade höga administrationskostnaderna för bostadstilläggen bör ansträngningar göras för att förbilliga och förenkla handläggningen av dessa ärenden i kommunala och statliga organ. Bostadsbyggandets omfattning och fördelning har under en lång följd av år i och i andra sammanhang krävt en mera långsiktig planering av bostadsbyggandet. Ramfördelningen av bostadsbyggandet från statsmakternas sida är fortfarande alltför kortsiktig. Som exempel på denna kortsiktighet kan nämnas att bostadslåneramama för till 45 kommunblock utöver storstadsområdena fördelades och till de övriga ca 225 kommunblocken . protesterade mot denna kortsiktiga ramplanering bl. a. vid vårriksdag (se motion I: 1970). Med en sådan kortsiktig planering hänger kommunernas produktionsplanering delvis i luften. En bättre samstämmighet mellan kommunernas femårsplanering i bostadsbyggnadsprogrammen och statsmakternas lånemedelstilldelning måste eftersträvas. har i skrivelse till regeringen också påtalat nackdelarna med den nuvarande ramfördelningen och krävt ett längre tidsperspektiv. Ramarna för bostadsbyggandet med statlig belåning liksom konjunkturreserverna bör enligt mening fördelas tidigare och till samtliga kommunblock och kommuner i landet. Begränsning av det garanterade programmet till klart expansiva orter och kommuner bör sålunda endast ske . Beträffande ramarna för det privatfinansierade bostadsbyggandet som administreras via och länsarbetsnämnderna kan man inte tala om någon bostadsplanering alls. Detta byggande fördelas successivt under själva igångsättningsåret. För att åstadkomma administrativ förenkling och bättre bostadsplanering förordar vi att den särskilda ramen för det privatfinansierade bostadsbyggandet inordnas i en total ram för allt bostadsbyggande som tilldelas kommunerna. (SOU 1970: 33) har föreslagit att fördelningen av det icke-statsbelånade bostadsbyggandet skall överföras från arbetsmarknadsmyndigheterna till bostadsmyndigheterna, vilket skulle möjliggöra en samordning. Sedan kommunen erhållit en totalram för bostadsbyggandet under ett visst år ankommer det på kommunen att turordna de projekt som skall inrymmas i ramen och styra bostadsproduktionens inriktning så att olika befolkningsgruppers behov på bästa möjliga sätt tillgodoses. För den del av bostadsbyggandet som avdelas för styckebyggda småhus bör den enskilde byggaren själv få välja om han önskar statlig belåning eller inte. Den av oss föreslagna samordningen av ramarna för bostadsbyggandet förenar sålunda kraven på god bostadsplanering och valfrihet för den enskilde småhusbyggaren. föreslog i samband med verkets anslagsäskanden /72 följande bostadsbyggnadsplan för åren 19711975: Antal lägenheter, igångsättning Sannolik total nivå för den faktiska igångsättningen Därav med statligt stöd Till underlag för föreslagna bostadsbyggnadsplan ligger bl. a. en av styrelsen gjord aktuell undersökning om bostadsbyggnadsbehovet . Denna undersökning visar att nybyggnadsbehovet , uttryckt i lägenheter enligt bostadsbyggnadsstatistikens definition, uppskattas till i runt tal 110 000 lägenheter . Kalkylerna visar vidare att den genomsnittliga lägenhetsstorleken skulle behöva öka jämfört 1966 1969. Andelen lägenheter om högst 1 rum och kök borde enligt utredningen minska till förmån för lägenheter om minst 3 rum och kök. vill vi för vår del framhålla att en uppbromsning av stegringen av en redan nu hög utrustningsstandard i nya lägenheter bör kunna vara ett bidrag till att motverka kostnadshöjningarna. Beträffande bostadsbyggandets omfattning vill framhålla följande. påbörjades ca 107 000 lägenheter, ca 103 000 och ca 100 000. Bostadsbyggandet har alltså minskat. Att ytterligare minska bostadsbyggandet är med hänsyn till bostadsefterfrågan inte tillrådligt. Ofta förekommer inte något motsatsförhållande mellan näringslivsinvesteringar och bostadsinvesteringar. Tvärtom råder vanligtvis ett klart samband. För att kunna erhålla arbetskraft för industriell expansion erfordras tillgång på bostäder. Regeringens förslag i statsverkspropositionen innebär att den tidigare preliminära bostadsbyggnadsplanen för fastställes, vilket medför att byggandet av 87 000 lägenheter med statliga bostadslån och 8 000 lägenheter utan sådana lån får igångsättas. Därutöver skall byggandet kunnat ökas till en nivå inom en projektreserv omfattande 10 000 lägenheter om konjunkturutvecklingen så medger. föreslås samma bostadsbyggnadsplan som för . Regeringen visar fortfarande ovilja att tillmötesgå kravet på en mera långsiktig ramtilldelning av bostadsbyggandet. Vid ingången av har ungefär 15 000 lägenheter eller av den av regeringen bedömda igångsättningsnivån ännu inte fördelats på kommuner och projekt. , 1974 och 1975 innebär regeringsförslaget i stort sett ett bibehållande av den låga planeringsnivå som fjolårets riksdag beslöt. Det innebär bl. a. att alla de kommuner som inte klassas som starkt expansiva även i fortsättningen får arbeta med kortsiktigt planeringsperspektiv. Dessutom får de s. k. expansiva kommunerna inte någon större fördel av ramarna , eftersom dessa ramar kommer att bli betydligt mindre än de som dessa kommuner rimligen sedermera måste få. Regeringens förslag till program för det framtida bostadsbyggandet är enligt vår mening otillfredsställande från planeringssynpunkt. Även är som tidigare nämnts missnöjt i detta avseende. Det är angeläget att programnivån för de långsiktiga ramarna höjs. I likhet med föreslår att uttalar sig för en bostadsbyggnadsplan, som uppsätts som mål för det framtida bostadsbyggandet och som inriktning för den långsiktiga bostadsplaneringen. Dessutom bör besluta om totala ramar för det bostadsbyggande, såväl statsbelånat som icke statsbelånat, som tills vidare får fördelas till kommunerna. föreslår därför att uttalar att följande bostadsbyggnadsplan uppställs som mål: bör vidare medge att minimiramar för nybyggnad samt konjunkturreserv för såväl det statsbelånade som det icke statsbelånade bostadsbyggandet redan under innevarande år (1971) får fördelas av bostadsmyndighetema enligt följande: Minimiram Antal påbörjade lägenheter Ramfördelningen bör omfatta samtliga kommunblock och kommuner. Endast bör en viss begränsning bland kommunerna ske. Någon större begränsning behöver det emellertid inte bli fråga om, eftersom vi föreslår en högre planeringsnivå än den regeringen föreslagit. De angivna minimiramarna förutsättes successivt bli utökade så att den uppställda målsättningen för det totala bostadsbyggandet uppnås. Utökningarnas omfattning och takt blir beroende av arbetsmarknaden och konjunkturutvecklingen. I detta sammanhang vill vi ta upp frågan om ramterm vid fördelning av det statsbelånade bostadsbyggandet. Det icke statsbelånade bostadsbyggandet fördelas i antal lägenheter. Så var även fallet beträffande det statsbelånade byggandet t. o. m. . Enligt beslut bemyndigades Kungl. Maj:t att, om det visar sig lämpligt, fördela det statsbelånade bostadsbyggandet på annat sätt än i antal lägenheter. beslöt därefter att ramfördelningen för skulle uttryckas i m2 våningsyta. Denna ramterm har även använts vid fördelningen av byggande. Den fördelade ramen för har även uttryckts i m2 våningsyta. Syftet med en fördelning av kvadratmeter våningsyta i stället för i lägenheter var önskvärdheten av återhållsamhet i fråga om rumsytorna för att begränsning av byggnadskostnaderna per lägenhet skulle kunna erhållas. Enligt uppgifter i statsverkspropositionen sjönk den genomsnittliga bostadslägenhetsytan till för statsbelånade flerfamiljshus. Redan innan den nya ramtermen trädde i kraft, hade sålunda en icke oväsentlig sänkning av rumsytorna skett. Det är tveksamt om ytstandarden kan reduceras nämnvärt mera. En ytterligare effekt med ramtermen m2 våningsyta är att småhusbyggandet kan komma att reduceras. Andelen småhus i nyproduktionen steg år men sjönk till en nivå strax . Vi hemställer att i skrivelse till Kungl. begär en redogörelse över erfarenheterna av den försöksvisa användningen av m2 våningsyta som ramterm vid fördelningen av det statsbelånade bostadsbyggandet. Bostadsproduktionen bör givetvis inriktas på att avhjälpa bristen inom de områden där den är störst liksom på orter där industri och annat näringsliv befinner sig i stark utveckling. Sambandet industriexpansionbostadsbyggande är starkt. vill vi understryka regional- och lokaliseringspolitikens betydelse för att inte ytterligare skärpa trycket på bostadsmarknaden i de stora tätortsområdena och i stället underlätta etableringar på orter som är mindre bristpräglade eller där balans inträtt. Lokaliseringsorter inom stödområdet där etablering sker bör självklart erhålla möjligheter till nödvändigt bostadsbyggande. En grundförutsättning för en rationell bostadsplanering och bostadsproduktion är att lämplig mark finns i tillräcklig omfattning och i rätt tid. Som i tidigare riksdagsmotioner framhållit måste kommunerna föra en aktiv markpolitik och se till att en minst tioårig markberedskap skapas. För att ge kommunerna bättre finansieringsmöjligheter för denna verksamhet och även med tanke på det framtida saneringsbehovet bör de statliga markförvärvslånen till kommunerna utökas. I nuvarande läge kan , trots otvivelaktigt större behov, acceptera regeringens förslag att denna lånefond utökas med 20 milj. kr. till 50 milj. kr. för nästa budgetår. Bostadsbyggandets för- och kompletteringsinvesteringar ställer stora anspråk på kommunernas ekonomiska resurser. För flertalet expansiva kommuner är detta ett allvarligt problem. Kostnaderna för dessa investeringar måste oftast bestridas innan kommunen kan väntas erhålla några skatteintäkter på grund av den nya bebyggelsen. Kommunernas lånemöjligheter har dessutom beskurits.