mot · FU021011 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. I de riktlinjer för den framtida jordbrukspolitiken som drogs upp av riksdag har angivits en rad olika målsättningar. Dessa brukar sammanföras i begreppen produktions-, rationaliserings- och inkomstmålsättningen. Det torde redan från början ha stått klart att de uppställda målen för jordbrukspolitiken var svåra att förena och delvis helt oförenliga. Till klarast uttryck kommer detta när det i proposition och riksdagsbeslut sägs att prissättningen skall avvägas med beaktande av samhällets, jordbrukarnas och konsumenternas intressen. Dylika målkonflikter är inom politiken inte ovanliga, eftersom det ofta gäller att avväga olika intressen mot varandra och söka finna vägar som tar rimlig hänsyn till alla berörda parter. Här bör emellertid framhållas att jordbrukspolitikens utformning och praktiska tillämpning är avgörande för näringens ekonomiska villkor och därmed för lantbrukarnas möjligheter att följa med i den allmänna standardutvecklingen, ekonomiskt och socialt. Eftersom det rör sig om en viktig basnäring och en stor grupp människor, har därför jordbrukspolitikens utformning mycket stor betydelse. Å andra sidan påverkar jordbrukspolitiken också livsmedelspriserna och därmed levnadskostnaderna för alla människor. De priser som gäller i producentledet och som är avgörande för lönsamheten i jordbruksföretagen får dock allt mindre betydelse för konsumentpriserna beroende på stigande förädlingsgrad, moms etc. Även en relativt stor procentuell sänkning av producentpriserna ger alltså i regel ett ganska litet utslag i konsumentledet. Strävandena efter att hålla livsmedelspriserna nere får därför inte ske genom att vi vägrar tillerkänna producenterna av livsmedelsråvaror dvs. lantbrukarna rimlig lön för deras arbete och skälig ränta på nedlagt kapital. Med hänvisning till främst produktionsmålsättningen har statsmakterna till fullo iakttagit riksdagsmajoritetens uttalande om återhållsamhet med prishöjningar. Redan efter denna korta tid har denna politik medfört mycket allvarliga konsekvenser. Jordbrukarna, som redan förut utgjorde en utpräglad låginkomstgrupp, har hamnat i en ekonomisk kris som kräver omedelbara åtgärder för att kunna hävas. Produktionsutvecklingen har lett till en sänkning av självförsörjnings graden i fredstid och en stark försämring av livsmedelsberedskapen inför en avspärrning. Vår fredstida produktion är nämligen nu i allt högre grad beroende av importerade råvaror, främst proteinfoder, handelsgödsel och drivmedel. Enligt vår bedömning är livsmedelsberedskapen sämre än den riksdag ansåg acceptabel. I detta läge mäste jordbrukspolitikens inriktning ändras och tyngdpunkten flyttas från produktionsmålsättningen till inkomst- och rationaliseringsmålsättningen. Vi måste nu se till att lönsamheten förbättras så att näringen blir attraktiv och stimulans ges till en fortsatt uppbyggnad av rationella företag av olika storlek och inriktning. En del effekter av den nuvarande jordbrukspolitiken kan ganska lätt iakttas. Nedlagda åkrar, förfallna hus, allmän förbuskning och förstumning av områden som ännu för något årtionde sedan var blomstrande jordbruksbygder tillhör dessa lätt iakttagbara förändringar. Likaså att man på arbetsplatserna ofta finner personer som övergett lantbrukaryrket eller är deltidslantbrukare trots att de haft brukningsdelar som rimligen borde kunnat vara räntabla. Andra konsekvenser ligger inte i lika öppen dag. Statistiken visar t. ex. att rationaliseringsverksamheten bromsats upp. De av fastställda kreditgarantiramarna har inte på långt när utnyttjats. Under senast kända budgetår, 1969/70, beviljades kreditgarantier för endast 147,1 milj. kr., medan ramen var 300,5 milj. kr. Motsvarande tendens torde i förstärkt form gälla innevarande år. I årets statsverksproposition bedöms nedgången vara tillfällig och bl. a. beroende av svaga skörd. Enligt vår uppfattning är dock den bristande investeringsviljan i huvudsak orsakad av den ytterst svaga lönsamheten i jordbruket och den pessimism som beslut skapat. Landets jordbrukare har i stor utsträckning förlorat tron . Om inte en radikal lönsamhetsförbättring i förening med ett vänligare psykologiskt klimat snabbt ernås, kommer inte investeringsviljan att återvända. Därmed bromsas den tekniska utvecklingen, och jordbruket hamnar i ett sämre konkurrensläge. Detta är en allvarlig aspekt inte minst inför en kommande anslutning i någon form till EEC. En viktig orsak till att kreditgarantiramarna inte utnyttjats är också den restriktivitet som karakteriserar rationaliseringskungörelsen och dess tillämpningsföreskrifter. Kraven i fråga om areal- och besättningsstorleken för att företagen skall erhålla statligt rationaliseringsstöd är alltför höga. Objekten räcker inte till. Enligt vår uppfattning måste en allmän uppmjukning av nu gällande bestämmelser ske för att en önskvärd och nödvändig aktivitet skall uppnås. Vi anser bl. a. att nuvarande generella undantag från möjligheten att få rationaliseringsstöd för deltidsjordbruk måste slopas. Vid sådana företag kan ofta en mycket hög rationalitet uppnås, och det måste då vara ett allmänt intresse att även produktions former av detta slag främjas. Det är ofta fråga om ganska små investeringar med stor marginell effekt. En annan punkt i rationaliseringskungörelsen, som vi anser bör mjukas upp, är kravet på en genomgripande yttre rationalisering för att bidrag skall kunna utgå till inre rationalisering. Nedre gränsen för tillskottsköp har i tillämpningsföreskrifterna angetts till 10 ha. Erfarenheten har visat att detta krav inte är rimligt och utgör ett hinder för stöd åt betydelsefulla rationaliseringsåtgärder, exempelvis dikning. Inte heller reglerna för stöd åt successiv uppbyggnad av företag är utformade så att de på ett ändamålsenligt sätt kan utnyttjas för en naturlig rationaliseringsprocess. Rationaliseringsorganen måste här ges ökad frihet att pröva ärendena från fall till fall. Enligt vår mening bör målsättningen för rationaliseringsinsatserna vara åstadkommandet av bärkraftiga familjejordbruk. jordbruksbeslut uttalades att rationaliseringsåtgärderna skulle syfta till successiv uppbyggnad av bärkraftiga företag. Detta beslut om successiv uppbyggnad bör enligt vår mening realiseras på det sättet att i första hand de mindre brukningsdelarna blir föremål för sådana förstärkningsåtgärder som leder till en uppbyggnad av dessa till bärkraftiga familjejordbruk. Tyvärr tillämpas rationaliseringsbestämmelsema ofta så att de mindre brukningsenheterna helt vägras såväl långivning som andra åtgärder. Vi anser också att den stelbenta uppdelningen av de kombinerade företagen i en skogs- och en jordbruksdel måste upphöra. För den enskilde företagaren med ett kombinerat jord- och skogsbruk är denna uppdelning verklighetsfrämmande. Principen innebär enligt vår uppfattning en direkt diskriminering av skogs- och mellanbygderna. Vi anser också att man bör öppna möjligheter för enskilda personer att få statligt stöd för förvärv av rena skogsbruksföretag. Vi finner det angeläget att i detta sammanhang ta upp sambandet mellan jordbruk och naturvård och det förslag till särskilda stödåtgärder för att genom jordbruksdrift hålla nedläggningshotad åker öppen som framlagts av en särskild arbetsgrupp knuten till . Det är värdefullt att här ha fått fastslaget att samhället har intresse av att hotade odlingsbygder hålls öppna och att insatser av detta slag bör ekonomiskt ersättas. Vid sin prövning av garantilån och övriga rationaliseringsåtgärder är lantbruksnämnderna nu låsta vid de ekonomiska betraktelsesätten. Endast de företag som kan visa upp en godtagbar ekonomisk lönsamhet genom rationaliseringsinsatser kommer i åtnjutande av sådana åtgärder. I många fall kan bevarandet av ett jordbruk vara nödvändigt ur naturvårds- och miljövårdssynpunkter. Lantbruksnämnderna är nu praktiskt taget förhindrade att anlägga sådana hänsyn vid sina rationaliseringsåtgärder. Enligt vår mening bör därför rationaliseringsbestämmelsema kompletteras på sådant sätt att även hänsyn till naturvård och miljövård beaktas vid långivningen. På ett område finns anledning att visa större restriktivitet med rationaliseringsstöd. Det gäller företag för animalieproduktion i stor skala som saknar eller har ett begränsat arealunderlag. har allt fler erfarenheter vunnits som talar emot denna företagsform. Detta gäller särskilt deras föroreningseffekt och miljöförstörande konsekvenser. Statsmakterna bör dra slutsatser härav och i fortsättningen inte lämna stöd åt sådana företag. På produktionssidan har den nuvarande jordbrukspolitiken med dess starka återhållsamhet i fråga om pris- och inkomstutvecklingen medfört betydande balansrubbningar. Parallellt med en mycket snabb utslaktning av kor och minskning av mjölkproduktionen har vi fått överskott på spannmål. Nedgången i mjölkproduktionen har gått mycket hastigare än någon väntat, och produktionen var 1970 nere i en nivå som jordbruksutredningen upptog som lägsta prognosalternativ för . Det står klart att den svaga lönsamheten i mjölkproduktionen varit huvudorsak till den starka produktionsnedgången. Den naturliga avgång som sker av producenter motsvaras inte av nyetableringar helt enkelt därför att det inte går att få en investeringskalkyl för mjölkproduktion att gå ihop. Mjölkproduktionen har underskridit den nivå som ansetts vara den nedre gräns som kunde accepteras ur försörjnings- och beredskapssynpunkt. Problemet är nu vilket producentpris som krävs för att vända den nedåtgående produktionskurvan. Man har här uppenbarligen nått den situation som beskrivs i proposition 1967: 95, där det heter: »Det måste emellertid också vara en självfallen utgångspunkt för prissättningen att de som är sysselsatta inom jordbruket skall kunna nå en ekonomisk standard som är likvärdig med den som erbjuds inom andra näringar. Detta är dessutom en förutsättning för att kunna upprätthålla en jordbruksproduktion av den storlek som försörjningsberedskapen kräver.» Utskottet och kompletterade och skärpte på denna punkt vad som sagts i propositionen och anförde: »Även utskottet vill understryka att det är angeläget att de som arbetar i jordbruket får en ekonomisk standard som är likvärdig med den som yrkesutövare i andra näringar når. Med detta avser utskottet bl. a. att möjlighet bör beredas till företagsekonomisk lönsamhet vid rationellt bedrivna jordbruksföretag i likhet med de lönsamhetsförhållanden som råder inom näringslivet i övrigt.» mjölkpriskommitté har klart visat den stora betydelse mjölken har i folkkosten. Mjölk- och köttproduktionens nyckelroll för livsmedelsberedskapen är också helt uppenbar. Det är därför ytterst ange läget att produktionen av mjölk upprätthålls på en sådan nivå att vårt lands behov av mjölk och mejeriprodukter tryggas. Detta problemkomplex torde vara en av huvudfrågorna vid de nu pågående förhandlingarna om prissättningen på jordbruksprodukter för tiden efter . Vi utgår ifrån att man därvid söker finna lösningar som ger mjölkproducenterna en behövlig pris- och lönsamhetsförbättring utan att konsumtionen av detta viktiga och värdefulla livsmedel påverkas negativt. Det kan för övrigt finnas anledning att i den situation som uppkommit göra en allmän kartläggning av de möjligheter som föreligger att vid sidan om direkta prishöjningar på produkterna förbättra jordbrukets lönsamhet och näringsutövarnas sociala situation. Känt är att jordbrukarna i bl. a. EEC-ländema på sådana vägar tillförs betydande belopp jämfört med vad fallet är i vårt land, vilket kan vara ett ytterligare skäl för en dylik kartläggning och prövning. Dylika åtgärder kan vara produktneutrala, såsom t. ex. förbilligande av produktionsfömödenheter, direkta subventioner, skattelättnader m. m. I anslutning till vad vi sagt om rubbningar i produktionsbalansen, med bl. a. spannmålsöverskott som följd, kan det nu också finnas skäl att pröva om inte utökning av sockerbetsarealen vore motiverad. Vi är givetvis medvetna om att ett flerårsavtal gäller för sockerbetsodlingen, men om parterna kan enas därom borde det vara möjligt att revidera avtalet och basera fortsättningen på en större areal, förslagsvis 50 000 ha. Med hänvisning till vad ovan anförts får vi hemställa att måtte 1. uttala sig för att en inkomst- och lönsamhetsförbättring åstadkommes inom jordbruket så att den av riksdag uttalade målsättningen om företagsekonomisk lönsamhet blir uppfylld; 2. i skrivelse till Kungl. Maj:t begära sådana ändringar i bestämmelserna rörande statligt stöd till jordbrukets rationalisering att a) deltidsjordbruk erhåller möjlighet till rationaliseringsinsatser i likhet med vad som förekommer för övriga jordbruk, b) ett successivt uppbyggande av bärkraftiga familjejordbruk i första hand grundas på åtgärder för förstärkning av de mindre brukningsenheterna, c) även skogsdelen vid kombinerade brukningsenheter tas i betraktande vid bedömningen av rationaliseringsåtgärderna, d) möjligheter öppnas för enskilda personer att få statligt stöd för förvärv av rena familjeskogsbruk, e) lantbruksnämnderna utöver de ekonomiska bedömningarna även skall utgå från naturvårds- och miljövårdshänsyn vid sina 3. i skrivelse till Kungl. anhålla om snabba åtgärder för att säkra en tillräcklig tillgång på mjölk och mjölkprodukter inom landet; 4. besluta att med hänsyn till miljövårdsaspekterna stödgivning till den utanför det egentliga jordbruket förekommande s. k. »fabriksmässiga» produktionen av jordbruksvaror skall upphöra; 5. i skrivelse till Kungl. anhålla om prövning av möjligheterna att vid sidan av direkta prishöjningar på jordbruksprodukter även använda insatser av mera produktneutral karaktär; samt 6. uttala sig för en utökning av sockerbetsodlingen till förslagsvis . () () . () i Skegrie () i Luttra () i Glömminge () i Bäckmora