mot · FU02134 · 1971-01-20 00:00:00 — angående invandrarnas situation. Invandrarna är med och skapar det svenska välståndet. De måste få en rättvis del av detta välstånd. Deras politiska inflytande måste stärkas. I denna motion framläggs en rad förslag som syftar till att underlätta invandrarnas anpassning till det svenska samhället och svenskarnas anpassning till invandrarna. Vi föreslår bl. Invandrarna bör kunna erhålla svenskt medborgarskap mot , dock i vad gäller nordbo mot nuvarande . De nuvarande avgifterna för erhållande av medborgarskap bör tas bort. En översyn bör göras av gällande lagstiftning så att för invandrare diskriminerande särbestämmelser kan rensas ut. Radio och TV bör ge invandrargrupperna en ökad programservice. Möjligheter bör skapas för mottagning i av finska TV-program. Informationen till invandrarna bör förbättras. bör tillförsäkras ekonomiska möjligheter att ge information på vissa invandrarspråk. Undervisning i svenska för invandrare bör byggas ut och i princip bedrivas på betald arbetstid. Det är angeläget att arbetsmarknadsparterna kan medverka till detta. Undervisningen av invandrarbarn i förskola, grundskola och gymnasial skola bör utvidgas. Vid utbildning av lärare och annan skolpersonal bör invandrarnas problem i högre grad beaktas. En särskild vuxenutbildningslinje med inriktning på undervisning av invandrare bör övervägas. Särskilda åtgärder bör vidtas för att förbättra intellektuella invandrares, politiska flyktingars och analfabeters situation. Invandrarnas arbets- och bostadsförhållanden bör ägnas ökad uppmärksamhet. Den tendens som förmärkts att invandrare hamnar i låglönebranscher och bor i undermåliga bostäder måste motverkas. Invandrarnas kulturella aktiviteter bör stödjas; de berikar det svenska kulturmönstret. De tiotusentals utländska medborgare som kommer till vårt land för att söka sig en framtid här möter betydande anpassningspro Statliga och kommunala myndigheter har visserligen i ökad utsträckning uppmärksammat dessa och börjat vidta åtgärder för att invandrarna skall finna sig till rätta. Man måste dock konstatera att dessa insatser varit helt otillräckliga. En stor del av invandrarna lever under oacceptabla sociala förhållanden. Alltför många av dem har fått konstatera att den svenska välfärden endast var avsedd för svenskar. Energiska insatser för att visa större gästfrihet mot dessa människor är en viktig del av arbetet för att skapa ett mänskligare samhälle. Från liberal utgångspunkt ter det sig självklart att vårt samhälle skall bemöta immigranter med generositet och förståelse. Viljan att ge invandrarna goda möjligheter att leva ett meningsfullt liv i vårt land får inte vara beroende av tillfälliga konjunktursvängningar. , som en gång varit ett utpräglat utvandrarland, har all anledning att se till att de människor som kommer hit får sin rättvisa del av det svenska välståndet. Att göra allt som är möjligt för att invandrarna skall känna sig välkomna i den svenska samhällsgemenskapen är en konsekvens av en internationalistisk grundsyn. Omfattande åtgärder för invandrarnas anpassning kan motiveras också ur ekonomisk synvinkel. Efterkrigstidens snabba ekonomiska utveckling hade inte kunnat komma till stånd utan invandrarnas arbetsinsatser. De flesta invandrare kommer hit i sin mest produktiva ålder. Ser man till invandringens nettoresultat är det alltså fel att se anpassningsbefrämjande åtgärder som uppoffringar. Vi vill i denna motion föra fram ett antal förslag som på olika sätt skulle bidra till att underlätta anpassningen för de utländska medborgare som vill bosätta sig här. Av grundläggande betydelse för olika minoriteters möjligheter att få sina krav tillgodosedda är naturligtvis att de har rätt att delta i landets politiska liv. Mot den bakgrunden föreslår vi lättnader i medborgarskapsreglerna. Motionen tar också upp utbildningsfrågor, arbets- och bostadsproblem, behovet av kommunala insatser m. m. Frågor rörande invandringens omfattning kommer däremot inte att behandlas i detta sammanhang. Redan inledningsvis vill vi göra två klarlägganden beträffande den innebörd vi lägger i begreppet anpassning: För det första får målet för samhällets anpassningsåtgärder inte vara en ovillkorlig assimilering till den svenska kulturen. Invandrarna måste ha rätt att med samhällets stöd behålla kulturella drag från sitt hemland. För det andra får kravet på anpassning givetvis inte ställas endast på invandrarna; också vi svenskar måste vara beredda att anpassa oss till den nya situation som uppstår då människor av olika nationaliteter skall leva tillsammans. Säkert har vi mycket att lära av dessa våra nya landsmän. Invandringen till var större än . Nettotillskottet blev över 50 000 personer. finns i landet ca 600 000 invandrare. Då inkluderas alla som beviljats svenskt med Två tredjedelar av invandrarna kommer från de övriga nordiska länderna. Den sista tredjedelen består av människor från ett hundratal av jordens länder. Invandrarna, vilka här och i många andra sammanhang omnämns som om de utgjorde en enhetlig skara människor, är alltså en mycket heterogen grupp. Antalet utländska medborgare bosatta i uppgick till ca 375 000. Av dessa var 228 374 arbetsanmälda. Finländarna är den utan jämförelse största gruppen: 112 662 finländare var arbetsanmälda . På andra plats i invandrarstatistiken kommer med 20 939 arbetsanmälda. Härefter följer (ca 19 000), (ca 15 000), (ca 14 000), (ca 8 000) och (ca 4 000). De svenska län som mottagit de flesta invandrarna är (ca 70 000 arbetsanmälda), (ca 33 000), (ca 24 000), (ca 15 000) och (ca 13 000). Utlänningar i skall i princip ha samma fri- och rättigheter som svenska medborgare. Yttrandefrihet, förenings- och församlingsfrihet tillkommer utlänningar lika väl som svenska medborgare. Utlänningar saknar dock viktiga politiska möjligheter. De har inte rösträtt vid allmänna val, de får inte delta i samhällets styrelse. Dessa politiska rättigheter anknyts till medborgarskap, som förvärvas av vuxna invandrare främst genom naturalisation. Genom ansökningsförfarande avgörs frågan om förvärv av medborgarskap på ett antal villkor, nämligen att sökanden fyllt , fört en hederlig vandel, har möjlighet att försörja sig och sin familj samt att han har sin hemvist i landet. För nordiska invandrare kan medborgarskap erhållas . En viktig förutsättning för att en invandrare skall anpassas i sitt nya land är att han har möjligheter att påverka dess politik. Han gör en insats i svenskt arbetsliv och bör givetvis då även ha del i ansvaret för hur de resurser han hjälper till att framställa fördelas och används. Han betalar och statlig skatt men kan inte förrän efter tidigast (nordbo ) öva inflytande över hur dessa medel används. Det är därför rimligt att invandrarnas rösträtt tidigareläggs. Flera möjligheter finns att ordna detta. Man kan tänka sig att invandraren först ges rösträtt i den kommun där han är bosatt. Det har hävdats att ett kommunalt inflytande är viktigast, att det går snabbare för en invandrare att sätta sig in i kommunala förhållanden och att det är de kommunala frågorna som i första hand berör honom. rösträtt skulle kunna genomföras utan ändringar i medborgarskapsförhållandena. Mot det kan givetvis hävdas, att rikspolitiska frågor i minst lika hög grad har betydelse för invandraren och hans familj. Om ett tidigareläggande av rösträtt genomförs, är det därför rimligt att det sker för såväl kommunval som riksdagsval och i tillämpliga fall för kyrkliga val. En sådan reform är dock svår att genomföra utan förändringar av tiden för naturalisationen. En begränsning av rösträtten till att gälla enbart kommunala val utan krav på medborgarskap kan även medföra konflikter med gällande system för invandrarens rösträtt i hans tidigare hemland. a. pågår en debatt om utsträckningen av utlandsfinnarnas rösträtt. Dubbel rösträtt är givetvis ett otillfredsställande förhållande, vilket talar för att invandraren själv bör få välja om han vill söka svenskt medborgarskap och därmed få rösträtt i . Väntetiden har betraktats som lämplig med hänsyn till den tid det tar att lära sig svenska och skaffa sig erforderliga kunskaper om det svenska samhället. Den tiden framstår dock som alltför lång. Samhälle och företag bör ha skyldighet att erbjuda invandrarna en effektiv undervisning i svenska språket och svenskt samhällsliv. Det är angeläget att större resurser sätts in för att tillgodose dessa behov, och vi föreslår också nedan en rad åtgärder som syftar till att såväl inom skolväsendet som på arbetsplatsen förbättra möjligheterna till studier. Med bättre undervisning är det möjligt att avsevärt förkorta tiden efter vilken prövning av medborgarskap kan ske och rösträtt alltså erhållas. Tiden är enligt vår mening tillräcklig för att invandraren skall ha skaffat de erfarenheter och kunskaper om svenskt samhällsliv som kan krävas för svenskt medborgarskap. Den föreslagna tiden bör vara tillräckligt lång för att invandraren skall ha hunnit ta ställning till om han vill stanna i eller återvända till sitt gamla hemland. Den mer tillfälliga och konjunkturmässiga invandringen är delvis ett annat problem, och för dessa invandrares del bör inflytandefrågorna lösas på annat sätt: på arbetsplatsen, genom medlemskap i politiska partier etc. Frågan om medborgarskap bör liksom avgöras genom ett ansökningsförfarande, där den enskilde själv avgör om han vill söka medborgarskap. Skulle en generell sänkning av tiden för vinnande av medborgarskap komma till stånd, motiverar den nära samhörigheten mellan de nordiska länderna att en motsvarande sänkning, förslagsvis till , genomförs för nordbor. Hithörande frågor måste givetvis lösas i samråd med de övriga nordiska länderna. För att utfå beviset på svenskt medborgarskap från invandrarverket måste en stämpelavgift uppgående till erläggas. (Detta gäller vid ansökan om medborgarskap.) Denna avgift avser att täcka en del av verkets utredningskostnader. För vissa invandrare, exempelvis lågavlönade med familj, är denna kostnad så hög att de ofta avstår från att lösa ut sitt medborgarskapsbevis. Visserligen finns en möjlighet att efter ett speciellt förfarande befrias från stämpelavgiften. Men det faktum att människor ändå av ekonomiska skäl avstår från att bli svenska medborgare talar för att denna avgift bör borttagas. Detsamma bör gälla den avgift som erläggs av den som blir svensk medborgare efter anmälan. Medborgarrätt får inte heta pengar. Justeringar i den svenska lagstiftningen Vissa svenska lagtexter kan uppfattas sorn diskriminerande för invandrare och förefaller dessutom otidsenliga. Som exempel kan nämnas att regeringsformen stadgar att statsråd måste vara född svensk medborgare. Detta exempel är kanske det mest iögonfallande, men härutöver finns flera lagrum som ställer invandrare i särklass. För att vara statstjänsteman måste man som regel vara svensk medborgare. Speciellt problematiskt blir detta för invandrarverket, som i princip inte kan anställa invandrare som ej blivit svensk medborgare. Tryckfrihetsförordningen medger inte annan än svensk medborgare rätt att utge periodisk skrift, vilket försvårar för invandrare att starta egna tidningar. En invandrare, som är medlem i en bostadsrättsförening, kan inte bli medlem av dennas styrelse utan att ha svenskt medborgarskap. Det är nu angeläget att en översyn görs av svensk lagstiftning, i syfte att rensa ut kvarlevande lagtexter, som begränsar invandrarnas rättigheter. En sådan översyn har även krävts av invandrarverket. Det har utbildats en praxis som innebär att asylansökningar ofta avslås. Den sökande får i stället uppehållstillstånd. Vissa flyktingar ser det som en fördel. Förfarandet innebär en mindre brytning med det tidigare hemlandet, något som kan vara fördelaktigt för dem som vill hålla nära kontakter med anhöriga där. Men andra flyktingar reagerar mot att de inte får asyl. Inte minst upplever de det som viktigt att de får sin flyktingstatus erkänd. Uppehållstillstånd ger inte heller fullt samma trygghet att stanna i landet som asyl. Ett uppehållstillstånd måste förnyas, och även om sådana ansökningar närmast regelmässigt bifalles innebär själva proceduren en påfrestning för den som söker. Utlänning med uppehållstillstånd, som begår brott, löper något större risk att förvisas än den som har asyl. Det finns anledning att pröva den praxis som utbildats att ge asylsökande uppehållstillstånd i stället för asyl. Förvisningar av personer som fått asyl eller uppehållstillstånd bör vara ett undantag. För den som flytt hit innebär förvisningen ofta en mycket svår påfrestning. Efter bestraffning här (förvisningen sker ju efter brott) kommer flyktingen inte sällan att ställas inför rätta i det land han/hon flytt frin. Det gäller då i allmänhet ett åtal för själva flykten den handling som baseras på ett politiskt ställningstagande. De polisförhör med en flykting som brukar ligga till grund för invandrarverkets bedömning har i vissa fall visat sig inte ge tillräcklig och relevant information. Många som flytt från diktaturländer har förståeligt nog en mycket avvaktande hållning till polismakten, vilket bl. a. kan medföra att de ogärna vill avslöja sina politiska aktiviteter i det land de lämnat. Även andra skäl talar mot att just polisen skall utföra dessa förhör. Vid ansökningar om asyl eller uppehållstillstånd är ofta de juridiska förhållandena av sådant slag att den sökande behöver stöd av juridisk expertis. Men många flyktingar saknar medel att betala advokat, och samhällets rättshjälp har inte kapacitet att i praktiken fylla detta behov. Frågan är från rättsäkerhetssynpunkt så allvarlig att den måste undersökas ingående. bör pröva om inte dessa förhör och undersökningar bör bli en uppgift för någon annan myndighet, förslagsvis någon underställd socialförvaltningen. har flyktingar beviljats uppehållstillstånd av humanitära skäl. Det har i dessa fall inte, som i andra uppehållstillståndsärenden, krävts att ansökningen skall ha gjorts utanför svenska gränser. Men fallen med t. ex. de zigenare som kommit från har visat att betydande oklarhet rått om tillämpningen av reglerna på denna punkt. I vissa fall har det t. ex. ansetts som ett humanitärt skäl att den sökande har nära släktingar (föräldrar eller barn) i landet i andra fall inte. Rättssäkerheten kräver att dessa oklarheter elimineras. Det händer att svenska myndigheter hänvisar asylsökande till andra länder med motiveringen att de inte kommit direkt från det land de flytt från. Argumentet är att de länder som passerats på vägen till skulle ligga närmare till hands för asylansökan. I ett större perspektiv har den politiken två avgörande nackdelar: de länder som ligger nära diktaturstater får en förhållandevis för stor börda av asylfall (t. ex. ), och flyktingen berövas möjligheten att själv välja asylland. Inte minst det senare är allvarligt. I asylrätten bör också ligga rätten att välja nytt hemland. Alla till buds stående medier bör tas i anspråk för att tillgodose invandrarnas stora informationsbehov. Helst bör de redan i hemlandet få en allsidig och rättvisande bild av det svenska samhället, dess viktigaste lagar etc. Statliga och kommunala myndigheter, företag, fackförbund och andra organisationer har ett gemensamt ansvar för att alla invandrare efter ankomsten till får en god och lättförståelig information, så att introduktionen i det nya landet går smidigt och isoleringstendenser redan från början motverkas. Regelbunden information om nya lagar och bestämmelser bör genom invandrarverkets försorg bedrivas med hjälp av trycksaker och annonser på de mest frekventa invandrarspråken. Myndigheterna bör också ägna betydligt större intresse åt upplysning till den svenska allmänheten i invandrarfrågor. Motsättningarna mellan olika medborgargrupper kan skärpas, t. ex. i samband med en mer omfattande konjunkturnedgång, och för att förebygga detta måste ansträngningarna att ge svenskarna en positiv syn på utlänningar intensifieras. Under /71 beräknar ljudradion att i riksprogrammet sända finskspråkiga program , dvs. i genomsnitt per dag. I TV sänds program för finländare . planerar att börja sända 0,5 tim./vecka med information och nyhetssammanfattningar på enkel svenska med textad översättning till andra språk. Med hänvisning till det stora antal människor som nås, är radio och TV relativt billiga informationsmedier. Radion har tre program och televisionen två. Enligt vår mening bör utökad sändningstid för invandrargrupperna rymmas i såväl radio som TV. Inte minst måste antalet språk utökas. Lämpligen kunde program förutom på finska sändas på serbokratiska och tyska, eventuellt också på grekiska. Programmen bör sändas och kvällen, utanför vanlig arbetstid. Eventuellt kan vissa program sändas regionalt. har i skrivelse till Kungl. Maj:t begärt att företagets programservice för invandrare skall bekostas av skattemedel. För /72 begärs . Departementschefen avstyrker i statsverkspropositionen detta anslag med motiveringen att medelförstärkning för detta ändamål bör bedömas av inom ramen för den medelsram som kommer att fastställas för företagets avgiftsfinansierade programverksamhet. Vi delar i princip denna uppfattning. Invandrare betalar licensavgifter som alla andra apparatinnehavare och har rätt att fordra programservice. Denna service är inte jämförbar med undervisningsprogrammen och utlandsprogrammen. Det är vår förhoppning att finner det möjligt att genomföra den planerade utvidgningen av invandrarservicen, även om speciellt anslag ej beviljas. Direkt TV-utbyte mellan och Som tidigare framhållits är det finländska inslaget mycket stort bland invandrarna. I finns en ännu större grupp svensktalande. Detta har aktualiserat tanken på återutsändning av finska TV-program i och svenska program i . Om en finsk UHF-sändare kunde uppföras någonstans i , skulle den stora gruppen finsktalande i kunna se finska program och på bästa sändningstid. och sänder f. n., av hänsyn till den överväldigande svensktalande tittarmajoriteten, de finska programmen på sämre sändningstid. och har gamla kulturella förbindelser. Utvecklingen i dessa länder går, vilket är glädjande, mot ökad pluralism. Kulturella, etniska och språkliga minoriteter upplevs inte längre som ett besvärande inslag i samhällsbilden utan som en tillgång. Har man denna grundsyn, blir genomförandet av ett TV-utbyte mellan länderna en angelägen reform. De båda svenska TV-kanalerna täcker snart praktiskt taget hela landet med program som tillgodoser majoritetens programbehov. Det borde nu vara dags att göra allvar av detta krav, som i olika sammanhang har förts fram . uttalade (rekommendation nr 22/1964): rekommenderar regeringarna i och att träffa överenskommelse om förbättrad mottagning för svensk television inom de svenskspråkiga bosättningsområdena i samt att finna medel, så att den finskspråkiga befolkningen i i större utsträckning än kan få tillfälle att följa radio- och televisionsprogram på det egna språket. Den finsktalande befolkningen i är så bosatt att sex TV-sändare skulle täcka av . Tekniska möjligheter att inrymma dessa sändare på frekvenser tilldelade uppges föreligga. Enligt vår mening bör därför försök med åtminstone en sådan sändare inledas i . För att snabbt få i gång verksamheten kunde sändningarna till en början begränsas till att omfatta endast av rundradio producerade program. Därigenom skulle problemen med upphovsmannaersättningar och den finska TV-reklamen kunna överbryggas. utges av en till invandrarverket knuten stiftelse. Tidningen, som utges på fem språk, har blivit en uppskattad informationskanal, och prenumerationsutvecklingen har varit positiv. Styrelsen för har, med tillstyrkande av invandrarverket, begärt höjda anslag för att kunna utge tidningen i ytterligare fem språkversioner och utvidga sidantalet. Departementschefen biträder inte förslaget om utökning av antalet språkversioner. Han hänvisar i stället till möjligheten att höja prenumerationsavgiften för att kunna utöka antalet sidor och föreslår endast en uppräkning av anslaget som täcker ökade översättnings- och tryckningskostnader. Enligt vår uppfattning är det mycket angeläget att ges större resurser, och det är vår förhoppning att detta skall vara statsfinansiellt möjligt inom en inte alltför avlägsen framtid. Vissa dagliga tidningar, som utges i regioner med hög procent invandrare, inför nyhetssammanfattningar m. m. på främmande språk. Detta är mycket lovvärt, och mycket vore vunnet om flera tidningar kunde förmås att tillhandahålla denna service till olika läsarkategorier inom spridningsområdet. Även andra varianter förekommer, t. ex. utgivning av särskilda editioner på utländskt språk. Det har kommit till vår kännedom att bl. a. en estnisk edition hotas av nedläggning och att en del av de tidningar som har en fast icke-svensk avdelning är i ekonomiska svårigheter. Vi föreslår därför att pressutredningen får i uppdrag att med förtur ta upp frågan om vad som kan göras för att invandrarnas informationsbehov via dagspressen skall tillgodoses. Någon form av samhällelig stimulans till tvåspråkiga tidningar bör övervägas. Kommunala organ har ansvar för att åtgärder vidtas för att underlätta invandrarnas anpassning. Vi vill i detta sammanhang föra fram vissa förslag som bör beaktas av kommuner med invandrare. Maj :t och statens invandrarverk bör aktivt medverka till att kommunerna vidtar åtgärder i anpassningsbefrämjande syfte. En förutsättning för att några positiva åtgärder skall kunna vidtas är att myndigheterna har god kontakt med invandrarna i kommunen och med de företag, där- dessa framför allt är anställda. Det bör göras klart vilken eller vilka kommunala nämnder som har huvudansvaret för kontakter med invandrarna och deras eventuella organisationer. Förutom de informationsåtgärder som bör vidtas i samband med att ett företag på orten får mottaga ett antal invandrare från ett utomnordiskt land är det viktigt att kommunen kontinuerligt, också inom ramen för sin ordinarie informationsverksamhet, tar hänsyn till de grupper inom kommunen som inte kan tillgodogöra sig information tryckt och framförd på svenska. Kommunerna har i regel en sådan storlek att ett rimligt krav är att varje har tillgång till personal, som behärskar invandrarnas språk, såvida inte inslaget av invandrare är helt obetydligt. En tjänsteman bör åläggas ansvar för kontakter med invandrarna och fortlöpande hålla sig informerad om deras bostads- och arbetsförhållanden, önskemål etc. En form för kontakt med invandrarna som visat sig utmärkt är de informationsbyråer, speciellt avsedda för dessa grupper, som inrättas i vissa kommuner. Där finns kurativ hjälp, tillgång till tolkregister, informationsmaterial, uppgifter om andra myndigheter m.m. Erfarenheterna från bl. a. , som på liberalt initiativ startade en byrå av detta slag () , tyder på att behovet är mycket stort. Besöken ökar successivt månad för månad ju mer byrån blir känd. Sådana byråer kan inrättas i kommuner med ett stort antal invandrare. Det finns ett 30-tal, men åtskilliga kommuner släpar efter. Invandrarna måste ha möjlighet att umgås med sina landsmän och hålla kontakt med hemlandet. Att motverka dessa önskemål med hänvisning till att assimileringen försvåras är missriktat anpassningsnit. Om så önskas bör kommunen medverka vid anskaffandet av gemensamhetslokaler. Biblioteken bör förses med dags- och veckotidningar samt böcker på invandrarspråken. Som ett led i strävan att göra biblioteken till kulturcentra bör också andra kulturyttringar, t. ex. sång- och teaterverksamhet, beredas plats. Dessa arrangemang bör ha intresse också för svenskar och utgöra en möjlighet till kontakt över språk- och nationalitetsgränser. Undervisning, och då i synnerhet språkundervisning, utgör en central del av en invandrares anpassning. Att leva i utan att kunna förstå och göra sig förstådd på svenska medför oerhörda problem. Huvudprincipen bör här vara att alla som bosätter sig i vårt land skall tillförsäkras en grundutbildning i svenska och samhällskunskap utan inkomstbortfall.