mot · FU021490 · 1971-10-14 00:00:00 — av m. fl. om konjunkturstimulerande åtgärder. har i näringsliv och samhällsekonomi inträffat en följd av händelser, som kräver omedelbara initiativ och insatser från . Företagsnedläggelser och driftinskränkningar har på ett katastrofalt sätt ökat arbetslösheten till det allvarligaste läget på flera årtionden. Enligt undersökning för september var 113 000 personer arbetslösa. ungefär samtidiga mätning av de registrerade arbetslösa gav en siffra i närheten av 58 000. I verkligheten måste arbetslösheten bedömas vara högre än vad dessa siffror anger. har intensiteten i företagsnedläggelser och driftinskränkningar ökat ytterligare. Ett mått på utvecklingens allvar ger varselstatistiken. Drygt 150 företag i olika delar av landet varslade om nedläggning eller inskränkningar i driften, berörande cirka 5 000 personer. Siffrorna innebär en fördubbling i jämförelse med . fram till och med september har varslen berört över 25 000 personer vid nära 1 000 arbetsplatser, vilket jämförelsevis är en mycket hög siffra. Det är ovisst när en konjunkturuppgång kan ske. Man måste räkna med att antalet registrerade arbetslösa kan stiga till 90 000100 000. Den verkliga arbetslöshetssiffran är då väsentligt högre. Dagens arbetslöshetssituation och den förvärring som kan befaras är helt oacceptabel och oförenlig med vår målsättning om såväl full sysselsättning och inkomsttrygghet som en riktig användning av våra resurser. Vi anser det därför nödvändigt att effektiva åtgärder skyndsamt vidtas i syfte att trygga sysselsättningen och produktionen. I den reviderade finansplanen i slutet av vårriksdagen beräknades bruttonationalprodukten öka med 2,. Det torde nu vara uppenbart att inte ens denna låga uppgång kan uppnås. steg BNP med , med 0-0,. Industriproduktionen har för de senare månaderna bedömts ligga under fjolårets nivå. En väsentlig minskning i byggnadsproduktionen har skett. Utrikeshandelns utveckling visar att det främst är förhållandena på hemmamarknaden som förorsakat konjunkturnedgången. Importökningen, som enligt den reviderade finansplanen beräknats till volymmässigt 1971, blev , medan exporten steg med . Men det är att observera att exportökningen försvagats från 13,till 6,. För senare månader har noterats minskad orderingång också från exportmarknaderna. Det förutsattes i den reviderade finansplanen att den privata konsumtionsökningen skulle bli låg 1971, . Men blev det t. o. m. en minskning i jämförelse med 1970, en minskning men en ökning . Orsakerna torde vara flera. Mervärdeskattens höjning ledde till en köprush , vilken tillsammans med momshöjningen i och för sig dämpade efterfrågan . Betydande prisökningar utöver momsen, särskilt 1970 men trots prisregleringen även 1971, minskade konsumenternas köpkraft. Samma verkan hade de kraftiga kommunalskattehöjningar som trädde i kraft med 1971. Den spända och utdragna avtalsrörelsen med uppgörelse först medförde försiktighet och återhållsamhet med inköpen. Första halvårets löner låg ju i stort sett alltjämt kvar nivå. Den svaga konsumtionsutvecklingen är en anledning till sysselsättningsminskningen i industrin. En näraliggande orsak är den osedvanligt kraftiga lageruppbyggnad som skedde 1970 till mycket stor del genom import. Den har i årets finansplan beräknats motsvara en ökning av bruttonationalprodukten med 4 k . Den nödvändiga lageravvecklingen hämmar nu avsättningen av produktion. Det har rått politisk enighet i den ekonomiska politiken om att hålla tillbaka statens och kommunernas investeringar och konsumtion liksom också bostadsbyggandet för att utrymme skulle skapas för ökade industriinvesteringar. Näringslivets konkurrenskraft måste stärkas, särskilt i exportindustrin och den impoitkonkurrerande industrin. I finansplanen beräknades att industriinvesteringarna skulle öka . Utvecklingen har emellertid inte svarat mot prognosen. Sannolikt kommer industriinvesteringarnas uppgång att stanna vid . har bostadsproduktionen hämmats ytterligare genom ett stigande köpmotstånd mot dyra lägenheter, särskilt inom storstadsområdena. Denna utveckling har lett till en väsentlig minskning av sysselsättningen inom byggnads- och anläggningsverksamheten men också till minskad efterfrågan gentemot industrin och därmed till sysselsättningssvårigheter inom denna. Därutöver måste framhållas, att företagsnedläggelser och driftinskränkningar också har föranletts av den hårda räntepolitik och restriktiva kreditpolitik som fördes . Detta gäller särskilt mindre och medelstora företag. Under vårriksdagen var det uppenbart att regeringen och oppositionen bedömde konjunktursituationen väsentligt olika. I finansplanen uttalade finansminister bl. a.: Vi går 1971 in i ett lugnare konjunkturförlopp. Det är inte frågan om någon kraftigare konjunkturavmattning utan utvecklingen präglas fortfarande av aktivitet på hög nivå. Finansministern förutsåg en fortsatt snabb ökning av produktion och handel med fortsatt högt utnyttjande Ännu uttalade finansministern: Jag bestrider, att läget är dystert. Oppositionspartierna hävdade vid vårriksdagen att risken för konjunkturnedgång och arbetslöshet var stor och förordade särskilt mer generella åtgärder till stimulans åt konjunkturen. Krav restes från vårt håll om ytterligare räntesänkning och lättnader i kreditpolitiken, generellt frisläppande av investeringsfonderna utanför storstadsregionerna m. m. De av regeringen medgivna insatserna, som hade huvudvikten vid selektiva åtgärder, bedömde vi som otillräckliga. Arbetsmarknads- och näringslivsorganisationerna hade samma bedömning som oppositionen. Tidskriften (LO) skrev t. ex. : Ska vi kunna undvika en rekordartat hög arbetslöshet måste investeringar och efterfrågan stimuleras. Det räcker inte med de räntesänkningar och övriga ganska blygsamma åtgärder som har vidtagits. Det behövs insatser med en helt annan genomslagskraft inom den ekonomiska politiken, och de måste komma snabbt. Det är dags för regeringen att visa, att det konjunkturpolitiska handlandet inte nödvändigtvis behöver vara senfärdigt. Den fördröjning i den aktiva konjunkturpolitiken som följde genom regeringens felbedömning har minskat möjligheterna att bemästra arbetslöshet sproblemen. Det är påtagligt att den ekonomiska politiken varit i otakt med konjunkturutvecklingen. Under /65, som präglades av högkonjunktur, bedrevs en expansiv finanspolitik med bl. a. stora frisläpp av investeringsfondsmedel. När åtgärder vid togs mot överhettningen, hade konjunkturen redan börjat vända. Åtstramningspolitiken hölls sedan kvar ett stycke in i 1968, när det i stället hade behövts en stimulans. Under /70 vardén statliga upplåningen rekordartad, . Den finanspolitiska åtstramningen mot överhettningen kom först när konjunkturtoppen redan var passerad. Det sistnämnda har kommenterats av Fackföreningsrörelsen i ovannämnda sammanhang enligt följande: Åtstramningen kulminerar alltså , dvs. i ett konjunkturläge, då ekonomin i stället skulle behöva stimuleras. Det är uppenbart, att en sådan ekonomisk politik förstärker de internationella konjunktursvängningarnas verkningar på landets ekonomi i stället för att minska dem. De åtgärder som regeringen medgivit i kampen mot arbetslösheten har varit både selektiva och generella men med stark övervikt på de selektiva. Generella åtgärder har varit uppmjukning av kreditpolitiken med särskild inriktning på industrins investeringar, sänkning av räntan i tre omgångar från ett diskonto på 7 till , införande av ett särskilt investeringsavdrag om 1 för investeringar i maskiner och inventarier, vilket enligt vad som aviserats skall höjas till , samt borttagande av den 25-procentiga investeringsavgiften på s. k. oprioriterat byggande. 1 den akuta arbetslöshetssituationen har av generell natur endast vidtagits en räntesänkning och ställts i utsikt såsom framgått förhöjning av investeringsavdraget för maskiner. De selektiva åtgärderna, som påbörjades , har helt naturligt blivit nödvändigare i den alltmer akuta arbetslöshetssituationen. De har omfattat ökat frisläppande i olika omgångar av investeringsfonderna, åtgärder för ökat bostadsbyggande och igångsättning av statliga och kommunala byggnads- och reparationsarbeten, statliga och kommunala industribeställningar, ökade insatser för beredskapsarbeten och arbetsmarknadsutbildning. Statens och kommunernas investeringar och konsumtion har alltså måst höjas utöver vad som avsågs. Genom traditionellt arbetsmarknadspolitiska åtgärder sysselsätts f. n. nära 100 000 personer. beräknas insatserna direkt beröra 150 000 personer, vilket indirekt skulle ge sysselsättning åt ytterligare 100 000. Det synes oss oförklarligt att regeringen ännu inte gjort någon verklig satsning på generella åtgärder för att få upp aktiviteten i näringslivet. framhålls från regeringen att i stort sett de selektiva åtgärderna bör föredras. Det sistnämnda har kritiserats av näringslivets och arbetsmarknadens organisationer. Vid framhölls, att åtgärderna är otillräckliga och att det är nödvändigt även med generella åtgärder, som kan stimulera konjunkturen. I ett uttalande underströk bl. a.: Den begränsning av investeringarna, som den ekonomiska politiken medfört, har främst drabbat byggarbetsmarknaden men även av byggnadsverksamheten beroende industrier. De vidtagna åtgärderna är enligt vår mening klart otillräckliga för att sysselsättning och produktion skall kunna på tillfredsställande sätt. I det akuta läget får man räkna med att ytterligare åtgärder behövs av direkt arbetsmarknadspolitisk karaktär. Men det är minst lika viktigt att eller möjligt sätta in väsentligt ökade generella åtgärder: dels sådana som direkt ökar motståndskraft och investeringsvilja i näringslivet, dels en konsumtionsstimulans, som indirekt främjar sysselsättningen. 1 den akuta arbetslöshetssituationen måste man, såsom framhållits, i stor utsträckning satsa på traditionellt arbetsmarknadspolitiska åtgärder, som kan ge omedelbar sysselsättningseffekt. Regeringen har medgivit ökade insatser av detta slag. Det ankommer på att pröva behov av och möjligheter till sådana åtgärder. har sedan att göra den slutliga bedömningen. I förevarande sammanhang vill vi understryka angelägenheten av kraftfulla arbetsmarknadspolitiska insatser för de grupper som blivit särskilt utsatta, såsom äldre arbetstagare, handikappade, kvinnor och ungdomar. senast har skogsindustrin drabbats av betydande sysselsättningsnedgång, vilket får konsekvenser även för skogsarbetarna. Arbetslösheten bland tjänstemannagrupperna är väsentligt större är . Sådana problem kräver speciella åtgärder. 1 detta sammanhang vill vi fästa uppmärksamheten på ett par områden där en ökad sysselsättningseffekt bör kunna uppnås . Det ena gäller bostadsbyggandet. Regeringen har i olika omgångar medgivit ett utökat bostadsbyggande. Det stelbenta kvotsystemet synes emellertid vara ett hinder för ett effektivt tillvaratagande av sysselsättningsmöjligheterna. Det finns många kommuner, både små och stora, som har såväl byggarbetslöshet som behov av ökat bostadsbyggande. Om sådana kommuner med god igångsättningsberedskap tilldelas extra kvoter för bostadsbyggande, torde ytterligare cirka 2 0003 000 lägenheter kunna byggas med snabb sysselsättningseffekt. Ett annat område att uppmärksamma är byggande och underhåll av vägar. chef, generaldirektör , uttalade sedan att verket inte har pengar att täcka primära behov som underhåll av beläggning och grusning, vägförstärkning och kurvrätning. Vägstandarden sjunker i relation till trafiken. Det sades vara fråga om kapitalförstöring, försämrad trafiksäkerhet och minskad framkomlighet. Kommunikationsminister har i ett uttalande uttryckt att det i dagens ekonomiskt kärva läge är risk för att många vägbyggen kommer att tidsförskjutas. Det synes oss självklart att det sålunda inte tillgodosedda behovet av vägbyggen och vägunderhåll ger möjligheter till ökad sysselsättning som måste tas till vara. De utökade beredskapsarbetena har till stor del gällt vägarbeten. Men det behov som gäller det ordinarie underhållet och det tidsmässigt inplanerade byggandet synes oss från såväl sysselsättningspolitiska som vägpolitiska synpunkter främst böra tillgodoses genom anslag till förfogande förvägmyndigheterna. Ekonomisk tillväxt och trygghet Avgörande för full sysselsättning och inkomsttrygghet är att hög ekonomisk aktivitet återställs i näringslivet. Detta är nödvändigt också för en rationell användning av resurserna. Detta problem har nära samband med en annan mycket väsentlig fråga, nämligen bytesbalansen gentemot utlandet. Fr. o. m. 1965 har vårt land haft betydande bytesbalansunderskott. Handelsbalansen har ofta haft miljardunderskott. Vår import har alltså överstigit exporten. Bytesbalansens underskott har ökats ytterligare genom fortgående försämring av 1*-1971. tjänste- och turistbalansen. Underskottet i turistnettot är . Oberoende av hur ett system för växelkurserna kommer att utformas är det givetvis nödvändigt att vi kan hålla balans i affärerna med utlandet. I årets finansplan skrev finansministern bl. a.: Vår politik för full sysselsättning och rättvis inkomstfördelning är liksom möjligheterna att bistå de fattiga länderna beroende av att balansen i utrikesbetalningarna återställs. Det blir på varusidan som vi måste åstadkomma den nödvändiga förbättringen, dvs. genom att vända underskottet i handelsbalansen till ett kraftigt överskott. Enligt långtidsutredningens bedömning är det nödvändigt med ett överskott i handelsbalansen om 2 å 3 miljarder för ett genomsnittsår. En sådan omsvängning kräver, såsom understrukits i årets finansplan, återhållsamhet i fråga om den efterfrågan som inriktar sig på importen och att resurserna inriktas på att öka exporten. har handelsbalansen förbättrats för tiden från ett underskott på nära 1 400 milj. till ett överskott på nära 1 300 milj. Men detta är uppenbarligen endast en temporör förbättring, föranledd av omsvängningen i lagerinvesteringarna, förbättrade bytesförhållanden med utlandet och den minskade efterfrågan som kännetecknat hemmamarknaden. Det är sålunda nödvändigt att väsentligt stärka vår industriella konkurrenskraft och exportförmåga. Det innebär, såsom finansministern understrukit i årets finansplan, att den nödvändiga utbyggnaden av produktionsapparaten måste komma till stånd utan dröjsmål. har räknat med att balans i utrikesbetalningarna skulle kunna uppnås , om industrins investeringar går upp med 6,. har betonat att industrins investeringsutveckling första år kommer att vara avgörande för våra möjligheter att snabbt komma till rätta med bytesbalansproblemet, som sålunda är av stor betydelse för full sysselsättning och ekonomisk tillväxt och trygghet. liksom tidigare har i finansplanen understrukits att prioritet måste ges åt industriinvesteringarna. Men resultatet har inte blivit det avsedda och erforderliga. 1968 steg industrins investeringsvolym med i genomsnitt endast 1,, väsentligt under vad som bedömts nödvändigt. Under högkonjunkturåren 19691970 stannade uppgången vid 5,3 resp. 5,, vilket alls inte motsvarade beräkningarna. Det finns sålunda ett stort uppdämt behov av industriinvesteringar, särskilt för den utlandskonkurrerande industrin. De otillräckliga industriinvesteringarna innebär att kapacitetstillväxten i den svenska industrin sackat efter i förhållande till våra främsta konkurrentländer. Utbyggnaden och förnyelsen av industrin har varit otillräckliga för att skapa kapacitet för en nödvändig exportproduktion och en hemmamarknadsproduktion som effektivt kan konkurrera med importen. Det har i olika sammanhang, bl. a. i årets finansplan, omvittnats att vi gick in konjunkturuppsving kapacitetsmässigt dåligt förberedda, vilket innebar att exporten inte kunda växa i takt med en stigande internationell efterfrågan. 1 viss mån är detta en orsak också till dagens arbetslöshetsproblem. Det är en ofrånkomlig slutsats att misslyckandena med att på erforderligt sätt stimulera fram industriinvesteringarna måste bero på fel i den ekonomiska politiken och näringspolitiken. Det har från vårt håll ofta påtalats att den ekonomiska politiken haft en felaktig avvägning mellan penningpolitik och finanspolitik. Det har varit en ensidig satsning på kredit- och räntepolitik, som bibehölls in över 1970, då en stramare finanspolitik sattes in, dock först sedan konjunkturtoppen passerats. Denna avvägning i den ekonomiska politiken, som alltså kännetecknat en följd av år, har dels öppnat för en för snabbt växande import och därmed försvårat bytesbalansproblemet, dels hämmat kapacitetstillväxten i näringslivet. En alltför hård kreditpolitik har gett utslag i ett växande antal företagsnedläggelser och permitteringar. När en kreditpolitisk åtstramning med den högsta räntan sattes in 1969-1970 hejdades ett för högkonjunkturen normalt investeringsuppsving. Kreditrestriktionerna resulterade i att näringslivets upplåning på den reguljära kreditmarknaden sjönk med 3 miljarder, just när man begärde väsentligt ökade industriinvesteringar. Enligt en undersökning av uppgick kreditrestriktionernas direkt investeringshämmande effekt till av investeringsnivån för den totala industrin och till . Förnyelsen av produktionsapparaten motverkades. Antalet företagsnedläggelser steg t. o. m. under högkonjunkturen. I många fall har det varit svårt för dem som därmed blivit arbetslösa att finna nya sysselsättningar. I betydande del har också väl utvecklingsbara företag tvingats till nedläggning. Det har alltså varit en felaktig strukturpolitik, som särskilt genom skärpning 19691970 måste betraktas som en väsentlig anledning till de aktuella svårigheterna i näringslivet och på arbetsmarknaden. De mindre företagens utveckling Det framstår som särskilt allvarligt att kreditrestriktionernas bromsande effekt, i synnerhet 19691970, drabbade de mindre och medelstora företagen mycket hårt. För den stora huvuddelen av industriinvesteringarna svarade de största företagen. Börsbolagens fasta investeringar steg i volym 19691970. De mindre och medelstora företagen måste till följd av den ekonomiska politikens utformning minska sina investeringar kraftigt och särskilt 1970. Nedgången har beräknats till , räknat på investeringsnivån . Hårdast träffades företag med 10200 anställda. De mindre företagens tillväxtmöjligheter är obestridligen av stor betydelse för den ekonomiska utvecklingen. Men de utvecklingsmöjligheter som de representerar har inte tillvaratagits på tillfredsställande sätt. De negativa konsekvenserna härav blir allvarligare i ett läge, då vi som ofrånkomligen måste stärka handelsbalansen väsentligt. Det är till mycket stor del de mindre och medelstora företagen som har att på hemmamarknaden klara konkurrensen med importen. Många mindre företag har en viktig funktion som underleverantörer åt de stora exportföretagen och är på det sättet en förutsättning för en exportframryckning. Det måste också förutsättas att den exportökning som eftersträvas nödvändiggör att de mindre företagen i ökad utsträckning går ut på exportmarknaderna. Men detta har alltså i väsentlig grad försvårats genom den investeringsbroms som genom den ekonomiska politikens utformning satts på de mindre och medelstora företagen. För att tillväxt och sysselsättning skall kunna är det alltså nödvändigt att den ekonomiska politiken och kreditpolitiken utformas så, att de mindre och medelstora företagen ges tillräckliga investeringsmöjligheter. har, såsom framhållits, understrukit den avgörande betydelse som industriinvesteringarna första år har för utvecklingen framöver. Uppgången 1970 blev trots högkonjunkturen mindre än vad som enligt långtidsutredningen krävs genomsnittligt för femårsperioden. I finansplanen räknade finansministern med en ökning på . Det är nu tydligt att inte heller denna beräkning kommer att svara mot verkligheten. Uppgången torde stanna vid och den kan bli lägre. Enligt gjorda undersökningar förväntas industriinvesteringarna ligga kvar på samma nivå som . Den nödvändiga uppgången skulle alltså än en gång utebli. har regeringen medgivit vissa generella åtgärder av betydelse för näringslivets strävan till utbyggnad och förnyelse. Kreditrestriktionerna har uppmjukats, räntan har sänkts och ett särskilt investeringsavdrag för maskiner har införts. Men åtgärderna har kommit sent och de har visat sig otillräckliga. LO:s utredningsavdelning har i sin ekonomiska översikt framhållit att den investeringsutveckling som kan förutses för industrin 1971 är otillräcklig: Totalt är investeringsökningen över den tidigare lågkonjunkturens låga nivå. Det torde behövas väsentliga ekonomisk-politiska insatser för att bringa upp dem på en nivå, som svarar mot vad som på lång sikt är önskvärt för att skapa en stabil grundval för den svenska handelsbalansen. Det är vår bedömning att väsentligt kraftfullare åtgärder än vad regeringen medgivit är nödvändiga. Vi framhöll detta under vårriksdagen. Den svåra arbetslösheten gör det desto angelägnare. En ytterligare räntesänkning bör genomföras. Det gäller inte minst räntan på långa lån. Kvarstående kreditrestriktioner gentemot näringslivet måste avvecklas. För de mindre och medelstora företagen måste mot bakgrunden av den investeringsnedgång som drabbat dem genom den tidigare kreditpolitiken väsentligt bättre investeringsfrämjande kreditmöjligheter skapas. Över huvud taget måste ett sådant ekonomiskt klimat skapas att de för kapacitetstillväxt och sysselsättning nödvändiga investeringarna kommer till stånd. I det förevarande sammanhanget avser vi att framföra två förslag, som har en direkt och mera omedelbar betydelse i det akuta krisläget, dvs. en förhållandevis snabb sysselsättningseffekt. Det ena gäller investeringsavdrag för näringslivets byggnader. har industrins byggnadsinvesteringar sackat efter i förhållande till maskininvesteringarna. De ökade 1970 , beräknas bli oförändrade och bedöms få en klart vikande tendens. En ökning i byggnadsinvesteringarna i näringslivet skulle få en direkt och sysselsättningsfrämjande effekt. Arbete kan därigenom beredas åt nu arbetslösa byggnadsarbetare, och en ökad efterfrågan skulle skapa nya sysselsättningstillfällen i olika delar av industrin. Ett särskilt investeringsavdrag för näringslivets byggnader bör därför nu införas enligt i stort sett samma konstruktion som gäller för maskininvesteringsavdraget. Den andra åtgärd, som vi nu förordar, är borttagande tills vidare av den löneskatt, som utgår i form av s. k. allmän arbetsgivaravgift. Denna skatt, som från utgår av lönesumman, är en förhållandevis hårdare belastning på arbetskraftsintensiva företag. I stor utsträckning gäller det mindre och medelstora företag. Ett borttagande av löneskatten nu måste bedömas som ett effektivt konjunkturpolitiskt medel mot arbetslösheten. Det skulle betyda, att många företag med svårigheter får ökad motståndskraft och överlevandeförmåga. Företagsnedläggelser skulle kunna undvikas och sysselsättning upprätthållas. skulle investeringarna främjas. För många företag skulle härmed öppnas en möjlighet att ställa om till en effektivare produktion. De härmed ökade investeringarna skulle främja bevarad och ökad sysselsättning inom byggnadsverksamheten och i olika delar av industrin och servicenäringarna. Den privata konsumtionen minskades, såsom redovisats, som en följd av köprushen , kommunalskattehöjningarna, prisstegringarna och den försiktighet, som den spända och utdragna avtalsrörelsen manade till. Det får hållas för sannolikt, att den privata konsumtionen inte kan ökas i så stor utsträckning, att den i den reviderade finansplanen beräknade årssiffran uppnås. Kommunalskattehöjningar och prisstegringar, som också ökar den statliga direktskatten, har minskat realinkomsterna. Efter avtalsrörelsen måste bedömningen dock vara att köpkraften ökats. Om så inte är fallet, är det en allvarligare företeelse i vårt samhälle än en konjunkturpolitisk. Det är uppenbart, att en ökad köplust börjat göra sig gällande. Ytterligare uppgång kan väntas, när de retroaktiva lönerna helt utbetalats och den nya lönehöjningen trätt i kraft.