ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · FU02958 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. om ökat statsbidrag till . I statsverkspropositionen, bilaga 8, , p. C 6, föreslår kommunikationsministern ett statligt stöd till () om . Beloppet är oförändrat i förhållande till /71. NTF har i sitt anslagsäskande redovisat en omfattande verksamhet, som skulle motivera en väsentlig höjning av det statliga stödet. Den allmänna återhållsamheten från regeringens sida i fråga om anslagshöjningar är i den ekonomiska situation i vilken landet befinner sig förståelig, men vi är av den uppfattningen att NTF utsatts för alltför stram behandling. Det är med kännedom om NTF:s omfattande och betydelsefulla verksamhet inte minst ute på fältet som vi anser någon uppräkning av anslaget vara nödvändig. Härtill kommer att NTF genom initiativ blivit huvudman för en av de mest uppmärksammade verksamhetsgrenarna på området för trafikinformation. Vi syftar på Barnens trafikklubb, inom vilken nu omkring 140 000 familjer är engagerade. Anslutningen till klubben fortsätter att öka enligt vad vi inhämtat. Det måste anses som mycket värdefullt att på detta sätt dels förmedla trafikkunskaper till barnen, dels påverka familjen i sin helhet med särskilt tillrättalagt material. Omdömena om klubben är genomgående positiva. Helt naturligt drar denna klubbverksamhet stora kostnader. Vi har inhämtat att kostnaderna under /70 uppgick till , av vilka dock täcktes av avgifter. I och med att klubben växer ökar NTFs kostnader automatiskt. Därtill kommer att de höjda frakt- och portokostnadema drabbat denna liksom NTFs övriga verksamhet i hög grad. För att i någon mån möta de ökade kostnaderna har NTF beslutat höja medlemsavgiften per tvåårsperiod. Denna höjning är emellertid helt otillräcklig för att täcka in de ökade kostnaderna en ökning som stiger i och med att medlemmarnas antal stiger. Vi anser det väsentligt att NTF även i fortsättningen kan bedriva sin betydelsefulla verksamhet i minst oförändrad omfattning. En höjning av anslaget till NTF från till för att kompensera kostnadsökningarna är därför väl motiverad även i det nuvarande samhällsekonomiska läget. Med stöd av vad sorn ovan anförts får vi hemställa att statligt stöd till () för /72 måtte utgå med ett belopp om . () ()
mot · FU02959 · 1971-01-27 00:00:00 — om åtgärder mot viss nöjesköming med motorfordon. I många tätorter har nöjesköming med motorfordon i bullrande och luftförorenande former blivit mycket besvärande genom att den koncentrerats till centrala områden och bedrivs på tider då den för allmänheten är särskilt störande. I en del fall har de lokala myndigheterna sökt komma till rätta med problemet genom att åberopa bestämmelser i vägtrafikförordningen. Trots synnerligen goda erfarenheter redovisade bl. a. från av lokala föreskrifter för att begränsa olägenheterna av nöjeskörningen har sådana föreskrifter måst återkallas sedan prövning genom JO visat att reglering motiverad med annat än direkta trafikstörningar inte kan upprätthållas på grundval av bestämmelserna i vägtrafikförordningen. Att låta det förbli vid detta konstaterande kan inte vara tillfredsställande. Redan utan extra tillskott genom nöjesköming är bekymren med buller och avgaser ofta stora nog för dem som bor eller har sin arbetsplats inom starkt trafikerade områden. Också med tanke på nöjesåkarna kan det vara lämpligt att kunna påvisa att samhället kräver hänsynstagande och att detta finns tydligt utsagt. Möjlighet att komma till rätta med störande nöjesköming borde kunna ges genom att bestämmelser införs i allmänna ordningsstadgan som t. ex. ger vederbörande myndigheter rätt att för vissa områden och vissa tider avlysa annan trafik med motorfordon än nyttotrafik. Någon risk för att befogenheter av sådant slag skulle användas i andra fall än när väldokumenterade olägenheter föreligger torde inte behöva påräknas. att hos Kungl. Maj:t måtte anhålla om införandet av sådana bestämmelser i allmänna ordningsstadgan att det i motionen angivna syftet uppnås. G. REGNÉLL (m)
mot · FU0296 · 1971-01-19 00:00:00 — av m. fl. om tjänstgöring i internationellt biståndsarbete som alternativ till värnpliktstjänstgöring och vapenfri tjänst. Kraven på att tjänstgöring i internationellt utvecklingssamarbete skall godtas som alternativ till värnplikt för dem som efter prövning befinnes lämpliga, inom av statsmakterna fastställda kvotramar har väckt ökad anklang i vida kretsar. Sådana möjligheter finns redan nu i bl. a. , , , , och . I samband med behandling av Kungl. Maj:ts proposition 1970:162 angående bistånds- och katastrofutbildning prövades denna fråga med anledning av ett antal motioner. hävdade därvid att ett sådant system skulle innebära att en revision av det nuvarande värnpliktssystemet skulle bli nödvändig, och utskottet anförde att om utvecklingen skulle påkalla en sådan revision, förutsatte det att Kungl. tar initiativ härutinnan. Den enmansutredning som föregick propositionen hade på grund av sina direktiv inte möjlighet att närmare utreda denna fråga. I debatten har anförts att de flesta värnpliktiga vid tiden för sin första tjänstgöring inte har de yrkeskunskaper och den mognad som är nödvändiga förutsättningar för u-landstjänst. Mot detta kan genmälas att det i de flesta fall torde vara ändamålsenligt att de sökande efter en preliminär lämplighetsprövning får anstånd med militärtjänsten till dess att de förvärvat nödvändiga yrkeskunskaper och erfarenheter. Ett sådant system skulle inte behöva betyda någon märkligt ny form av kategoriklyvning i värnpliktssystemet. Det skulle inte utsätta vämpliktstanken för krav på att alla möjliga nyttiga samhällsfunktioner i stället för militärtjänst borde kunna fullgöras av värnpliktiga, eftersom det dels förutsätter frivillighet och u-landstjänst, dels mycket väl kan sägas vara just fredsbevarande och konfliktförebyggande i den svenska säkerhetspolitikens inklusive försvarspolitikens mening. Nämnas kan att en rad remissinstanser stödde tanken på en tjänstgöring i internationellt utvecklingssamarbete som alternativ till värnplikt och vapenfri tjänst. Dit hör , , , , och flera av de politiska ungdomsförbunden. Också kyrkornas topporgan stödde förslaget liksom åtskilliga tidningar. Mot bakgrund av alla dessa opinionsyttringar och den internationella utvecklingen på detta område och då utredningen och biståndsutbildning inte hade möjlighet att fritt pröva frågan om biståndsarbete som alternativ till värnpliktstjänstgöring bör Kungl. Maj:t ges i uppdrag att föranstalta om en ny prövning av denna fråga och förelägga nästa års riksdag ett förslag härom. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställer vi att hos Kungl. Maj:t hemställer om förslag angående tjänstgöring i internationellt biståndsarbete som alternativ till värnpliktstjänstgöringen och vapenfri tjänst i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () ()
mot · FU02961 · 1971-01-27 00:00:00 — angående belysningen vid övergångsställen för gående. Utvecklingen har i fråga om trafikolycksfall medfört att de gående blivit särskilt utsatta. Allt oftare blir gående på- eller överkörda på övergångsställen i tätbebyggda samhällen. Flertalet av dessa olyckor torde inträffa , nten tillförlitlig statistik över olycksorsakerna finns inte. Orsaken kan vara för hög hastighet, bristande körförmåga, avsaknad av respekt för gällande trafikregler hos bilförare och/eller fotgängare, felaktigheter på trafiksignaler eller andra omständigheter. Att dålig belysning spelar en stor roll är högst sannolikt. Särskilt vid snöfall eller i dimmigt väder kan det vara svårt att uppmärksamma övergångsställena eller att se dem som tänker korsa vägen eller gatan. Givetvis måste kostnaden för att förbättra belysningen vid övergångsställena vägas mot andra åtgärder i syfte att förbättra trafiksäkerheten. Påköming av gående får praktiskt taget alltid personskada som följd, och en avvägning måste göras också mot kostnaderna för sjukhusvård. De skador och lidanden som följer av svåra trafikolyckor kan givetvis inte direkt mätas i pengar. En uppskattning av enbart kostnaderna för vård av lindrigare skador på sjukhus kan dock ge en uppfattning om vad det för samhället vore värt om skadorna kunde begränsas. En patient på en kirurgisk avdelning kostar totalt ca . Ett komplicerat benbrott kan ta för att läka; kostnad alltså . Försäkringsföretagens utgifter för trafikolycksfall är avsevärda. En belysningsstolpe torde kosta ca . Besparingarna kan bli mångdubbelt större. Det måste anses synnerligen angeläget att en kraftig satsning görs för att åstadkomma belysning vid övergångsställena. Lämpligast vore om denna belysning hade ett annat sken än övrig gatubelysning, exempelvis gult natriumljus. Detta skulle i hög grad skärpa motorförarnas uppmärksamhet och göra det betydligt mindre riskfyllt för gående att korsa gata eller väg. Åberopande det anförda hemställs att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte uttala angelägenheten av tydligt markerad belysning vid övergångsställen för gående.
mot · FU02963 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. angående oljetransportema på . Konsekvenserna av tankbåtsolyckor torde vara allmänt kända. Ett tankbåtshaveri på vore jämförbart med en naturkatastrof, men även mindre olyckor kan medföra avsevärda skador på begränsade kustavsnitt. Med hänsyn härtill är det av stor vikt att gällande föreskrifter för sjötrafiken är utformade så, att oljetransportema kan ske under största möjliga säkerhet. För tanktonnage överstigande 2 000 bruttoregisterton gäller lotstvång i samt i och Göteborgs skärgårdar. På internationellt vatten är sjöfarten i princip fri, men genom överenskommelse med oljebolagen används lots för tankbåtar överstigande . En viss skärpning beträffande trafikföreskrifterna för oljetonnaget har genomförts på grundval av riksdagsbeslut . De senaste årens erfarenheter visar enligt vår uppfattning att en förnyad översyn av trafikföreskrifterna för tankbåtar är påkallad. Vi vill föreslå att man vid en sådan översyn överväger huruvida inte gränsen 2 000 bruttoregisterton måste sänkas. Man kan också tänka sig att gränsen blir beroende på rådande siktförhållanden. Ännu allvarligare är riskerna på öppna havet. Erfarenheten visar att de svåraste fartygsolyckorna som regel uppkommer genom grundstötningar i gränsområdena till öppna havet. Det kan gälla maskinhaveri eller en obetydlig felnavigering i dålig sikt. Självfallet ökar riskerna i takt med tonnagets storlek. Med hänsyn till ovannämnda riskmoment och de oöverskådliga skadeverkningarna av olyckor måste man ifrågasätta huruvida den fria sjöfartens regler verkligen bör gälla i ett innanhav som . Ett enskilt land kan givetvis inte ändra på dessa regler, utan internationella överenskommelser måste komma till stånd. Vid ett sådant samarbete bör man eftersträva att lotstvång fastställs för fartyg vars förlisning kan medföra svårartade skador. Rigorösa och noggranna bestämmelser bör utformas speciellt för oljetransport på , och en övre gräns för oljetonnagets storlek bör fastställas. Med stöd av vad ovan anförts anhålls att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställer om en översyn av säkerhetsfrågorna i samband med sjötransporter av olja på , samt att kontakter tas för att få till stånd internationella överenskommelser i syfte att skärpa bestämmelserna för oljetransporter på internationellt vatten i . () () () ()
mot · FU02964 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. om utförande av vägprojektet - Ankarvattnet. års vårriksdag beslöts att gruvdrift vid Stekenjokk skulle påbörjas. meddelades att gruvbrytningen skulle ställas . Vid interpellationsdebatt meddelade statsrådet att driften icke var inhiberad men att den skulle påbörjas senare efter det SGU gjort vissa kompletterande prospekteringar av fyndigheter strax söder om det nuvarande statsgruvefältet. Den efterföljande diskussionen har främst rört förhållandena i kommun, vilken utlovats en kompensationsindustri på grund av den sålunda uppskjutna starten av gruvdriften. I ovan nämnda interpellation påpekades att kommun i drabbades av det inträffade i minst samma eller kanske större utsträckning än . Invånarna i har beretts åtskilliga arbetstillfällen vid anläggandet av vägen från Ankarvattnet till Stekenjokkfältet, och många hade räknat med att få anställning vid gruvan och därmed anpassat sin tillvaro efter detta. För många innebär den uppskjutna gruvdriften mycket stora ekonomiska påfrestningar och svikna förhoppningar. Efter riksdagsbeslutet ansåg man sig ju kunna räkna med att arbete skulle beredas . kommun har drabbats hårt av utflyttning . Det vore olyckligt om ytterligare utflyttning skulle äga rum ett eller innan kommer i gång med vad det innebär av nya arbetstillfällen. Åtgärder bör rimligtvis vidtas för att bereda lämplig sysselsättning . Vägen från upp genom Ströms , förbi och vidare norrut i kommunen är till större delen av utmärkt beskaffenhet, och betydande sträckor är belagda. Vägen har blivit en turistattraktion av bästa slag, och trafiken har ökat mycket starkt, särskilt sedan vägdelen Ankarvattnet Stekenjokk öppnades för trafik. Det rör sig här om en vägsträcka upp över kalfjäll som saknar motstycke i . En del av vägen mellan Junsterforsén (norr om ) och Ankarsvattnet - är emellertid smal, krokig och i övrigt i miserabelt skick. Sträckan uppgår till . Ett iordningställande av denna vägsträcka till god standard skulle ge de arbetstillfällen som erfordras för att klara krisåren innan driften vid Stekenjokk påbörjas. Även andra vägar finns projekterade Utbyggnaden kan bedrivas som beredskapsarbete men bör pågå även . Vägdelen Ankarede Ankarvattnet kan med fördel byggas utan att man stör turisttrafiken. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte anhålla att vägprojektet - Ankarvattnet måtte komma till utförande som temporär ersättning från sysselsättningssynpunkt för den tills vidare uppskjutna malmbrytningen i Stekenjokk i enlighet med vad i motionen anförts. P. O. () ()
mot · FU02965 · 1971-01-27 00:00:00 — av herrar och i om förbud mot vissa typer av motortävlingar. Frågan om det lämpliga att tillåta anordnadet av motortävlingar i form av t. ex. rally på svenska allmänna och enskilda vägar har tid efter annan diskuterats i pressen. För en del år sedan inträffade i en beklaglig olycka i ett sådant här sammanhang. Detta föranledde att i en fråga ställdes till den dåvarande inrikesministern, som i sitt svar anförde att åtgärder borde vidtas för att förbjuda tävlingar av det här slaget. Något sådant förbud har dock ännu ej aktualiserats. I en tidning i sades det ifrån på skarpen, att det nu är att dessa tävlingar förbjuds. Tidningen skriver bl. a. följande: Ja, dessa tävlingar går just ut på att fara fram så till den grad vildsint att säkerhetsmarginalen praktiskt taget är lika med noll. Ekipagen störtar fram på småvägarna, motorerna vrålar, däcken tjuter, det sladdas i kurvorna och ibland bär det iväg på två hjul. En beundrande publik följer med spänning denna anhopning av brott mot vägtrafikförordningens anda och bokstav, och tidningarna, radio och TV ser till att hundratusentals för att inte säga millioner människor får glädjen att bevittna det groteska spektalet. Tidningen fortsätter sedan den påpekat hur särskilt ungdomen tjusas av dessa tävlingar: Ett av trafiksäkerhetens största problem är hur man skall få dessa unga förare att köra mer försiktigt. Är det inte då ett motbjudande hyckleri när det talas om vikten av varsam körning som man ger grönt ljus för inspirerande och suggererande uppvisningar i rena dårkörningen?, frågar tidningen. Många delar säkerligen de anförda åsikterna, och vi är två av dem. Det är nog att sätta stopp för den här verksamheten. Bilfabrikanternas berättigade önskemål att testa sina produkter kan säkerligen tillgodoses under helt andra former. Reklamvärdet måste väl ändock vara begränsat när alla vet att det oftast är fråga om specialtrimmade bilar med specialtränade förare och att erfarenheter som slitstyrka och användbarhet knappast kan utläsas direkt från tävlingssammanhang. Med anledning av det anförda hemställer vi att beslutar att i skrivelse till Kungl. Maj :t begära åtgärder syftande till att i lag förbjuda motortävlingar av typ rally och liknande.
mot · FU02966 · 1971-01-27 00:00:00 — angående fördelningen mellan länen av anslagen till byggande av vägar. Fördelningen mellan länen av anslagen till vägbyggnad har blivit alltmera ogynnsam för skogslänen. har behoven av upprustning av vägnäten i dessa län kraftigt ökat, inte minst därigenom att flottningen av virke läggs ned och ersätts med landtransport. Detta innebär en flerdubbling av antalet mycket tunga fordon på vägarna, vilket medför att vägarna, som oftast inte är byggda för sådana belastningar, blir sönderklämda och nedslitna. Direkta följder därav är försämrad framkomlighet och minskad trafiksäkerhet. De stora avstånden i dessa län och de kollektiva kommunikationsmedlens av dålig lönsamhet föranledda otillfredsställande turtäthet har också lett till en mycket intensiv privatbilism till och från arbetsplatser, skolor, sjukvårds- och andra serviceinrättningar. Även kommunsammanläggningama och indragningen av statliga myndigheters lokalavdelningar ökar allmänhetens behov av att resa mellan olika orter. Härtill kommer såsom är fallet i till exempel den under såväl sommarsom vintermånaderna mycket omfattande turisttrafiken. Trafikbilden präglas därför av en stark blandning av olika fordonstyper med mycket varierande hastigheter. Om en sådan trafiksituation skall kunna bemästras utan att olycksfallsfrekvensen blir onormalt hög, krävs i stor utsträckning en betydande upprustning av vägnätet. Den nu tillämpade fördelningen av vägbyggnadsanslagen medger emellertid inte en sådan upprustning inom överskådlig tid. Det är därför utomordentligt angeläget att en omprövning av principerna för fördelningen av dessa anslag mellan länen kommer till stånd. Med stöd av det anförda hemställs att måtte besluta i skrivelse till Kungl. Maj :t hemställa att åt uppdras att ompröva principerna för fördelningen mellan länen av anslaget till vägbyggnad med särskild hänsyn till skogslänens behov.
mot · FU02967 · 1971-01-26 00:00:00 — av m. fl. om samordnad kollektiv trafikförsörjning inom glesbygdsområden. För människorna i glesbygd blir en rationell lösning av kommunikationsfrågorna av allt större betydelse. Det är bl. a. såväl utglesningen av samhällelig och kommersiell service som den snabba ökningen av antalet åldringar bland den kvarvarande befolkningen som driver fram behovet av väl fungerande och prisbilliga kollektiva kommunikationer. Glesbygdernas transportförsörjning företer en splittrad bild. Den präglas av bristande samordning mellan de verksamheter som bedrivs av olika statliga, kommunala och enskilda kommunikationsföretag. Trafikunderlaget är dessutom av naturliga skäl så litet att det ofta är omöjligt att upprätthålla reguljära, tidtabellsbundna förbindelser med för befolkningens behov erforderlig täthet. De försök att med till exempel så kallad bättra på det illa komponerade lapptäcke, som glesbygdens kommunikationssystem är, utgör inga varaktiga lösningar. De tillgängliga och oftast mycket dåligt utnyttjade transportresurser, som finns, skulle emellertid kunna bli väsentligt effektivare och ge en betydligt bättre service åt allmänheten, om de kunde bringas att samverka i ett enhetligt system med integrering av tidtabellsbunden trafik, beställningstrafik, skolskjutsar och postbilar. Sådana system är möjliga att skapa. För att kunna göra det krävs emellertid ett förberedande utrednings- och försöksarbete för att finna former för ledning, planering och taxesättning. Då det bör vara en samhällets uppgift att bedriva sådant utvecklingsarbete, varom här är fråga, hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte uppdraga åt glesbygdsutredningen att verkställa försöksverksamhet med samordnad kollektiv trafikförsöijning inom ett eller flera avgränsade glesbygdsområden. () i Agnäs PER () i Gäddvik () () () i
mot · FU02969 · 1971-01-27 00:00:00 — om rätt att anlita valfri resebyrå för resa som bekostas av statsmedel. Den som avser att anlita resebyrå i samband med resa i statens ärenden skall enligt kungörelse nr 523 av hänvända sig till statens järnvägars resebyrå, om detta kan ske utan särskild olägenhet. Denna bestämmelse tillkom genom beslut av riksdag efter initiativ av revisorer. Verksamheten inom resebyråbranschen har utpräglad servicekaraktär och bör ha den stimulans som fri konkurrens innebär. Bestämmelsen måste emellertid ses som en allvarlig konkurrensbegränsning inom en expanderande bransch. Av intresse är att bestämmelsen dessutom strider mot ett uttalande som andra lagutskott gjorde 1956 i utlåtande nr 35. De brister i konkurrensen som det här gäller att komma till rätta med kan sägas bottna i två i och för sig skilda förhållanden. Å ena sidan saknar av flera orsaker konsumenterna i tillräcklig grad det prismedvetande som är en förutsättning för att de skall söka de förmånligaste villkoren vid sina inköp och därmed medverka till effektiv konkurrens. Å andra sidan kan orsaken till en försvagad konkurrens stå att finna i konkurrensbegränsande åtgärder som vidtagits av företagare eller deras organisationer. Samhällets konkurrensbefrämjande verksamhet måste inriktas så att båda dessa slag av brister i konkurrensförhållandena undanröjes eller i vaije fall motverkas. Det är uppenbart att bestämmelsen strider mot ovanstående av antagna utskottsuttalande. Jag vill vidare erinra om att konkurrensbegränsningslagen har till syfte att främja en från allmän synpunkt önskvärd konkurrens inom näringslivet. Den bakomliggande tanken är att konkurrensen i sig innebär en viss garanti för en från allmän synpunkt förmånlig utveckling av priser och verkningsförmåga inom näringslivet. Denna tankegång är också bärande för den statliga upphandlingsverksamheten. Sålunda åligger det myndigheterna att vid upphandling för statens behov antaga det anbud som är att anse såsom för staten mest förmånligt. Det faktum att det bland anbudsgivarna förekommer ett statligt företag skall inte inverka på den affärsmässiga bedömningen. Anlitande av resebyrå vid resa i statens ärenden får anses utgöra en form av statlig upphandling. Därför bör den princip om konkurrens på lika villkor som gäller vid statlig upphandling i allmänhet också gälla vid anskaffning av resor. Kungörelsen om skyldighet att anlita statens järnvägars resebyrå vid resa i statens ärenden innebär en konkurrensbegränsning inom resebyrå branschen som inte är förenlig med den nutida näringslagstiftningens allmänna inriktning. På grund härav och då det är angeläget att resebyråbranschen får den stimulans som fri konkurrens innebär bör kungörelsen upphävas. Med hänvisning till vad som ovan sagts hemställes att med ändring av riksdagsbeslut hos Kungl. Maj:t måtte anhålla om sådan ändring av principen i kungörelsen 1952:523 att valfri resebyrå kan anlitas för resor som bekostas av statsmedel.