mot · FU02486 · 1971-01-27 00:00:00 — I anledning av en partimotion från moderata samlingspartiet beslöt i samband med sin behandling av Kungl. Maj As proposition angående riktlinjer för det frivilliga skolväsendet 1968 att ge till känna att det kunde bli lämpligt att låta en parlamentariskt sammansatt kommitté se över det frivilliga skolväsendets organisation och utformning (SU 1968 nr 195). Enligt vår uppfattning ger ovan påpekade väntade förändringar av situationen skäl till att företa en genomgripande översyn av hela gymnasieskolans funktion och organisation, så att underlag finnes för samtidiga och till varandra anpassade beslut om såväl den gymnasiala som den postgymnasiala utbildningens organisation liksom om frågorna om behörighet för tillträde till olika utbildningsvägar. En sådan önskvärd anpassning mellan olika reformer har tidigare alltför ofta saknats i svensk utbildningspolitik. Enligt vår mening måste en sådan översyn syfta dels till att ge en för alla relativt bred grund, dels till en stor flexibilitet i fråga om möjligheterna att anpassa de gymnasiala studierna till kommande verksamhet inom utbildning eller yrkesverksamhet. Man bör också söka motverka skillnader i statusvärde, mellan olika linjer på gymnasieskolan. En tanke som vi i ovannämnda partimotion 1968 liksom i andra sammanhang framfört är att gymnasieskolan görs tvåårig med möjlighet till påbyggnadsutbildning av typen collegeår. Genom denna skulle de särskilda förkunskaper kunna förvärvas som krävs för olika slag av högre utbildning. Påbyggnadsstudierna skulle således bli förhållandevis starkt specialiserade (målinriktade) och omfatta endast ett fåtal ämnen. Inom ramen för denna påbyggnad skulle även avslutande yrkesutbildning Påbyggnadsutbildningen skall, genom sin specialisering och målinriktning, utgöra en mellanform mellan den ämnesmässigt breda gymnasieskolan och de specialiserade högre studierna och således göra övergången från gymnasieskolan till högre utbildning mindre abrupt. Även friare studieformer skulle kunna introduceras . Påbyggnadsutbildningens längd bör inte låsas till . Såväl komplettering för tillträde till högre utbildning som slutförande av yrkesutbildning kan i vissa fall kräva mer än två terminer. Man kan exempelvis peka på behovet av en fyraårig ekonomisk gymnasieutbildning, vilken skulle kräva påbyggnadsstudier liksom den tekniska gymnasieutbildningen. Rika möjligheter till kvalificerad yrkesutbildning inom gymnasieskolans och påbyggnadsperiodens ram skulle förmodligen medföra en ur flera synvinklar fördelaktig avlastning av de högre utbildningsanstalterna. Den värdering av elevernas prestationer som sker genom betygsättningen har blivit föremål för en intensiv debatt, och flera nackdelar har påtalats. Utöver det rent generella tvivel som på sina håll överdrivet hyses om betygens förmåga att återspegla en verklighet i form av kunskaper, prestationsförmåga, studielämplighet osv. kan ur elevens synvinkel vissa mindre tilltalande förhållanden påpekas. Kombinationen av sammanhållna klasser och relativ betygsättning har kommit att medföra en plågsam situation för de s. k. svagpresterande eleverna. I vissa fall kan det inträffa att en elev trots aldrig så god vilja och trots aldrig så stora ansträngningar ändå bara erhåller en etta i betyg och aldrig får uppleva den pedagogiska förstärkningen i en be tygshöj ning. Denna effekt uppstår vare sig betygssystemet tillämpas enligt reglerna, med standarden i hela landet som bedömningsgrund, eller, vilket inte sällan är fallet, felaktigt, med standarden i den enskilda klassen eller skolan som bedömningsgrund. Betygssystemet har utsatts för häftig kritik, framför allt från elevhåll, för de principer som ligger till grund för dess riktiga tillämpning. Elever reagerar mot att den ena elevens goda prestationer i princip leder till en mindre fördelaktig betygsättning av en annans, med åtföljande inverkan framför allt på möjligheten att få tillträde till spärrad utbildning. Elevers ovilja mot konkurrensmomentet har bl. a. lett till de bekanta bojkotterna av centrala prov, vilket givetvis haft till resultat att en rättvis betygsättning än mer försvårats. Det bör här påpekas att konkurrensproblemet inte i första hand är en betygsfråga. Det har sin uppkomst i att det på vissa åtråvärda utbildningslinjer finns färre intagningsplatser än intagningssökande. Så länge denna situation består och intagningen helt eller delvis avgörs av skolprestationer är det ofrånkomligt att eleverna på visst sätt befinner sig i en konkurrenssituation. Betygen fyller nödvändiga funktioner. De utnyttjas för utvärdering av såväl skolans som elevernas prestationer. I den senare funktionen kan de tjäna en rad syften: information till eleven, information till hemmen, underlag och hjälpmedel vid studieorientering och yrkesvägledning, skapande av motivation, information till arbetsgivare, intyg på behörighet för viss utbildning eller yrkesverksamhet, urvalsintrument vid intagning till spärrad utbildning. Alla dessa funktioner måste på ett eller annat sätt fyllas; det är däremot inte självklart att de alla bäst fylles genom betyg, och det är uppenbart att det elevrelativa betygssystemet på vissa av de uppräknade punkterna är mycket olämpligt. Alltsedan förslaget om relativ betygssättning framfördes års grundskolebeslut, har vi starkt ifrågasatt dess överlägsenhet gentemot andra betygsformer. De farhågor vi hyst och den kritik vi framfört beträffande såväl systemets principer som dess praktiska tillämplighet har dess värre bekräftats av utvecklingen. Ytterst få, utöver dem som av prestigeskäl känner sig nödsakade, uppträder nu till detta betygssystems försvar. Kritiken mot nuvarande system får dock inte medföra ett slopande av all betygsättning. Det finns all anledning att noga överväga hur de funktioner som fylles av betygen fortsättningsvis bör fyllas med betyg i vissa fall och med andra medel i andra. I de funktioner som måste fyllas med betyg i egentlig mening synes oss ett målrelaterat betygssystem överlägset nuvarande elevrelaterade. Informationsvärdet är vida högre hos ett betyg som informerar om elevens verkliga kunskaper och färdigheter i förhållande till målen för undervisningen än ett betyg som bara anger ett förhållande mellan eleven och andra elever. Ett målrelaterat betygssystem låter sig också bättre förena med den individualiserade undervisning, t. ex. i form av nivågruppering, som föreskrives i läroplanerna. Under intryck av kritiken mot nuvarande betygssystem uppdrog dåvarande utbildningsministern åt att utreda frågan. Moderata samlingspartiet ställde sig kritiskt till detta med hänvisning till att detta knappast var en intern skolfråga utan en fråga som berör stora delar av samhället direkt och indirekt. Den borde därför tas upp i en offentlig utredning, i vilken alla berörda parter var företrädda. Detta förslag avvisades dock. Under pågående utredningsarbete har ett antal administrativa beslut fattats som inneburit stora ingrepp i den ordning för betygssättning om vilken beslutat. a. har betygssättningen avskaffats vid ett stort antal terminsslut. Dessa beslut kungjordes utan att man gav anvisning på vad som skulle ersätta betygsättningen i dessa fall. Sådana anvisningar utfärdades och kom då att innebära mera arbete för lärarna, mer utrymme för godtycke, mindre information till föräldrar och elever. a. utvidgades nu de områden inom vilka lärarnas bedömningar skulle gälla. Av läraren skulle kunna avkrävas omdömen om elevernas uthållighet och koncentrationsförmåga, förmåga att planera och självständigt svara för en uppgift, elevernas sociala relationer, elevernas känslomässiga uttrycksformer, intressen och särskilda begåvningsdrag. Meningsfulla omdömen skulle på åtskilliga av dessa punkter kräva specialistutbildning av lärarna. Anvisningarnas sena tillkännagivande, före höstterminens slut, innebar också att många lärare saknade det underlag från bedömningar under terminen som var nödvändigt för att efterkomma anvisningarna. Betygsättningens principer och de grundläggande dragen i tillämpningen av dessa bör avgöras av . Inga fler beslut som innebär ändringar i vad som rör betygsättningen i skolorna bör därför fattas, förrän behandlat frågan. Den utomordentligt viktiga roll som lärarna spelar i samhället kräver en högt kvalificerad personal som fyller denna roll. Lärarutbildningen måste därför ligga på en hög nivå, och lärarnas arbetsförhållanden bör vara sådana att yrket blir attraktivt. har numera en internationellt sett mycket kort utbildning av ämneslärare för högstadium och det gymnasiala stadiet. Redan när nuvarande ordning för lärarutbildning fastställdes av 1967 framförde moderata samlingspartiet med hänvisning till vikten av ämnesteoretiska kunskaper hos lärarna den uppfattningen att en lärarledd studietid av inte kunde anses tillräcklig för uppnående av fullgod kompetens för adjunktstjänst på gymnasiet, än mindre att två terminers studier i ett enskilt ämne skulle var till fyllest. Vi hävdade därför att man borde utgå från en lärarledd studietid av för dem som avsåg att förvärva behörighet för tjänst på gymnasiestadiet. Härigenom skulle också uppnås möjlighet att erhålla den fördjupning i de av gymnasiets läroämnen som motsvarades av två eller flera universitetsämnen exempelvis svenska vilken från olika håll framhållits vara nödvändig för att en standardsänkning skulle kunna undvikas. vunna erfarenheter och uttalanden från många berörda tyder på att det var olyckligt att partiets ståndpunkt den gången inte delades av majoritet. Än starkare framstår nu kravet på en förlängning av utbildningstiden allteftersom man konstaterar att den grund på vilken lärarkandidaterna bygger de i gymnasiet inhämtade kunskaperna försvagas. Starka skäl talar därför för att statsmakterna nu tar upp till förnyad prövning frågan om utbildningstidens längd för ämneslärare på gymnasieskolan och högstadium samt frågan om antal undervisningsämnen för dessa lärare. Det är av största vikt att lärama regelbundet bereds tillfälle till fortbildning, så att en jämn och hög undervisningsstandard kan upprätthållas. Fortbildningen bör äga rum under terminstid och med motsvarande nedskärning eller befrielse från undervisningsskyldigheten utbildningen pågår. Inom skolväsendet bör liksom på alla håll inom arbetslivet eftersträvas demokratiska arbetsformer, präglade av samverkan och byggande på principen att alla berörda, elever, lärare och övrig personal, skall beredas tillfälle att påverka sin arbetssituation. Beträffande elevernas medinflytande är det självklart att detta skall vara avpassat efter deras mognadsnivå. Det kan inte av eleverna begäras att de skall ha ansvar i sådana frågor där de saknar den nödvändiga kunskapsgrunden, exempelvis i fråga om läromedel. Arbetet på att bredda elevernas medinflytande, med vilket givetvis ett motsvarande ansvar skall följa, bör präglas av inställningen att inga områden, där inte elevmedverkan är direkt olämplig, bör uteslutas. Sådana arbetsformer för elevinflytandet måste eftersträvas att detta ger uttryck för den samlade elevopinionen och inte bara uppfattningen inom en förtroendemannakrets som löper risk att avskärma sig från den elevgrupp den är satt att företräda. Det måste uppmärksammas att elevinflytandet inte är ett självändamål. Dess värde ligger inte enbart i att det tillfredsställer elevernas behov av att få påverka sin egen situation och att det vänjer dem vid demokratiska arbetsformer. Lika viktigt är att samhället genom att lyssna till elevernas uppfattning kan vinna mycket värdefulla erfarenheter för den fortsatta planeringen av skolväsendet; man kan här exemplifiera med två så skilda ting som skolbyggen och betygssystem. Utvecklingen inom skolväsendet har medfört att den enskilde läraren fått ett minskande inflytande. En stor del av beslutsrätten har överförts till skolledare, skoldirektion och skolstyrelser. I denna situation är det nödvändigt att skapa sådana nya bestämmelser och sådana former för samverkan att lärarna kan känna tillfredsställelse med sin arbetssituation och att lärarens ställning som pedagogisk expert och hans i skolan vunna yrkeserfarenhet tillvaratas på ett för samhället ändamålsenligt sätt. Det är ur såväl samhällets som den enskilde lärarens synvinkel otillfredsställande att många lärare nu upplever att förändringar i skolorganisationen och arbetsmetoderna, liksom andra beslut som berör deras dagliga arbete, genomförs utan att läraren har någon reell möjlighet att påverka vad som händer. Sådana åtgärder, som enligt vår mening vore ägnade att skapa ett bättre förhållande på detta område och som därför bör övervägas av myndigheterna, är en större frihet för såväl rektorsområdet som den enskilda skolenheten i den ekonomiska och administrativa planeringen, rätt för lärarna att begära att kollegium eller konferens sammankallas för behandling av visst ärende, ökat inflytande för kollegiet rörande exempelvis schemaläggning, fördelning av lärarnas tjänstgöring, användning av timmar till förfogande och medelsfördelning. Lärares och elevers bristande inflytande över planeringen av ny- och ombyggnader av skolor har med rätta kritiserats. Författningsenligt skall bl. a. den berörda personalen ges tillfälle att yttra sig om skissritningarna vid nybyggnad. Detta är inte tillräckligt. Inflytandet, som bör gälla även elev- och föräldragruppen, måste göra sig gällande tidigare, redan i planeringsdiskussionerna, innan skissritningama färdigställs. En lämplig form vore att vid nybyggnad och större ombyggnad inom skolväsendet inrätta särskilda planeringsråd, i vilka ingick representanter för elever, lärare och föräldrar, som kontinuerligt fick följa och yttra sig om planeringsarbetet. Med hänvisning till ovanstående hemställes att måtte i skrivelse till Kungl. a) anhålla att en parlamentarisk kommission tillsättes med uppdrag att i enlighet med de riktlinjer som angivits i motionen framlägga en redovisning av de faktiska förhållandena rörande skolans undervisningsresultat; b) som sin mening ge till känna att pågående överläggningar mellan statsmakterna och kommunerna rörande fördelningen av kostnaderna bl. a. för skolväsendet måste drivas med största skyndsamhet; c) anhålla att motionen överlämnas till utredningen rörande skolans inre arbete () för beaktande av vad som i densamma anförts angående undervisningsgruppernas storlek, skolornas storlek, tid för klassföreståndarnas elevvårdande uppgifter, nivågruppering, varvad utbildning på högstadium samt samverkan i skolan; d) som sin mening ge till känna att den kontinuerliga utvärderingen av skolans verksamhet i första hand bör handhas av forskare och forskningsinstitutioner fristående från de centrala undervisningsmyndigheterna; e) anhålla att en parlamentarisk utredning tillsättes med uppdrag att med beaktande av vad som anförts härom i motionen företa en total översyn av gymnasieskolans funktion och struktur; f) som sin mening ge till känna att bör beredas tillfälle att yttra sig angående ordningen för betygsättningen i skolorna; g) anhålla att utbildningen av ämneslärare på gymnasieskolan och högstadium tas upp till förnyad prövning i enlighet med vad som anförts i motionen; h) som sin mening ge till känna vad i motionen anförts angående lärarnas fortbildning. () () () () N. () i Trobro G. () PER () i Gäddvik