mot · FU02553 · 1971-01-27 00:00:00 — om sekretesskydd vid anmälan till om barnmisshandel. Man kan ofta läsa skildringar i pressen om hur barn på det mest brutala och grymma sätt misshandlas av sina föräldrar eller andra vuxna. I den utredning som gjort om barnmisshandel har framkommit att brännskador, benbrott, skallskador och revbensbrott är ofta förekommande skador. Ofta har barnen också grava psykiska störningar. För perioden 19571966 har till utredningen rapporterats 119 fall av uppenbar misshandel. I 15 fall slutade misshandeln med döden, 44 barn blev svårt skadade och 15 fick men för livet. En tredjedel av de misshandlade var spädbarn. Någon samlad statistik över antalet fall av barnmisshandel som kommit till myndigheternas kännedom finns inte. I många fall är de föräldrar som misshandlar sina barn alkoholmissbrukare eller uppvisar andra psykiskt betingade beteendestörningar. Det är dock inte alltid så. Misshandlama finns i alla miljöer och socialgrupper. En relativt stor grupp av föräldrar som misshandlar sina barn betecknas som helt friska, lugna människor som inte är alkohol- eller narkotikamissbrukare. Eftersom barnmisshandel förekommer i de mest skilda miljöer är det viktigt att läkare, myndigheter och allmänhet är uppmärksamma på detta och vidtar åtgärder om misstankar om barnmisshandel finns. Vi har i andra sammanhang aktualiserat behovet av föräldrautbildning, hälsokontroll av förskolebarn och förbättrad barntillsyn. Vi anser att dessa åtgärder fullt utbyggda skulle vara av stort värde för att förebygga fall av barnmisshandel och för att på ett tidigt stadium upptäcka om barn blivit misshandlade. Man vet att endast en liten del av alla bammisshandelsfall kommer till myndigheternas kännedom. Sannolikt beror detta bl. a. på att den som misstänker eller vet att barnmisshandel förekommer inte anmäler detta av rädsla för att själv drabbas av repressalier eller obehag. Sekretesskyddet för den som anmäler barnmisshandel är svagt, och lagen är oklart formulerad. JO har 1970, med anledning av en praxis att alltid lämna ut namnet på den som gjort anmälan, gjort följande uttalande an gående tillämpningen av sekretesslagen. Bestämmelserna i 39 § andra stycket och 14 § andra stycket sekretesslagen ger möjlighet att vägra part att ta del av handling, som visar vem, som gjort anmälan i ärende rörande barnavård eller ungdomsvård eller som eljest lämnat upplysningar i sådant ärende, om grundad anledning finns att antaga, att den, om vilken anmälan gjorts eller upplysningarna lämnats, skulle missbruka kännedom i berörda hänseende till skada för annan person. Om detta sekretesskydd för anmälare och uppgiftslämnare inte fanns, skulle helt visst många dra sig för att lämna upplysningar, som borde komma till nämndens kännedom, med påföljd att erforderliga ingripanden inte kom till stånd eller skedde alltför sent. Ett effektivt förverkligande av samhällets vård om barn, alkoholister m. fl. förutsätter därför, att enskilda utan risk för skada skall kunna lämna upplysningar, som erfordras som underlag för beslut om omhändertagande. Det är därför av vikt, att nyssnämnda bestämmelser i sekretesslagen iakttas och att detta sker ex officio och utan att anmälaren eller uppgiftslämnaren särskilt påkallat anonymitet. En praxis enligt vilken namnet på den, som gjort anmälan eller lämnat uppgifter i barnavårdsärenden, alltid utlämnas till parten står inte i överensstämmelse med gällande lag och är ägnad att motverka det allmännas intresse av att få vederhäftiga upplysningar om sådana missförhållanden, mot vilka ingripande borde ske. Av utlåtandet från den aktuella barnavårdsnämnden framgick, att nämnden i realiteten inte tillämpade en fullt så kategorisk praxis, som sagts. En anmälare bereddes sålunda tillfälle, om han gjorde sin anmälan muntligen, att ta tillbaka sin anmälan eller framträda anonymt och nämnden begagnade, även om anmälaren föredrog att träda tillbaka, de upplysningar han lämnat. En sådan ordning är emellertid enligt JO:s mening mindre tillfredsställande från flera synpunkter. Dels uppkommer härigenom en sakligt omotiverad skillnad i fråga om behandlingen av å ena sidan skriftliga anmälningar och å andra sidan muntliga anmälningar. Dels uppmuntrar ordningen till anonyma anmälningar, medan strävan borde vara att främja anmälningar, beträffande vilka anmälaren med sitt namn stod för de lämnade upplysningarna. Med syftet med bestämmelserna i 14 § andra stycket sekretesslagen överensstämmer bättre, att det inte överlämnas åt anmälaren att avgöra om han skall åtnjuta anonymitet eller ej, utan att barnavårdsnämnden tar sitt ansvar enligt lagen för att en anmälare får det anonymitetsskydd, som han är berättigad till. Det är uppenbart, att barnavårdsnämnden därvid ställs inför mycket svåra bedömningsfrågor och att nämnden saknar möjlighet att ge något bindande löfte om anonymitet redan på anmälningsstadiet. Det är emellertid angeläget, att den av lagstiftaren förutsatta ordningen med anmäl ningar av personer, som med sina namn för anmälningarnas innehåll, tjänar som riktmärke och att man inte från barnavårdsnämndens sida direkt uppmuntrar till anonymt anmälande. Det nuvarande förhållandet att en anmälare inte redan vid anmälningstillfället kan garanteras att hans namn inte utlämnas är enligt vår mening otillfredsställande och minskar sannolikt benägenheten att underrätta barnavårdsmyndigheterna om misstänkta fall av barnmisshan Eftersom det måste anses vara synnerligen angeläget att barnmisshandelsfall kommer till myndigheternas kännedom borde reglerna för sekretesskydd ändras så att en anmälares identitet aldrig utlämnas om han inte själv samtycker därtill. Med hänvisning till det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller om sådan ändring av sekretesslagen, 14 och 39 §§, att person som anmäler eller lämnar upplysning om barnmisshandel till garanteras att hans identitet aldrig utlämnas om han inte själv lämnar sitt samtycke därtill. () () i () i () () i