mot · FU02991 · 1971-01-26 00:00:00 — av m. fl. om landskapsvård såsom villkor för tillstånd till förvärv av jordbruksfastighet, m. m. I den allmänna miljödebatt som förekommer i vårt land spelar naturvårdsfrågorna en framträdande roll. Allt fler bedömer hithörande problem som mer och mer väsentliga. Att det svenska kulturlandskapet ändrat karaktär är naturligtvis avhängigt av den omvandling på jordbrukets område som skett och sker. Den jordbrukspolitik som riksdagsmajoriteten beslutat om har medfört en snabb krympning av både areal och antal brukare, och detta sätter sina spår bl. a. i en försämrad landskapsvård. Under århundraden har jordbrukarna i utövningen av sin näring svarat för en landskapsvårdande uppgift, som vi alla dragit nytta av. Först när antalet brukare minskat i den snabba takt som skett har svenska folket blivit medvetet om den negativa effekt detta medfört på landskapsvården, och reaktionerna har inte uteblivit. Allt fler människor bor i tätorter, vilket medfört ett större behov av att komma ut i naturen. En större biltäthet möjliggör detta. Detta får i sin tur till följd att fler och fler konfronteras med en natur som många finner alltmer förbuskad. Den debatt som pågår tyder klart på att människorna önskar en annan utveckling, och frågan om hur en sådan skall ernås och till vilken kostnad pockar på en lösning. På många områden har det blivit vanligt att kommunerna fått ikläda sig kostnader för nya samhälleliga uppgifter, som den förda politiken skapat, som staten övervältrat en del av sina åtaganden på kommunerna. Det är en utveckling som, därest ingenting görs, med all sannolikhet kommer att bli följden även när det gäller kostnaderna för landskapsvården. Kravet på en aktiv landskapsvård kommer med all rätt att resas så starkt att det är hög tid att söka lösningar av ett problem, som annars om kommer att kosta enorma belopp. Trots allt kan ännu en hel del räddas med relativt måttliga ekonomiska insatser. Som vi framhållit ovan har landskapsvården under århundraden ombesörjts av jordbrukarna utan att någon egentligen tänkt på detta eller funnit något anmärkningsvärt häri. Även om dessa också kommer att svara för en stor del av här aktuella uppgifter, finns det redan stora områden i landet som klart vittnar om att speciella åtgärder måste sättas in. Det borde stå ganska klart att ansvaret både ekonomiskt och i övrigt måste ligga hos staten. Sättet på vilket staten skall klara denna uppgift kan inte entydigt anges. Flera vägar måste beträdas, bl. a. för att hålla det hela inom en rimlig kostnadsram. Tänkbart är att genom skogsvårdsstyrelsemas och försorg staten direkt svarar för landskapsvården utefter de större trafiklederna, medan man kan tänka sig ett indirekt engagemang inom andra områden. Här bör möjligheter finnas att utnyttja jordbrukarna, som mot en viss ersättning åtager sig landskapsvårdande uppgifter vid sidan av sin egen näringsutövning. Detta kan ske dels i form av rent röjningsarbete, dels genom att vederbörande jordbrukare håller önskvärda arealer i skick genom betesdrift eller på annat sätt. Om man hindrar åkerarealen från att förbuskas, bevaras också en värdefull åkerreserv. har som bekant nya köparkategorier av jord- och skogsfastigheter kommit in i bilden. Olika skäl för förvärv har med stöd av gällande författning föreburits, och förvärvstillstånd har beviljats. Ofta har det förhållit sig så att vederbörande köpare icke bosatt sig på fastigheten eller i dess omedelbara närhet. Följden har ofta blivit att åkerjorden har planterats med skog, vilket naturligtvis i många fall - men långtifrån alla - har varit en riktig åtgärd. Kring vägar och byggnader har förbuskning skett till nackdel för landskapsbilden i allmänhet och för de människor som bor i omedelbar närhet av dylika »fjärrägda» fastigheter i synnerhet. Att tänka sig enbart jordbrukarna som landskapsvårdare är helt orimligt, och därför måste, som vi påpekat, bl. a. statens ansvar öka väsentligt. Fråga är om inte tiden är mogen att ta konsekvenserna av utvecklingen genom att låta alla presumtiva köparkategorier ta en del av ansvaret för landskapsvården. Ett sätt vore, enligt vår mening, att det i de allmänna bestämmelser som gäller för erhållande av förvärvstillstånd ingick ett krav om att vederbörande som villkor för förvärv ger sitt medgivande till att en viss areal hålls i från landskapsvårdande synpunkt acceptabelt skick. Självfallet bleve det nödvändigt att tillämpa en dylik bestämmelse från fall till fall, där hänsyn måste tagas till fastighetens storlek, arrondering, läge i förhållande till andra fastigheter och annan övrig bebyggelse, beröring av allmänna och enskilda vägar, sjöar, kuster etc. Lantbruksnämnderna skulle enligt vår mening få ytterligare ett moment att ta hänsyn till vid prövning av förvärvstillstånd. Givetvis kan det i vissa fall vara utomordentligt svårt att ange i vilken omfattning krav på landskapsvård skall uppställas. I ett fall kan det bli mer omfattande än i ett annat. I fall som rör förvärv av fastighet till aktiva jordbrukare torde tillämpningen av ett villkor av denna art vara överflödig med hänsyn till vad som sagts i motionen angående denna kategoris roll i sammanhanget. I övriga fall bör synpunkter från lantbruksnämndens ortsombud vara värdefulla och till vägledning i - det är vi medvetna om - många besvärliga avgöranden. När det gäller kommunala och statliga förvärv kan inte samma formella villkor resas, men man borde kunna räkna med att i dessa fall ett visst mönster bör utformas. Kommunerna måste även i områden som ligger långt från tätortscentra se till att landskapsvården på kommunägda fastigheter inte eftersättes utan i stället ligger väl framme. Med hänvisning till det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller om utredning angående införande av krav på landskapsvård i de bestämmelser som gäller för beviljande av tillstånd för förvärv av jordbruksfastighet; att måtte uttala sig angående det ekonomiska ansvaret för landskapsvården i enlighet med vad i motionen anförts. () () () ()