mot · FU02355 · 1971-01-25 00:00:00 — Nya former av administrativ och organisatorisk styrning kan öka den underordnade personalens inflytande och därigenom trivseln. Regelbundna konferenser mellan all personal, som kommer i kontakt med patienten, bör hållas. Även den underordnade personalen kan ge värdefulla informationer om patientens tillstånd. Större öppenhet bör också kunna visas mot patienter och anhöriga vad beträffar de vårdades hälsotillstånd. Stor varlighet erfordras dock. Detta kräver att personalen får ökad utbildning i patientkontakt och mer tid för att skapa sig en bild av patientens mottaglighet för information. Patientens kontakt med världen utanför vårdinstitutionen måste ökas. Det kan ske genom väsentligt utökade besökstider, föredrag, underhållning och information av utomstående. Patienternas medinflytande bör stärkas genom att patientråd och andra liknande organ bildas. Speciellt viktigt är detta vid långtidsvård inom såväl somatisk som psykiatrisk vård. Dessa organ bör få möjlighet att påverka organisationsformer och andra närliggande funktioner. I en annan partimotion från föreslås åtgärder i detta syfte. Enkla rutiner som patientenkäter, där synpunkter och klagomål kan föras fram, bör bli allmänt förekommande. Ett annat område, som behöver uppmärksammas ytterligare, är patienternas rättsliga situation och skadeståndsfrågorna vid felaktig behandling etc. kan utnyttjas som högsta instans då det gäller felaktig behandling där t. ex. en läkare kan ställas till ansvar. Men denna nämnd fyller inte ensam det behov som finns. Dels är många av de klagomål över vården, som patienterna framställer, inte av den karaktären att någon enskild person kan lastas för misstag etc., dels avser de ofta frågor som inte är av det omfånget att de normalt bör ligga på en central instans. En möjlig lösning är inrättandet av en vårdombudsmannainstitution. Vi vill pröva en modell där huvudman nen skapar rutiner för mottagning och undersökning av klagomål. Försök med en vårdombudsman inom en sjukvårdsregion bör inledas. SPRI bör uppmanas att stimulera till sådan verksamhet. Vid vissa fall av felbehandling kan någon enskild person inte lastas för denna. Tekniska fel kan uppstå, ansvarsförhållanden kan inte fastslås, olika olyckliga omständigheter kan samverka. Den drabbade patienten står då ofta utan ekonomisk gottgörelse. har huvudmannen utbetalat viss ersättning, men risken för en praxis, som blir dyrbar för huvudmannen, har bromsat en sådan utveckling. Men det är givetvis olyckligt om patienten kommer i kläm och inte kan ersättas för uppkommen skada. För att undanröja denna brist bör en patientförsäkring tillskapas, som ersätter patienten för sådan uppkommen skada, där ersättning inte kan utgå på annat sätt. Försäkringen bör även täcka olycksfall och liknande skador. Även inom socialvården måste större hänsyn tas till de vårdades behov av inflytande. Den enskilde måste få möjlighet att delta i planeringen av det individuella vårdprogram, som uppställs för honom. Den alltför långt drivna skillnaden mellan vårdare och vårdade måste luckras upp. Vid sociala inrättningar bör vårdtagarorganisationer kunna upprättas och få representation i de organ, som planerar verksamheten. Vi har här kort visat på en del av bristerna inom vårdområdet och redogjort för de principer, som bör gälla och de åtgärder som bör vidtas. Programarbetet inom vårdområdet måste intensifieras. Vårdens målsättningar och utformning, sättet att finansiera den måste utsättas för debatt. Vi måste på demokratiska grunder komma fram till generella prioriteringar. En stor del av detta ansvar faller på riksdag och regering. Riktlinjerna för prioritering och utbildning liksom försäkringssystemets och vårdlagstiftningens framtida utformning måste fastställas generellt. har tidigare krävt att ett långsiktigt program för hälso- och sjukvården skulle upprättas. Detta skulle byggas upp på undersökningar av nuvarande bristområden, prognoser om framtida vårdbehov och tillgängliga resurser. Det skulle presentera kostnadsberäknade alternativ för olika ambitionsnivåer och även ta upp fördelningsfrågoma då det gäller finansiering. Dessa förslag har avvisats. En planering av denna typ blir dock alltmer angelägen. Kostnadsutvecklingen för hälso- och sjukvård har varit mycket snabb . Landstingsskatter, som ansågs orimliga, har med god marginal passerats. Detta är en utveckling, som inte kan fortsätta länge till. Efter vad som framgår av årets statsverksproposition förefaller regeringen nu börja uppmärksamma detta problem. Socialministern framhåller att det med hänsyn till sjukvårdens kostnadsutveckling framstår sorn angeläget att söka vidareutveckla de olika planeringsinstru mentén inom sjukvården till ett organiserat system med sjukvårdsplaner. Frågan skall tas upp till behandling i sjukvårdsdelegation. Men enbart en vidareutveckling av planeringsinstrumenten räcker inte för att lösa den ekonomiska kris sjukvården är på väg in i och för att skapa en vård byggd på prioriteringar. Mål måste uppställas som bas för planerna. Vi har i denna motion visat på brister i vården och angett vad som bör göras för att avhjälpa dessa. Vi är medvetna om att alla de åtgärder vi föreslagit inte kan genomföras eller ens . Därför krävs nu en genomgripande diskussion om vårdens framtida utbyggnad. Vi måste få svar på frågan hur stora resurser vi kan anslå till vård och på vilka områden. Ett program för hälso- och sjukvården och den därtill knutna socialpolitiken bör därför utarbetas. För detta krävs undersökningar om nuvarande bristområden, undersökningar och uppskattningar av det framtida vårdbehovet, personalbudgeter och kostnadsberäkningar. Alternativa ambitionsnivåer bör presenteras, remissbehandlas och därefter ligga till grund för demokratiska beslut. Endast härigenom kan vi klara de ytterligt svåra prioriteringsfrågor vi tidigare berört. En sådan generellt fastställd långtidsplan för vårdområdet skulle ligga till grund för huvudmännens egna planer. Dessa bör givetvis ges möjlighet till flexibilitet, särskilt som vårdsituationen varierar mellan olika landsting. Med en central planering skulle dock en bättre och mer demokratisk fördelning av vårdresurserna kunna komma till stånd. Flaskhalsar i utbildning skulle undvikas. En ökad kontroll kunde skapas över den fortsatta kostnadsutvecklingen. Programarbetet bör då det gäller de övergripande planerings- och prioriteringsfrågorna ledas av en parlamentariskt sammansatt kommitté med representation även för huvudmännen. Detta är en bättre lösning än den nuvarande, där statsmakterna framlägger vissa intentioner för att i någon mån styra utvecklingen, utan att dessa behandlas i demokratisk ordning. En parlamentarisk beredning av vårdutvecklingen är enligt vår mening att föredra framför en behandling av centrala planeringsfrågor endast inom och . I ett sådant programarbete blir givetvis prioriteringsfrågorna av central betydelse. Några principer för dessa bör vara inriktningen på åtgärder, som dels i sig är angelägna, dels bidrar till ett effektivt långsiktigt utnyttjande av resurserna. Det gäller en ökad satsning på förebyggande vård, som bör prioriteras även om den inte ger kortsiktig utdelning. Den öppna vården och långtidsvården prioriteras . dessa områden är stora, och dessa vårdformer avlastar i viss utsträckning den dyrbara och ansträngda slutna vården. Alla är medvetna om den psykiatriska vårdens eftersläpning och att denna måste byggas ut. Vi vill i första hand se till att den öppna psykiatriska vården ges bättre resurser. Vid sidan av dessa områden krävs en utbyggnad främst av reumatikervården, den sociala rehabiliteringen och företagshälsovården. Grundläggande är också att bygga ut eftervården på det sätt vi ovan diskuterat. Landstingens nettokostnader för hälso- och sjukvård sexfaldigades . Denna ökning har fortsatt . Socialvårdens kostnadsökning har varit liknande. Dessa utgifter har varit grundläggande för ökningen av kommunalskatten, som utgör en hård belastning främst för låginkomsttagarna. Vårdansvaret är uppdelat på flera huvudmän. Landstingen svarar för huvuddelen av hälso- och sjukvård, kommunerna för åldringsvård och socialvård medan staten svarar för läkarutbildning och forskning, delvis driver universitetssjukhusen samt bidrar till finansiering av psykiatrisk vård, hälsovård m. m. Denna förklaring innebär oklarheter och är i vissa fall icke rationell. En nödvändig översyn av hur kostnaderna skall fördelas mellan stat, kommun och landsting har konsekvenser även för fördelningen av ansvaret för vård. En koncentration av vårdansvaret till landstingen är generellt en utveckling, som bör eftersträvas. Men det kräver givetvis att staten träder in och svarar för finansieringen av en större del av samhällets vård. Detta gäller t. ex. vården av narkotikaskadade och alkoholskadade och ungdomsvården. arbetar en expertkommitté med vissa frågor rörande sjukvårdskostnaderna. I utredningsuppdraget ingår en samhällsekonomisk analys av sjukvårdskostnadernas finansiering. Undersökningar av det slag som vi ovan diskuterat utgör en grund för det av oss föreslagna programarbetet på vårdområdet. Utredningens direktiv bör därför vidgas till att omfatta även utredning och alternativa förslag till fördelning av kostnaderna för hälso- och sjukvård och närliggande uppgifter inom socialvården mellan stat och kommun. Utredningen bör därför också ges parlamentarisk förankring. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att i skrivelse till Kungl. A. att en parlamentarisk utredning med representation för huvudmännen tillsätts med uppgift att framlägga ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- och sjukvård samt närliggande uppgifter inom socialvården enligt principer som i motionen anges, B. att i avsikt att skapa underlag för nämnda programarbete sjukvårdskostnadsutredningens direktiv vidgas till att utöver erforderliga kostnadsundersökningar omfatta utarbetandet av alternativa förslag till fördelning av kostnaderna mellan stat och kommun samt att utredningen därvid ges en parlamentarisk förankring, C. att åtgärder vidtas för genomförande av systematiserad uppföljning och kvalitetskontroll inom eftervården enligt vad i motionen anges, D. att SPRI uppmanas stimulera huvudmännen till försöksverksamhet med regionala vårdombudsmän.