mot · FU02486 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. 1 alla utvecklade länder har utbildningsväsendet genomgått en omfattande kvantitativ expansion. Genom olika reformer eller expansion av befintliga system har andelen av varje årskull som genomgår någon form av utbildning höjts avsevärt i så gott som samtliga länder som ligger på en utvecklingsnivå jämförbar med . Detta är en nödvändig utveckling. Tillgången på utbildningsmöjligheter och de kunskaper och färdigheter som förvärvas genom dem är av stor betydelse för såväl samhället som den enskilda samhällsmedlemmen. Särskilt ett litet land som , som har begränsade naturtillgångar och måste bygga sin ekonomiska ställning och därmed sina möjligheter till utveckling på en högkvalificerad produktion, är helt beroende av tillgången på välutbildad arbetskraft. Likaså har den enskilda människan rätt till utbildning dels för att på bästa sätt kunna fungera i samhället, dels för att personligheten skall kunna utvecklas allsidigt. En utveckling som innebär att allt fler får allt bättre utbildning måste därför vara ett centralt mål för svensk utbildningspolitik. som man arbetar för en kvantitativ expansion av utbildningen måste man skapa garantier för att kvaliteten bibehålies och förbättras. Kvalitetskravet går att hävda och bör hävdas med kravet på kvantitativ utbyggnad. I detta avseende kan utan tvivel kritik riktas mot den förda utbildningspolitiken. Man har på ansvarigt håll alltför ofta låtit den positiva utvecklingen i kvantitativt avseende förklara och rentav ursäkta den negativa utvecklingen på kvalitetssidan. I ett välutvecklat utbildningssamhälle skall varje individs utbildning anpassas efter hans egna förutsättningar, intressen och anlag. 3 sami Nr 486 stora krav på skolväsendet. Det måste vara flexibelt utformat, organisatoriskt och innehållsmässigt. En undervisning som utformats för ett slags genomsnittsgrupp av elever måste omformas väsentligt för att bli meningsfull för mer eller mindre avvikande grupper, exempelvis de s. k. svagpresterande eleverna, de högt begåvade eleverna, invandrarbarn, psykiskt, fysiskt och socialt handikappade barn etc. Även dessa grupper har rätt att göra anspråk på en utbildning som låter deras inneboende möjligheter komma till sin rätt. I ett demokratiskt samhälle måste av skolan ovillkorligen krävas att den förhåller sig parti-politiskt neutral. Det kan således inte accepteras att ett parti utnyttjar den av samhället anordnade skolundervisningen till att påverka elevernas tänkande i enlighet med partiets önskemål. Kravet på en objektiv undervisning får dock inte tolkas så att de studerande skall avskärmas från politiska meningsyttringar. Tvärtom skall de få del av en bred information för att bibringas förmågan att själva kritiskt ta ställning. Faran för en politisk snedvridning av undervisningen bör uppmärksammas i alla led; stor uppmärksamhet måste ägnas läroplaner och läromedel, där riskerna för central styrning är särskilt stora. När nu gällande läroplan för började tillämpas , hade läroboksnämnden inte hunnit granska alla de böcker som skulle användas i den nya skolan. Man tvangs att ge generellt tillstånd till en lång rad läroböcker för praktisk prövning i landets skolor under ett läsår utan att någon sakgranskning skett. Därför förekommer under innevarande läsår i undervisningen vissa böcker med stora brister i fråga om sakriktighet och objektivitet. Detta får inte upprepas. Synnerligen otillfredsställande är också att skolprogram i radio och television inte är underkastade samma kontroll som den som förutsätts gälla för läroböcker. Exempel saknas heller inte på att program sänts som vid ansvarig granskning sannolikt inte skulle ha godkänts som undervisningsmaterial. Med det ökande utrymme skolradio och -TV får i det dagliga undervisningsarbetet blir detta förhållande alltmer oacceptabelt. Åtgärder måste nu vidtas för att få till stånd en ordning enligt vilken varje för skolväsendet avsett undervisningsprogram först skall ha godkänts av ett sakkunnigt organ motsvarande läroboksnämnden. Myndigheternas ansvar för såväl kvaliteten som objektiviteten i undervisningen får heller inte försummas i fråga om de teaterföreställ ningar och utställningar av olika slag vilka som ett led i undervisningen anordnas i skolorna. Samhället har i princip ansvar för allas utbildning. Flera omständigheter kan motivera en frihet för eleven och dennes föräldrar att välja en annan skolform än den reguljära. Skolor utanför det allmänna skolväsendet bör därför betraktas som ett komplement till det allmänna skolväsendet. Om samhället har ett helt och fullt ansvar för skolväsendet i vårt land bör det sålunda genom lämpliga stödformer ge dessa skolor rimliga arbetsmöjligheter. Pågående utveckling, som innebär att många värdefulla enskilda skolor genom medvetna åtgärder från samhällets sida får allt svårare arbetsförhållanden, måste brytas. Förskoleplatser till alla barn Erfarenheten visar att barn som haft möjlighet att gå i förskola ofta har lättare att anpassa sig till än barn utan sådan underbyggnad. Den pedagogiska verksamheten i förskolan syftar till att utveckla barnens anlag och färdigheter, som barnen tränar upp sin förmåga till social samvaro. Därför bör det eftersträvas att alla femoch sexåringar kan erbjudas plats vid förskola. Inte minst av samhällsekonomiska skäl torde dock detta mål ligga tämligen avlägset. Inom rimlig tid bör man däremot kunna uppnå ett bestånd av förskoleplatser som gör det möjligt att bereda varje sexåring tillträde. Detta förutsätter att samtliga tillgångar på området utnyttjas. Det är inte nödvändigt och ej heller önskvärt att samhället svarar för hela det erforderliga utbudet av förskolor. Även privata förskolor och de som drivs av olika organisationer måste tas med i beräkningen. Utöver det faktum att dessa skolor ofta bygger sitt arbete på en lång erfarenhet och därför har uppnått en pedagogiskt hög nivå är det över huvud taget av värde att ett flertal alternativ med skiftande uppläggning och innehåll kan erbjudas. Detta kommer att öka många föräldrars benägenhet att sända sina barn till förskola. För att emellertid inte valet av förskola skall bli beroende av familjens ekonomiska situation, och eftersom samhället i princip bör ge varje barn i förskoleåldern samma möjligheter, måste ett generöst bidragssystem utformas som tryggar de utanför samhällets regi bedrivna förskolornas existens, givetvis under förutsättning att dessa förskolor uppfyller vissa grundläggande, av samhället formulerade krav. Om det sålunda bör vara en skyldighet för samhället att tillse att det finns förskoleplatser för alla sexåringar och även för alla femåringar genom att inrätta egna förskolor och stödja andra bör det däremot vara en frihet och inte ett tvång för föräldrarna att sända sina barn till förskola. I debatten om obligatorisk förskola framförs ofta som skäl för en sådan att just de barn som på grund av olika brister i sin miljö särskilt väl behöver gå i förskola inte kommer dit i ett friare system. Denna invändning mot en frivillig förskola är inte obefogad. Ett system som bygger på frihet och inte tvång måste därför kompletteras med sådana åtgärder att dessa grupper ändå söker sig till förskolan. En uppsökande verksamhet är därför nödvändig. Därvid bör exempelvis den i allt fler kommuner genomförda hälsokontrollen av fyraåringar kunna utnyttjas, i synnerhet om den kompletteras med en sociologisk behovsundersökning. Frågan om förskolorna har givetvis oavsett olikheter i det primära syftet ett klart samband med barntillsynsproblemet. Väl fungerande kontakter mellan daghems- och förskoleorganisation kommer att bidra till att nå en del av den ovannämnda grupp som är i särskilt stort behov av förskola. För att främja förskolornas pedagogiska utveckling och för att underlätta barnens övergång från förskola till lågstadium bör förskoleverksamheten stå i nära kontakt med skolväsendet. Förskolorna bör därför stå under de lokala skolstyrelsernas överinseende. individualiserade undervisning och resursbehov Den genom samhällets försorg bedrivna undervisningen av barn och ungdom har till syfte att meddela eleverna kunskaper och öva deras färdigheter samt i samarbete med hemmen främja elevernas utveckling till harmoniska människor och till dugliga och ansvarskännande samhällsmedlemmar. Så lyder skollagens första paragraf och i gällande läroplan för , Lgr 69, utvecklas närmare hur skall lösa dessa sina uppgifter: Verksamheten måste inriktas på skolans samtliga elever, en heterogen grupp människor, stadda i ständig utveckling och företrädande skilda personlighets- och begåvningstyper. Den yttre organisationen och det inre arbetet måste därför formas så, att det blir möjligt för varje enskild elev att under uppväxtåren med skolans hjälp tillvarata sina anlag och möjligheter och finna studievägar och arbetssätt, som främjar den personliga utvecklingen. Skolans dubbla målsättning undervisning och fostran sådan den kommer till uttryck i skollagen och läroplan sätter individen i centrum men betonar hans roll i gemenskapen. Vissa inlägg, främst från socialdemokratiskt håll, i den skoldebatt som blivit allt intensivare har kunnat ge intrycket att det skulle råda en motsättning dels mellan undervisning och fostran, dels mellan individens och gemenskapens intresse. Enligt vår uppfattning bygger denna inställning på en felsyn. Skolans fostrande uppgift, att göra eleven till en god medlem av samhällsgemenskapen, måste bl. a. lösas genom att han bibringas faktiska kunskaper. Likaså är det en förutsättning för att en individ skall kunna känna lojalitet mot gemenskapen att han inte på grund av något föregivet kollektivt krav hindras från att utvecklas efter sina egna förutsättningar. Det har ansetts att man med de sammanhållna klasserna och med ett till dominerande delar gemensamt undervisningsstoff bäst skulle uppnå de uppsatta målen. Detta förutsätter en undervisning som är starkt individualiserad såväl i fråga om metoder som läromedel, vilket kräver resursinsatser av en storleksordning som inte kommit i fråga och som i nuvarande statsfinansiella situation synes ligga fjärran. Olikheter i kommunernas ekonomiska bärkraft har medfört att grundskolorna landet runt har en mycket skiftande standard i fråga om läromedel. Likaså finns stora skillnader mellan gamla och nya skolor, eftersom de nya erhåller statsbidrag till en första standardutrustning av hjälpmedel för undervisningen. Dessa skillnader måste undanröjas. Det är därför nödvändigt att pågående överläggningar mellan statsmakterna och kommunerna rörande hela statsbidragsproblematiken påskyndas och leder fram till sådana resultat att en likvärdig standard mellan olika kommuners skolor och olika skolor i samma kommuner kan garanteras. Stora skillnader råder också i de flesta kommuner mellan de skolor som verkligen finns där och de som skulle behövas för att motsvara de mycket höga krav som ställs av Lgr 69. Uttalanden har också gjorts som tyder på att många kommuner av ekonomiska skäl kommer att tvingas att ställa ett förverkligande av intentionerna i Lgr 69 . Detta visar det orimliga i att statsmakterna upprepade gånger beslutat om kostnadskrävande reformer, utan att de som skall genomföra dessa, kommunerna, först kunnat ges garantier för ekonomiska möjligheter till reformerna. Det synes nu nödvändigt att omgående analysera de pedagogiska förutsättningarna för och de ekonomiska konsekvenserna av att förverkliga den grundskola som förutsatts fungera fr. o. m. i enlighet med beslut. har en intensiv debatt ägnats åt de problem som äger samband med skolornas inre arbetsförhållanden. Från många håll har omvittnats att många skolor saknar de betingelser i arbetsmiljön som erfordras för att skolan skall kunna uppnå sina mål beträffande undervisning och fostran. Behovet av åtgärder har blivit alltmer påtagligt. I avsikt att åstadkomma en förbättring av situationen beslöt , bl. a. i anledning av en motion från moderata samlingspartiet, att anhålla om en utredning rörande skolornas arbetsmiljöproblem. Denna utredning har sedermera tillsatts och antagit namnet Skolans inre arbete (). Det är vår förhoppning att vid sidan av sitt mer långsiktiga arbete kan framlägga sådana förslag till interimistiska åtgärder, att drägliga arbetsförhållanden kan garanteras alla de elever, lärare och övriga som är verksamma inom det svenska skolväsendet. Vi har i olika sammanhang pekat på några åtgärder som kan antas positivt påverka skolornas arbetsförhållanden, åtgärder som alla enligt vår uppfattning bör övervägas av utredningen om skolans inre arbete. Ett av de främsta hindren för att uppnå fullgoda resultat utgörs av de stora undervisningsgrupperna. Utan tvivel skulle en generell minskning av undervisningsgruppernas storlek vara ett effektivt medel att komma till rätta med vissa svårigheter i skolornas dagliga arbete. Lärarna finge mer tid att ägna åt varje elev, och svårare individuella problem skulle snabbare komma till behandling. Vi är emellertid medvetna om de stora kostnader en sådan åtgärd skulle medföra. Den torde därför vara att hänföra till de långsiktiga förslag som bör övervägas av . En mer interimistisk åtgärd som bör övervägas av utredningen, men med förtur, är att möjliggöra ett utnyttjande av den mindre undervisningsgruppens fördelar i de mest behövliga fallen genom att ge de lokala skolstyrelserna vidgad rätt till variation av gruppernas storlek, förutsatt att man håller sig inom ramen för det totala anslaget beräknat på normala klasstorlekar. Det är också tydligt att det råder ett samband mellan å ena sidan skolornas storlek och å andra sidan trivsel, ordning och effektivitet. De fördelar som i den lilla skolan ligger i det dagliga umgänget mellan elever i skilda åldrar vänds till uppenbara nackdelar i de alltför stora skolorna. Även i skolor med mera homogen ålderssammansättning medför ett alltför stort elevantal miljöproblem. Detta gäller särskilt högstadium. Eleverna får en anonymitetskänsla, och skolans möjligheter att vaka över elevernas verksamhet försvåras inte minst under icke lektionstid. Därmed följer bl. a. en snabbare förslitning av lokaler och materiel. Det kan därför även ur ekonomisk synvinkel finnas skäl att undvika de stora skolenheterna. Detta måste enligt vår mening uppmärksammas vid planering av framtida skolbyggen, och frågan måste noga penetreras i utredningen om skolans inre arbete, vilket bör ske med förtur med hänsyn till den långa tid som åtgår för planering av nya skolbyggen och det angelägna i att undvika att fler mastodontskolor byggs. Det skäl som tidigare åberopats för de stora skolorna, nämligen att ge eleverna största möjliga valfrihet mellan olika högstadielinjer, kvarstår inte längre, sedan linjeuppdelningen genom Lgr 69 i hög grad inskränkts. Från moderata samlingspartiet har påpekats att behovet av tid för klassföreståndarna att sköta sina elevvårdande uppgifter är eftersatt. Det är nödvändigt att överväga vilka organisatoriska åtgärder som bör vidtas för att åstadkomma en förbättring i detta avseende. Möjligheten att för detta syfte utnyttja de s. k. resurstimmama bör uppmärksammas. Skiftningarna i elevernas prestationsförmåga och studieinriktning ställer höga krav på skolan för att varje elev skall uppleva sin situation som tillfredsställande. Särskilt i de s. k. färdighetsämnena krävs den långt gående individualisering med hjälp av kvalificerade hjälpmedel som vi i det föregående berört. Moderata samlingspartiet har länge krävt att man i avvaktan på sådana möjligheter bör tillämpa en nivågrupperad undervisning, där varje elevs prestationer i ämnet skall vara avgörande för grupperingen och där elevens placering ständigt omprövas. Inte minst från språklärarhåll har man uttalat sig för en sådan lösning av problemet med de högst skiftande färdighetsnivåerna i varje undervisningsgrupp. De pedagogiska vinsterna med en sådan nivågruppering är dessutom förenade med en förhöjd arbetstrivsel för elever och lärare. Lgr 69 rekommenderar numera en nivågruppering av det slag moderata samlingspartiet förordat, men för att denna skall fungera på ett tillfredsställande sätt krävs nya satsningar på läromedelsområdet liksom på det organisatoriska och personella planet. Dessa bör nu övervägas av . Det är okänt hur stora satsningar som kommer att bli nödvändiga för att uppnå vad som på kan vara målet för utveckling, en av årskursen mera obunden undervisning, som är individualiserad i fråga om studietakt, läromedel och metoder. Det ingår i skolans uppgifter att för eleven klargöra målen för utbildningen. Misslyckas man med detta, kommer undervisningen att framstå som mer eller mindre meningslös. Den skoltrötta eleven upplever ofta en tvångssituation. Han skulle hellre ägna sig åt praktiskt arbete än åt det som meningslöst uppfattade relativt teoretiskt präglade arbetet i skolan. Det finns skäl att anta att det ändrade tillvalssystemet och avskaffandet av de praktiska linjerna i högstadiets sista årskurs kommer att medföra att detta symtom blir vanligare bland eleverna. I samband med att beslut härom fattades 1968 framförde vi också motionsvägen denna farhåga och krävde större utrymme för praktiska inslag i studierna för de elever som så önskade. En möjlighet att åstadkomma detta vore att införa ett system, inom vilket eleverna på egen begäran mer renodlat än vad som kan ske finge växla mellan studier och praktisk verksamhet i skolkök, verkstad e. d. Vad som avses är inte någon utbyggd praktisk yrkesorientering. Växlingarna skall vara täta och någorlunda regelbundna. Ett sådant system med varvad undervisning har med framgång tillämpats i . En annan möjlighet som i vissa fall kan utnyttjas är att med jämkning av studiegången i årskurs 9 låta eleven ersätta en del av skolarbetet med utbildning på arbetsplats. Den sektor av skolans verksamhet som gäller barn med särskilda problem måste ägnas stor uppmärksamhet. De elever med olika handikapp som kräver speciell hjälp utgör en större grupp än man vanligtvis föreställer sig. Olika undersökningar tyder på att eller mer av alla barn företer symtom av sådan art eller grad att omedelbar hjälp är av nöden. För att åstadkomma denna hjälp krävs omfattande insatser i form av stödundervisning, specialundervisning, elevvård och skolhälsovård. På dessa områden har skolväsendet svårigheter att på ett tillfredsställande sätt fylla sin funktion. Ett problem är den bristande tillgången på utbildad personal för specialundervisning och elevvård. Utbildningen av sådan personal måste därför byggas ut. Ett annat problem är de nuvarande statsbidragsbestämmelserna som i alltför hög grad lägger kostnaderna för elevvården på kommunerna. Pågående överläggningar mellan staten och kommunerna angående kostnadsfördelningen dem emellan måste påskyndas. I skollagen slås fast att det ingår i skolans uppgifter att bibringa eleverna kunskaper. Detta är inte en uppgift skild från målet att främja elevernas utveckling till harmoniska människor och till dugliga och ansvarskännande samhällsmedlemmar utan ingår givetvis som ett led det viktigaste i strävan att nå detta mål. Brister skolan i denna uppgift, innebär det ett misslyckande i dess viktigaste funktion. Det är svårt att generellt jämföra den gamla skolan med den nya i kvalitetshänseende. Så mycket har ändrats i skolans uppgifter. Utvecklingen har fört med sig andra krav på innehållet i de kunskaper som meddelas. Vidare har den nya skolan fått en socialt fostrande roll, till vilken motsvarigheter förvisso inte saknades i tidigare skolformer men som fått en mer framskjuten plats. Generella jämförelser är således vanskliga; däremot finns det inget som hindrar jämförelser inom speciella områden, såsom kunskaper i vissa ämnen. Sådana jämförelser är inte, såsom det ibland har hävdats, meningslösa och ointressanta. Än mer intressant är dock att ställa frågan om skolan når upp till de kvalitetskrav man från början uppställt för den. Detta gäller kravet på kvalitet såväl i den undervisande som i den fostrande uppgiften att således anställa en jämförelse mellan skolan i verkligheten och skolan på papperet. En sådan jämförelse ger tyvärr på vissa områden nedstämmande resultat. Det är uppenbart att standarden på den sociala fostran allvarligt äventyras av den bristande arbetsro som blivit ett av de utmärkande dragen för vårt utbildningsväsen, och det är lika uppenbart att reella försämringar skett i undervisningsresultaten på bl. a. så viktiga områden som moderna språk, svenska och matematik. Det finns knappast skäl att här närmare referera de mänga vittnesmål som framförts om bristerna i skolans kunskapsresultat, om att skolan, med de organisatoriska förutsättningar som gäller och de resurser som står till förfogande, inte kan uppnå de mål som förelagts den. Senast har vid skolveckan i framförts en råd högst oroande inlägg från personer som på olika sätt är engagerade i vårt utbildningsväsen. Myndigheternas och regeringens reaktioner på sådana rapporter har på många sätt varit ägnade att förvåna. Man har betecknat oron som överdriven, i vissa sammanhang helt enkelt förnekat att standarden på skolornas undervisningsresultat skulle vara bristfällig, i andra sammanhang hänvisat till den socialt fostrande uppgiften dock utan att leda i bevis att skolan lyckats med den. har man hänvisat till det breddade elevunderlaget för den teoretiska utbildningen och påpekat att det finns en elitgrupp bland eleverna som fortfarande kan visa upp goda studieresultat; det har också förekommit att man helt enkelt nedvärderat de faktiska kunskapernas betydelse. Slutligen har sådana inlägg framförts av ansvariga statsråd som kan tolkas som att regeringen inte har ansvar för kvalitetsutvecklingen i utbildningsväsendet, emedan man inte bör lägga sig i metodfrågor. Den debatt som förts om skolans kvalitetsproblem har genom de många motstridiga uppgifter som framförts givetvis skapat stor oro hos allmänheten. Inte minst föräldrar och elever har rätt att bli informerade om den faktiska situationen. Det borde vara självklart att beslutade skolreformer följs upp genom en kontinuerlig och omsorgsfull vetenskaplig undersökning av hur skolan lyckas med att förverkliga sina mål. Från regeringens sida har uppgivits att en sådan verksamhet bedrivits inom , men meddelar i sin anslagsframställning för kommande budgetår att reformverksamheten på skolans område i endast obetydlig omfattning blivit föremål för systematiska utvärderingar. En sådan verksamhet måste nu komma till stånd. Enligt vår mening bör dessa forskningsuppdrag handhas i första hand av forskare och forskningsinstitutioner fristående från de centrala undervisningsmyndigheterna. Resultaten skall redovisas offentligt så att en öppen och på sakmaterial grundad debatt kring dessa för samhället utomordentligt viktiga frågor blir möjlig. Detta bör vara den långsiktiga lösningen av frågan om utvärdering av skolans arbete. Den akuta situation som skoldebatten råkat in i kräver emellertid snabbare åtgärder för att klarhet skall kunna skapas. Vi föreslår därför att en kommission tillsättes med uppgift att framlägga en redovisning av de faktiska uppgifter som går att få fram angående undervisningsresultaten i , och gymna Kommissionens uppgift skall vara av rent klarläggande karaktär och alltså inte i första hand att framlägga förslag till åtgärder. För att garantera ett objektivt undersökningsresultat bör kommissionen få parlamentarisk sammansättning. Kommissionen får anlita den expertis den finner behövlig. , gymnasiet och yrkesskolan kommer att ersättas med en ny skolform, gymnasieskolan, med 2-, 3- och 4-åriga linjer. kommer denna skola att befinna sig i en helt annan situation än den i vilken besluten om dess utformning fattats. Vi syftar på de förändringar av den högre utbildningens struktur och organisation som kommer att bli det slutliga resultatet av pågående arbete inom 1968 års utbildningsutredning, liksom på de förändringar av behörighetsreglerna för tillträde till högre studier som aktualiseras genom kompetensutredningens arbete.