mot · FU02165 · 1971-01-20 00:00:00 — av m. fl. om ändring av den s. k. obillighetsregeln i förköpslagen, ni. Avsikten med förköpslagen är att ge kommunerna möjlighet att genom inträde i köparens ställe i träffade avtal kunna förvärva mark och fastigheter till rimliga priser och därigenom motverka prisstegringar och spekulation. Förköpslagen har tillämpats . Det har tyvärr visat sig att det finns allvarliga luckor i lagstiftningen, vilket medför att samhällets förköpsrätt i vissa fall blir illusorisk. Det är närmast den s. k. obillighetsregeln som lägger hinder i vägen för kommunerna att kunna benytta sig av lagstiftningen. Det har förekommit att privata intressenter använt sig av dessa bestämmelser och flyttat stora fastighetsvärden från en intressent till en annan eller inom en koncern från ett bolag till ett annat. I sådana fall kan man laborera med mycket låga fastighetsvärden, vilka dispositioner synes komma till stånd på grund av skattemässiga skäl. Om sådana fastighetsobjekt därefter kommer ut till försäljning, sätts priset så högt att kommunen inte kan benytta sig av förköpsrätten. Det kan hävdas att kommunen har möjligheter att få frågan om tillstånd till förköp prövad av Konungen. I propositionen om förköpsrätten, nr 1967, anför dock departementschefen i anslutning till den åberopade lagregeln följande : I fråga om obillighetsregeln är det i första hand förhållandet mellan säljare och köpare som kan föranleda att tillstånd till förköp skall vägras. Om det med hänsyn till den personliga eller ekonomiska gemenskap som råder mellan dem är obilligt att förköp äger rum, skall tillstånd inte ges. Bedömningen av obillighetsfrågan torde i dessa fall ofta kunna ske med ledning av bestämmelserna i köpeavtalet. Är intressegemenskapen sådan att det vore obilligt att tillåta förköp, torde detta i allmänhet ha kommit till uttryck i avtalet och påverkat priset eller andra bestämmelser. Enligt departementschefen skulle således ett lågt pris tala för att det finns en intressegemenskap. Man kan dock, en ligt vår uppfattning, inte bortse ifrån att det låga priset kan vara motiverat beträffande en intressegemenskap av annan karaktär än den departementschefen avsett. Om exempelvis köpehandlingen inte avspeglar en vanlig marknadsmässig överlåtelse utan köpeavtalet ingår som ett led i en större affär med vissa överföringar som är av intresse för två parter, kan man tillämpa det lägsta värde som i ett sådant fall kan begagnas, nämligen taxeringsvärdet. Därefter är det för den nye ägaren möjligt att sälja fastigheten på nytt. Genom förköpslagen får nu kommunen chansen att träda in, men till ett avsevärt högre pris på grund av att det finns en spekulant som är villig att betala. Priset på mark i ifrågavarande läge kan i detta sammanhang åberopas. Det har i vissa fall visat sig att en sådan spekulant funnits med i bilden redan vid den första affärstransaktionen. Trots graverande bevis härför är det i sådana fall svårt för kommunen att hävda förköpsrätten. Det av oss åberopade uttalandet av departementschefen i anslutning till den åsyftade lagregeln ger inte heller stöd för kommunen när det gäller att fullfölja sådana förköpsärenden. Vi anser därför att den s. k. obillighetsregeln (9 § 1 st. bör omprövas och bestämmelsen begränsas så att den ej kan utnyttjas för transaktioner som kommer till stånd av bl. a. skattepolitiska skäl. Lagändringen bör syfta till att endast särskilt starka personliga skäl utgör hinder för kommun att utöva förköpsrätt. Vid bestridande av förköpsrätt bör endast sådana skäl kunna åberopas och hänsyn därtill ligga till grund för beslut om tillståndsvägran. Samhällets företräde vid fastighetsöverlåtelser skulle på detta sätt öka i betydande grad. Även tidsramen för förköpsärendens behandling synes oss alltför snävt tilltagen. Det har visat sig att det vid behandlingen av sådana ärenden kan uppstå tidsmässiga problem i kommunen dels på grund av alltför sent tillkännagivande, dels beroende på de kommunala sammanträdenas förläggning. Under semestertid hålls t. ex. i regel inga sammanträden. Ett utsträckande av tiden för ansökan om tillstånd skulle, enligt vår mening, underlätta för kommunerna att tidsmässigt kunna klara ärenden om förköp. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj :t anhåller om sådan ändring av förköpslagen att dels den s. k. obillighetsregeln (9 § 1 st. ges en sådan utformning att spekulation motverkas, dels tiden för kommuns ansökan om tillstånd till förköp utsträcks till två må () ()