mot · FU02877 · 1971-01-27 00:00:00 — av herrar i Agnäs och om statens ekonomiska ansvar för ett alternativ till Den svenska regeringsformens berömda § 16 har en internationell åter klang i artikel 18 i FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna. har rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Denna rätt innefattar frihet att byta religion eller tro och att ensam eller i gemenskap med andra offentligt eller enskilt utöva sin religion eller tro genom undervisning, andaktsövningar, gudstjänst och iakttagande av religiösa sedvänjor. En viktig del av den i artikeln nämnda friheten är uppfostringsrätten. I 1960 lyder den: Fördragsslutande stater är ense om att det är vä sentligt att respektera föräldrars och andra laga målsmäns frihet, för det första att välja andra läroanstalter för sina barn än de som upprätthålles av de offentliga myndigheterna men som motsvarar de minimikrav för undervisning som må ha fastställts eller godkänts av vederbörande myndigheter, och för det andra att på ett sätt som överensstämmer med formerna för landets rättstillämpning tillförsäkra barnen en religiös och moralisk uppfostran i enlighet med deras egen övertygelse; och ingen person eller grupp skall påtvingas en religiös fostran som inte överensstämmer med hans eller deras övertygelse. Denna konvention antogs av riksdag 1967 utan reservation, till skillnad från variant, mot vilken reserverat sig 1953, bl. a. med motiveringen att befrielse från religionsundervisningen ej kunde beviljas barn till föräldrar med trosbekännelse. Kyrkomötet fann denna skrivning stridande mot skollagens 27 § och ansåg intet hinder föreligga för kyrkan att begära hos Kungl. Maj :t att i skolans ställe få sköta religionsundervisningen. reservation ansågs hävd genom antagandet av . Enligt principen om uppfostringsrätten skall alltså förälder eller annan målsman bestämma om sina barns fostran och undervisning. Den allmänna skolan i vårt land uppfattas av stora grupper föräldrar som klart negativ till tro och sed, fastän dess undervisningsplan fullt tillämpad och efterföljd skulle meddela objektiv undervisning och även ge stöd åt de unga i livets valsituationer samt skänka moralisk styrka och livsorientering. Det finns redan kristna grupper som bildat föreningar i syfte att själva ordna undervisning i kristendom och livsåskådningsfrågor och som ser som enda utväg att förutsätta en helt självständig skola, ett alternativ till den allmänna och obligatoriska skolan. De önskar en prägel åt hela skolan, en klart målsättning med fast ordning, etisk fostran på grund. De önskar en skola med morgonbön, gedigen missionsinformation, fördjupad insikt om kristendomens fundamentala betydelse för hela vår odling och den respekt för människovärdet ur vilken demokratin vuxit fram. De önskar en ny skola som bättre kan hjälpa de unga att mogna till starka och goda människor, skickade att uthärda i en rolös tid och en komplicerad tillvaro. De tror att många av misshälligheterna och de mörka sidorna i ungdomsvärlden vi tänker på narkotika, alkoholbruk, rökning och skolleda beror på att vår skola trots alla sina övriga förtjänster försummat att slå vakt om kristendomen, vår kulturs och vår demokratis fundamentala värde. De medborgare som är beredda att skapa en alternativ skola är som skattebetalare med och betalar undervisningen. Deras krav att själva få besluta om sina barns skolgång överensstämmer med alla demokratiska principer, och därför bör den skola de skapar i vanlig ordning få anslag till lokaler, material och lärarlöner. Principen bör vara att skolpenningen följer eleven oavsett vilken skola han undervisas i, förutsatt att skolan ger fastställda kunskaper och nöjaktig kompetens. Principen att skolpenningen följer eleven finns redan i andra länder. De länder som tillåter alternativ skola har goda erfarenheter att redovisa. De negativa verkningar i form av en uppsplittring av elevkår och hem, som man framfört oro inför i samband med diskussionen kring fjolårets motion om alternativ skola, saknar grund. Liksom vi i har kristna bekännare och ivriga kyrkobesökare som utan irritation lever mitt ibland medborgare som helt tar avstånd från bekännelse och gudstjänst, kan barnen sämjas och hemmen existera vid varandras sida utan negativ verkan. Med stöd av vad ovan framförts hemställes att hos Kungl. Maj:t anhåller att undervisningen betalas av statsmedel vare sig den sker i den vanliga eller i motsvarande alternativ skola. () ()