mot · FU021318 · 1971-04-13 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj.ts proposition nr 29 angående omlokalisering av viss statlig verksamhet. En medveten och planmässig lokalisering av statliga verk och funktioner samt statliga och enskilda företag utgör ett viktigt led i regionpolitiken. Förekomsten inom en region av utbildningsanstalter och offentlig verksamhet av annat slag kan bidraga till att lägga grunden för en utveckling av industriella företag och serviceverksamhet samt skapa förutsättningarna för ett mångsidigt näringsliv och en differentierad arbetsmarknad. En decentralisering av statlig verksamhet från storstadsområdena, främst , är inte bara ägnad att medföra en bättre balanserad utveckling mellan olika delar av landet utan kan också medföra fördelar för de expanderande storstadsområdena, där kö- och stockningsvårigheter samt miljöproblem begränsar de effektivitetsvinster expansionen åsyftar. I proposition 1971:29 har regeringen framlagt förslå till omlokalisering av statlig verksamhet i syfte att stimulera en positiv utveckling av ett antal orter av stor regionalpolitisk betydelse och bidraga till att dämpa expansionen i . Förslaget avser utflyttning av 30 statliga myndigheter och institutioner samt väsentliga delar av ytterligare 6 myndigheter och institutioner med sammanlagt ca 6 300 anställda. Lokaliseringen föreslås ske till 13 orter utanför . Mot det sätt på vilket propositionen förverkligat de regionpolitiska tankegångarna kan emellertid riktas befogad kritik. Kritiken drabbar framför allt ärendets beredning, de bristfälliga analyserna av de av förslaget berörda statsfunktionerna samt avsaknaden av underlag för en samhällsekonomisk bedömning av förslagets positiva och negativa konsekvenser. Bristen på hänsynstagande till de tjänstemän som berörs av utflyttningen är dessutom påtaglig. De har icke i tillräcklig grad beretts tillfälle till information och medinflytande. Propositionen bygger i allt väsentligt på en utredning, som utförts av delegationen för lokalisering av statlig verksamhet. Ifrågavarande delegation, som tyvärr saknar parlamentariskt underlag, tillsattes och avlämnade sitt första betänkande . Även om delegationen i viss utsträckning kunnat bygga på en tidigare utredning denar tillsattalokaliseringsutredningen rörande statlig verksamhet kan likväl delegationens förslag icke anses vara tillräckligt genomarbetat och det saknar, sorn redan sagts, betydelsefullt material för belysning av decentraliseringsförslagets konsekvenser i skilda hänseenden på såväl kort som lång sikt. Bristen på sådant underlag har satt sin prägel på 1*1971. Regionpolitikens mål är att åstadkomma det mest ändamålsenliga utnyttjandet av vårt lands mänskliga och ekonomiska tillgångar. Strävandena att öka decentraliseringen av både samhälleliga och enskilda funktioner och att begränsa tidigare koncentrationstendenser utgör ett väsentligt led i regionpolitiken. Det föreligger enligt vår mening icke någon motsättning mellan lokaliserings- och regionpolitiken å den ena sidan och å den andra övriga samhällsekonomiska mål, såsom t. ex. en snabb ekonomisk tillväxt. Om regionpolitiken utformas på rätt sätt, bör den tvärtom bidraga till att snabbt realisera den tillväxt av samhällsekonomin som utgör ett av målen för den ekonomiska politiken. En bedömning av skilda regionalpolitiska alternativ måste därför förutsätta att deras effekter kan analyseras och vägas mot därav föranledda företags- och samhällsekonomiska konsekvenser och att en vägning av för- och nackdelar kan ske vid de olika alternativa lösningarna. Något underlag för en sådan bedömning redovisas emellertid inte i det föreliggande förslaget. Vid remissbehandlingen av delegationens förslag har en rad remissinstanser krävt kalkyler över bl. a. de samhällsekonomiska effekterna. Departementschefen tillbakavisar dessa krav med den underförstådda motiveringen att regionalpolitiska effekter icke skulle kunna vägas in i en samhällsekonomisk bedömning. Det är dessutom - gör han gällande utomordentligt vanskligt att utföra fullständiga samhällsekonomiska kalkyler. För att detta skall vara möjligt krävs avsevärt mer ingående kunskaper om de olika samhällsekonomiska kostnads- och intäktsposterna än vad man har. Det är menar han uppenbart att huvuddelen av de omlokaliseringar som delegationen föreslagit inte kan motiveras enbart från företagsekonomiska utgångspunkter eller från rationaliseringssynpunkt. Vad som för statsmakterna måste vara det avgörande sammanfattar departementschefen är om de problem och kostnader som blir följden av en utflyttning är stora nog att motivera ett avsteg från ett regionalpolitisk! program av väsentlig betydelse för den framtida samhällsutvecklingen. Om utgångspunkten för regionalpolitiken är att åstadkomma den mest ändamålsenliga användningen av vårt lands tillgängliga resurser, borde det, som redan sagts, vara självklart att statsmakterna söker fastställa de problem och kostnader som uppkommer vid olika decentraliseringsalternativ. Med hänsyn till att de flesta av de berörda myndigheterna bedömt problemen och kostnaderna i samband med omlokaliseringen som större än de fördelar som en omlokalisering utanför skulle medföra borde det ha framstått som angeläget för regeringen att söka bedöma i vad mån motsvarande positiva regionalpolitiska effekter skulle ha kunnat åstadkommas genom andra former för decentralisering än dem delegationen anvisat. Det kan i varje fall icke uteslutas att andra metoder för utflyttning av skilda statsfunktioner skulle kunna leda till ur helhetens synvinkel mer positiva effekter. Enligt vår uppfattning har regeringen alltså på ett alltför lättvindigt sätt gått förbi de samhällsekonomiska och budgetmässiga konsekvenserna. Departementschefen gör sig dessutom skyldig till en påfallande inkonsekvens, dä han hävdar att man inte kan bedöma de fullständiga samhällsekonomiska följderna men likväl vågar påstå att förslagets fördelar är så stora att de måste överväga vid bedömningen. Sistnämnda slutsats är det måste konstateras ingenting annat än resultatet av ett rent tyckande. Detta är utomordentligt beklagligt, eftersom det enligt vår mening borde ha varit möjligt att genomföra den i och för sig önskvärda decentraliseringen på grundval av rationella ekonomiska analyser och under större hänsynstagande till statsförvaltningens och myndighetsutövningens kostnader och effektivitet. Åtskilliga remissinstanser anvisar i sina yttranden andra vägar för en decentralisering av skilda statsfunktioner än dem delegationen och departementschefen föreslagit. I stället för att med i princip oförändrad organisation utflytta ett antal mer eller mindre godtyckligt valda ämbetsverk borde menar de hörda myndigheterna - eftersträvas en delegering av uppgifter från centrala statliga organ till regionala och lokala organ. Utflyttning av delar av myndigheter till vissa lokaliseringsorter samt förläggning av nyetablerade myndigheter till orter utanför har också angivits som alternativ till delegationens förslag. Samtliga dessa tankegångar avvisas emellertid - utan övertygande argumentation av finansministern. Uppenbart är emellertid att, om dessa alternativa decentraliseringsåtgärder skulle ha tillämpats under den starka expansion och omorganisation som ägt rum , betydelsefulla lokaliseringseffekter skulle ha uppkommit utan de merkostnader, störningar och effektivitetsförluster som det nu framlagda förslaget utan varje tvivel är ägnat att medföra. Bristen på lokaliseringspolitisk målmedvetenhet kontrasterar påfallande mot den brådska som kännetecknar regeringens handlande. Särskilt anmärkningsvärt mot bakgrunden av den offentliga sektorns snabba expansion under ifrågavarande period är departementschefens uppgift i propositionen att antalet nyetablerade statliga myndigheter och verk varit mycket begränsat. Hur improviserad och planlös regionpolitiken varit belyses för övrigt inte minst av det förhållandet att hela 12 institutioner och myndigheter som tillkommit i nu föreslås till omlokalisering. Delegationens förslag till omlokalisering avser blott en första etapp. Dess arbete kommer att fortsätta, förmodligen i överensstämmelse med tillämpade, av oss och flertalet remissinstanser starkt kritiserade riktlinjer. Ett sådant förfaringssätt är icke rimligt. För den fortsatta verksamheten måste utarbetas mer rationella, samhällsekonomiskt övervägda grunder. Med hänsyn till frågans betydelse och inte minst med tanke på konsekvenserna för därav berörda personalgrupper bör detta ske inom en parlamentariskt tillsatt utredning. Enligt vår mening bör därför en dylik utredning omgående tillsättas med representation även för de fackliga organisationerna samt ekonomisk expertis. Den skall ha att utarbeta underlag för bedömningen av den fortsatta decentraliseringsverksamheten och framlägga konkreta förslag till utflyttning. Med hänsyn till den brist på decentraliseringspolitisk vilja som kännetecknat regeringens handlande och till behovet av att snabbt förverkliga en aktiv regionpolitik även i fråga om skilda statsfunktioner vill vi, trots den kritik som kan riktas mot det nu aktuella förslaget, icke motsätta oss dess förverkligande, under förutsättning dock att de riktlinjer beträffande personalens behandling som vi nedan förordar vinner bifall. I den mån den av oss föreslagna utredningen finner att underlaget för den fortsatta decentraliseringsverksamheten ger anledning till ändringar i den utflyttningsplan som förelagts bör det dock vara utredningen obetaget att föreslå sådana ändringar. Med hänsyn härtill bör utredningen med förtur granska de i det nu aktuella förslaget ingående ämbetsverken. Den tidrymd som föreslagits för den första utflyttningsetappen, , medger en sådan översyn. 1 övrigt bör utredningen inrikta sitt arbete på att för följande etapper framlägga förslag som ansluter till de alternativa decentraliseringsprinciper som förordats av flertalet remissinstanser. Utredningen bör alltså ha till uppgift att kartlägga vilka uppgifter respektive funktioner inom den offentliga förvaltningen som lämpligen kan lokaliseras till annan plats än huvudstaden. 1 betydande utsträckning torde således uppgifter som utföres av i huvudstaden placerade verk och institutioner kunna överflyttas till redan befintliga regionala organ. Vissa funktioner borde kunna decentraliseras till länsstyrelser och kommuner. En översyn av det slag som här förordas torde vidare komma att visa att vissa funktioner med därtill knutna befattningshavare inom verk och institutioner skulle kunna flyttas ut med större fördelar och färre nackdelar än om verket i dess helhet flyttades. Utredningen bör utnyttja det material som framtagits eller kommer att framtagas inom pågående forskning på detta område. Sålunda har t. ex. vid och ekonomisk geografi vid under ledning av professor bedrivits forskning beträffande personkontakter och lokalisering. Den har visserligen inte varit primärt inriktad på att studera problemen kring plötsliga utflyttningar av statliga verk. Syftet är att klartlägga det svenska kontaktlandskapet, de regionala variationerna i tillgänglighet, interregional kontaktmönster och i särskild grad skilda arbetsfunktioners kontaktfrekvenser. Forskningsverksamheten bör emellertid ge ett gott underlag för kartläggningen av kontaktmönster och kontaktfrekvenser inom den offentliga verksamheten. tycks det kunna beläggas att kontakterna ofta är livligare mellan funktioner och befattningshavare i olika verk än inom respektive verk. är landets huvudstad och kommer alltid att utgöra centrum för den centrala administrationen. En utlokalisering som bryter sönder den centrala förvaltningens nödvändiga kontaktnät skulle stå i strid med förnuftiga regionalpolitiska strävanden. Även en mycket radikal decentraliseringspolitik måste utgå ifrån att den centrala ledningsverksamheten för statsorgan, organisationer m. m. bör vara lokaliserad till en och samma ort. Det är framför allt mot den bakgrunden som en delegering av uppgifter och en decentralisering av funktioner har större fördelar än en motsvarande omlokalisering av hela ämbetsverk. 1 åtskilliga, kanske rentav flertalet, ämbetsverk finns delar eller funktioner som är helt beroende av externa kontakter med funktioner inom andra förvaltningsorgan fast knutna till den centrala förvaltningen i . Andra förvaltningsgrenar inom berörda verk kan däremot vara förhållandevis oberoende av dylik kontaktverksamhet och därför lättare kunna komma i fråga för utflyttning, eventuellt jämte närstående funktioner i andra verk. Det behöver i dessa fall icke - som departementschefen vill göra gällande vara fråga om enbart mera rutinbetonade uppgifter. Även kvalificerade befogenheter och funktioner kan vara så oberoende av de externa centrala kontakterna att en utflyttning utan störande olägenheter kan komma i fråga. En avgörande förutsättning för förslagets godtagande är att de berörda tjänstemännen ges valfrihet mellan att medfölja vid utflyttningen eller kvarstanna i andra likvärdiga uppgifter. Vid bedömningen av tjänstemännens ställning har gjorts gällande att de icke rimligen borde kunna påfordra annan behandling än andra befattningshavare i allmän eller enskild tjänst som på grund av de pågående strukturförändringarna i samhället icke längre kan beredas arbetsmöjligheter på orten. De tvångssituationer som uppkommer exempelvis i våra glesbygder skulle alltså äga full motsvarighet vid utlokalisering av ämbetsverk från storstadsområdena. Häremot kan emellertid göras gällande att det i nu förevarande fall är fråga om av statsmakterna vidtagna åtgärder som innebär ett avsteg från de lokaliseringsprinciper de själva tidigare konsekvent hävdat. Om ett dylikt omtänkande är motiverat av nya allmänna regionalpolitiska överväganden vilket ingen i princip ifrågasätter måste statsmakterna också bära ett motsvarande ansvar för att enskilds rätt icke kränkes. Statsmakterna måste med andra ord betala fulla priset för den nya politiken. De befattningshavare det här gäller är i inte ringa grad specialutbildade för just de funktioner inom respektive verk han eller hon utövat - i regel under en lång följd av år. I många fall är vederbörande så specialiserad att motsvarande befattningar på annat håll svårligen står att finna. Det är mot den bakgrunden man bör bedöma de uttalanden om hänsynstagande till de anställdas intressen som gjordes från regeringens sida under förra höstens valrörelse, innebärande bl. a. att de anställda skulle om de icke önskade flytta - garanteras likvärdigt arbete i . Häremot strider emellertid den nu aktuella propositionen, som förutsätter att en prövning av den enskilde tjänstemannens motiv för att kvarstanna på hemorten skall ske från fall till fall och att, då tillräckligt vägande skäl icke befinnes föreligga, vederbörande skall vara skyldig att tjänstgöra på den nya stationeringsorten. Mot bakgrunden av det nya inslag i regionpolitiken som verksutflyttningen innebär och de löften som lämnats berörda befattningshavare kan vi icke acceptera att tjänstemännens motiv för sina önskemål att erhålla likvärdig befattning i hemorten skall bli föremål för individuell prövning och därvid eventuellt kunna underkännas. Som allmän princip bör i stället gälla att ingen befattningshavare skall anses skyldig att flytta till annan ort. Anställda som anser sig ha skäl personliga eller till följd av makes yrkesverksamhet, barns skolgång eller särskilda bostadsförhållanden att icke medfölja vid utflyttningen måste alltså beredas likvärdig statlig, eller annan tjänst i . Härför torde successivt uppkommande vakanser inom kvarvarande ämbetsverk erbjuda goda möjligheter. Om en dylik princip accepteras, skulle med säkerhet förhandlingarna mellan vederbörande verk och den anställde underlättas. Det skulle ligga i bådas intresse att nå en rimlig uppgörelse och att söka överbrygga de svårigheter av olika slag som blir ofrånkomliga vid utflyttningsåtgärder av det slag varom här är fråga. Det torde få antagas att en dylik principiell valfrihet i realiteten skulle verka befordrande på vederbörandes benägenhet att ta ställning helt förutsättningslöst. För att lösa personalproblemen på ett smidigt och hänsynsfullt sätt får verkställigheten av utflyttningsåtgärderna icke vara så hårt låst som propositionen anger. Från personalorganisationernas sida har framförts flera högst befogade önskemål för att överbrygga med utflyttningen förenade svårigheter och problem. Som en självklar utgångspunkt bör gälla att den berörda personalen icke skall förorsakas några ekonomiska förluster. Vi förutsätter att organisationernas krav i detta och andra hänseenden kommer att vederbörligen beaktas. En fråga som från nämnda tidigare håll påtalats är den otillfredsställande utformningen av nuvarande realisationsvinstbeskattning av egnahem. Den förestående utflyttningen understryker vårt framförda krav att den som förvärvar likvärdig bostad på inflyttningsorten inte skall drabbas av realisationsvinstbeskattning vid avyttring av egethem på den tidigare bosättningsorten. Om någon tvingas sälja sitt egnahem till underpris, bör staten hålla honom skadeslös i likhet med vad som sker inom arbetsmarknadspolitiken. Utöver här nämnda problem som uppstår vid utflyttningen finns en rad frågor, som påkallar särskild uppmärksamhet av de organisationskommittéer som enligt Kungl. Maj:ts förslag skall handha utflyttningen. Det är särskilt angeläget att personalen får ett verkligt inflytande på de beslut som dessa kommittéer fattar. Detta är desto viktigare som personalens synpunkter på verkens utflyttning haft ringa inflytande på regeringens beslut i frågan och informationen till personalen varit synnerligen bristfällig. Med åberopande av vad här anförts får vi hemställa att i skrivelse till Kungl. A. hemställa att en parlamentarisk utredning omgående tillsättes med representation för de fackliga organisationerna samt ekonomisk expertis och med uppdrag att utarbeta ett underlag för bedömningen av den fortsatta decentraliseringsverksamheten samt att framlägga härpå grundade konkreta förslag i enlighet med de riktlinjer som anges i motionen; B. uttala att ingen befattningshavare vid de till utflyttning föreslagna verken skall anses skyldig medflytta till annan ort, att de som icke önskar flytta skall beredas annan likvärdig anställning samt att berörda personals intressen skall vid utflyttningen i största möjliga utsträckning beaktas i enlighet med vad i motionen närmare angives. N. () i Trobro PER () i Gäddvik G. ()