mot · FU021004 · 1971-01-27 00:00:00 — av i Skegrie m. fl. om förstärkning av jordbruksregleringens prissättningssystem, m. m. 1 och med att man i vårt land införde mera fasta regler för jordbrukspolitiken fastställdes också vissa riktmärken för inkomstmålsättningen inom jordbruket. I början var lantarbetarinkomsten jämförelseobjekt, men man övergick senare till att använda industriarbetarinkomsten i dyrortsgrupp 3 såsom riktmärke för jordbrukarinkomsten vid rationella brukningsenheter av viss omfattning. jordbruksbeslut har dessa jämförelseberäkningar officiellt slopats, men man uttalade i samband därmed att det är angeläget att de som arbetar i jordbruket får en ekonomisk standard som är likvärdig med den som yrkesutövare i andra näringar når samt att rationellt bedrivna jordbruk skulle beredas möjligheter att kunna uppnå företagsekonomisk lönsamhet i likhet med vad som sker i annan företagsamhet. Inom Lantbruksekonomiska samarbetsnämndens inkomstgrupp, i vilken olika intressen är företrädda, har utredning gjorts angående jordbrukets inkomstförhållanden och räntabilitet, beräknade på det genomsnittliga marknadsvärdet inom slättbygdsjordbruket. Enligt dessa beräkningar är skillnaderna i inkomsthänseende synnerligen betydande mellan genomsnittsinkomsten för industriarbetare i ortsgrupp 3 och jordbrukare på slättbygden med brukningsdelar på 25 respektive 40 ha. Inkomstförhållandena ter sig på följande sätt beträffande deras arbetsinkomster: 25 ha:s jordbr. 40 ha:s jordbr. 1967 22 213 » 10 973 » 16 923 » 1968 23 293 » 10 218 » 17 016 » 1969 25 224 » 12159 » 18 920 » 1970 28 460 » 12 363 » 17 623 » Som synes är jämförelsen nedslående för jordbrukarna trots att man här har utgått från jordbruk på slättbygderna, dvs. inom de bättre jordbruksdistrikten. Utvecklingen innebär att jordbrukarnas inkomster gått tillbaka som övriga yrkesgrupper kunnat öka sina. De inkomstsiffror som redovisas inom jordbruket är betydligt lägre än de som i den allmänna lönedebatten inför avtalsrörelsen betecknas som låglöneinkomster. som jordbrukarna erhållit dessa verkliga låginkomster måste de stå mycket stora förlustrisker och får vidkännas Vid sidan om beräkningarna över inkomsterna har också undersökningar gjorts angående förräntningen av i jordbruken investerat kapital. Även här har nedslående resultat kunnat redovisas. Förräntningen är mycket låg och oftast visar den negativt resultat dvs. ingen förräntning alls. Vid den senaste beräkningen utförd innevarande år visas en genomsnittsförräntning av för 25 ha:s jordbruken och för 40 ha:s egendomarna en förräntningssiffra av ± . Det är alldeles klart att en sådan situation i längden är helt ohållbar. Den kommer att leda till en nedläggning av jordbruk och en krympning av produktionen långt utöver vad som avsetts och som kan tolereras från försörj ningssynpunkt. Inte ens fullt moderna och rationella brukningsdelar har visat nöjaktig förräntning och inkomst för brukaren. Detta betyder också att jordbrukarna inte vågar ikläda sig kostnader för upprustning och rationalisering av sina egendomar så som skulle vara önskvärt och som de jordbrukspolitiska målsättningarna syftar till. Anspråken på rationaliseringslån visar också en sådan tendens. Målsättningen har alltså inte uppnåtts, utan utvecklingen har i stället gått i motsatt riktning. Rationellt bedrivna jordbruk har inte uppnått företagsekonomisk lönsamhet så som avsågs. Med sådan företagsekonomisk lönsamhet menades normal förräntning å nedlagt kapital och minst samma timlön som lantarbetarna. Fortsätter en dylik låg lönsamhet, kommer detta att resultera i att vi i stället för intensivt bedrivna jordbruk får sådana med förenklad drift, dvs. i regel kreaturslösa. Jordbrukarna animeras i stället att vid sidan om sitt på så sätt bedrivna jordbruk skaffa sig sidoinkomster, t. ex. inom industri, byggnadsverksamhet, trafik, intellektuella yrken etc. Detta förekommer redan. Det betyder att ganska stora jordbruk, som borde vara tillräckliga som underlag för full sysselsättning, blir förvandlade till deltidsjordbruk. Orsaken till den låga lönsamheten kan hänföras till olika förhållanden. jordbruksutredning uttalade att jordbrukets prisutveckling inte skulle tillåtas ske i samma takt som den allmänna prisstegringen, och i prop. nr 1967 framhölls att starka skäl talade för att prissättningen på jordbruksprodukter kännetecknades av viss återhållsamhet. Detta har sannolikt medverkat till den negativa trenden. Men det är inte enda orsaken. Att jordbrukarnas inkomster ter sig som särskilt låga sammanhänger givetvis också med att andra yrkesgrupper lyckats öka sina inkomster i snabbare takt och därmed vidgat avståndet till jordbrukarinkomsten. Om i stället lönestegringarna varit mindre markanta inom andra yrken, skulle naturligtvis inte anmärkningar kunnat riktas i fråga om jordbrukets eftersläpning med samma styrka som . Samhällssolidariteten kräver emellertid nu att vi inte kan tillåta att en så betydande folkgrupp existerar under de ekonomiska förhållanden den nu gör. Den alldeles övervägande delen av vårt folk förstår att den produktion sorn jordbruket frambringar är oersättlig, och man vill att denna produktion skall finnas inom vårt eget land. fanns inom prisättningssystemet ett par korrigeringsregler med vilka man med relativt korta mellanrum kunde anpassa jordbrukets priser efter ändringar dels i världsmarknadsprisnivån, dels i den allmänna inkomstutvecklingen inom landet. Det är obestridligt att denna smidiga anpassning var till fördel då det gällde att bereda jordbruket möjligheter att något så när följa med i den allmänna inkomstutvecklingen. Sedan dessa korrigeringsregler tagits bort och ersatts med den s. k. inflationsregeln som endast träder i funktion en gång under regleringsåret har möjligheterna till denna följsamhet i inkomsthänseende betydligt försvagats. Det är därför nödvändigt att det nuvarande prissättningssystemet kompletteras på sådant sätt att en stabilare prisnivå kan uppnås och en bättre anpassning till den beslutade inkomstmålsättningen kan åstadkommas. Huruvida dessa kompletteringar till prissystemet bör ske genom ett återinförande av de tidigare spärreglerna eller på annat sätt torde närmare få prövas. Behovet av ett säkrare regleringssystem är emellertid uppenbart. Vårt nuvarande system för prissättningen bygger på fasta importavgifter inom en övre och en undre prisgräns, vilket innebär en viss rörlighet i prissättningen. Detta system har såväl för- som nackdelar beroende på vilka intressen man företräder. tillämpades ett system med rörliga importavgifter kombinerat med en kvantitativ importreglering. I vissa andra länder, t. ex. i , och i , är importen av flertalet viktigare jordbruksprodukter kvantitativt reglerad, och i flera länder är jordbruksregleringen kombinerad med olika slags direkta subventioner främst på produktionsfömödenheter. Inom EEC:s jordbrukspolitik syftar man till en fast produktprisnivå, och medlet härför är rörliga importavgifter som ändras alltefter variationer i världsmarknadspriserna. Fördelen med rörliga införselavgifter är att en stabilare producentprisnivå kan upprätthållas, vilket i sin tur möjliggör säkrare planering och mindre risktagande. För konsumenterna är en stabil prisnivå också av värde. Vid såväl 1942 som jordbruksutredningar diskuterades olika prislinjetyper: högpris-, mellanpris- och lågprislinjer. I vår hittillsvarande jordbrukspolitik har högprislinjen tillämpats. Den innebär att produktionen av jordbruksvaror stöds genom gränsskydd i form av införselavgifter, tullar e. d. För producenterna förefaller en högprislinje ha företräde genom att den bättre än andra avspeglar produktionskostnaderna. Lågprislinjen innebär att man med budgetmedel ger tilläggsbetalning åt producenterna varigenom ett lägre pris kan erbjudas konsumenten än som vore berättigat från produktionskostnadssynpunkt. Enligt tidigare utredningar ansågs inte lågprislinjen lämplig att användas för fodermedel och brödsäd men kunde däremot tänkas genomföras beträffande mjölk och mejeriprodukter, kött, fläsk, fabrikspotatis, sockerbetor och oljeväxter. Med den situation som råder på det prispolitiska området kan det starkt ifrågasättas om inte en lågprislinje åtminstone på vissa områden vore att föredra framför högprislinjen. Emellertid anmäler sig en hel rad problem i sammanhanget, och man kan därför inte utan vidare ge ett bestämt förord. Vid en sådan förstärkning av prissättningssystemet som vi anser vara ofrånkomlig torde denna fråga böra allvarligt övervägas. Vad sedan beträffar mellanprislinjen kan denna sägas vara en kombination av de båda övriga. Det allvarliga ekonomiska läge vari vår jordbruksnäring hamnat medför självklart betydande problem och risker. Läget är anmärkningsvärt inte minst därför att det torde vara obestridligt att svenskt jordbruk i genomsnitt står bland de främsta som finns. Inom de områden av vårt land där de klimatiska förhållandena är gynnsammast torde jordbruket i fråga om teknik, rationalitet och avkastningsförmåga knappast överträffas av något jämförbart i hela världen. Det är alltså inte fråga om att hålla en näring vid liv som inte själv visat vilja att försöka stå på egna ben. I stället är det för svenskt jordbruk oförvållade förhållanden som bär skulden till det prekära läget. Skall vårt jordbruk även i fortsättningen kunna hävda sin plats som ett av de förnämsta som finns i fråga om effektivitet och intensitet, så måste det finnas framtidstro och vilja till engagemang hos dess utövare. Det betyder också att det måste finnas vilja och förmåga till fortsatta rationaliseringsinsatser med därav följande risktaganden. Den starkt krympande mjölkproduktionen är ett klart bevis på att om lönsamheten inte är tillräcklig för att upprätthålla produktionen, blir följden att bristsituationer hotar, som lätt kan övergå i bestående bortfall av synnerligen betydelsefulla varor. Skyndsamma åtgärder är därför nödvändiga om inte en krympning av vår produktion av livsmedel skall gå längre ned än som avsetts eller som kan försvaras från samhällsekonomiska, beredskapspolitiska och lokaliseringsmässiga synpunkter. Såsom förut sagts har genom en officiell utredning som gjorts inom Lantbruksekonomiska samarbetsnämndens inkomstgrupp klarlagts att jordbrukets inkomstförhållanden är synnerligen prekära och ej visar tendens till att kunna uppnå den uppställda målsättningen. Med åberopande av vad nämnda utredning utvisat och med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställer om förstärkning av jordbruksregleringens prissättningssystem och i övrigt sådana åtgärder att de inkomstförhållanden och lönsamhetsvillkor för jordbruket som beslöts av riksdag kan uppnås. . () i Skegrie () i Heden () i Arrie