mot · FU02472 · 1971-01-27 00:00:00 — Motion nr All Mot. av herrar och angående u-landsbiståndet. Syftet med internationellt bistånd är att minska klyftorna mellan fattiga och rika länder. Även om man inte bör nedvärdera vad som åstadkommits under det första utvecklingsårtiondet, måste man ändå konstatera att resultatet inte är särskilt imponerande. Målsättningen var en ekonomisk tillväxt i de fattiga länderna . Mäter man ökningen i u-ländemas bruttonationalprodukt i absoluta termer har det målet i stort sett nåtts. Den snabba befolkningsökningen har dock reducerat effekten högst avsevärt. har tillväxten per person endast varit för u-landsgruppen som helhet, för 1,5, 2,2 och . Eftersom per capita-ökningen i de industrialiserade länderna varit större, har resultatet i stället för minskade klyftor mellan fattiga och rika blivit ett vidgat gap. Det var mot denna bakgrund som FN efter ett långt förberedelsearbete under sin jubileumssession preciserade nya målsättningar för utvecklingsarbetet i de fattiga länderna. Därvid lades större vikt än tidigare vid utvecklingens sociala aspekter och beaktades på ett öppnare sätt än vad som förut varit möjligt befolkningsexplosionens problem. Ambitionen för det andra utvecklingsårtiondet är en årlig tillväxt i u-ländemas bruttonationalprodukt av totalt eller per capita, varvid man förutsett en befolkningsökning på högst . Det inhemska sparandet i förutsättes öka i förhållande till bruttonationalprodukten, vilket skulle ge en inhemsk sparandel på . Både exporten och importen bör stiga med . Vidare sägs det i FN-strategin att u-ländema ska öka sina ansträngningar till regionalt handelssamarbete, lägga ökad vikt vid reformer som leder till en jämnare fördelning av produktionsresultatet, öka insatserna för en effektiv befolkningskontroll, minska arbetslösheten och satsa mera på utbildning, förbättra hälsovård, näringstillförsel och den sociala välfärden. U-ländema uppmanas också att beakta riskerna för miljöförstöring och att avsätta mera pengar (0,av BNP) till forskningsändamål. Strategin understryker betydelsen av en ökad diversifiering av u-ländemas produktion både inom industri och jordbruk och tar i ett särskilt avsnitt upp betydelsen av en effektiv resultatvärdering. För att åstadkomma dessa resultat för u-ländema krävs ökad solidaritet från de industrialiserade staternas sida. Hindren för en vidgad handel mellan i- och u-ländema måste successivt minskas. Särskilda icke reciproka stimulanser bör ges för u-ländemas handel med färdigvaror. Sänkning eller eliminering av råvarutullar bör eftersträvas. I-ländema bör förplikta sig att senast ge offentligt bistånd till u-ländema motsvarande av sina bruttonationalprodukter. Det totala resursflödet, vari alltså även inräknas privata kapitalöverföringar, bör vara uppe i av BNP 1972, alternativt 1975 för i-länder med svagare ekonomi. Biståndsvillkoren bör uppmjukas, det finansiella biståndet bör i princip ges i obunden form och privat kapital uppmuntras att investera i u-ländema. Särskilda ansträngningar bör göras att bistå de speciellt fattiga länderna. och FN-strategin för andra utvecklingsårtiondet Denna utvecklingsstrategi har utarbetats i mycket nära samförstånd med u-ländema, som i slutfasen av förberedelsearbetet i hög grad satte sin prägel på det dokument som senare enhälligt antogs av . Det måste därför vara angeläget för de enskilda industriländerna att i sin egen biståndspolitik så långt som möjligt följa de rekommendationer som återfinns i FN-strategin. Flera av de frågor i biståndspolitiken som är och länge varit föremål för delade meningar i den offentliga debatten har där fått svar som måste anses vägledande för de länder som anslutit sig till den aktuella FN-resolutionen. Hit hör t. ex. uppmaningen att underlätta möjligheter att öka sin handel med de rika länderna, accepterandet av familjeplaneringen som en viktig utvecklingsfrämjande insats, stimulerandet av privata investeringar i u-ländema och behovet av speciellt stora insatser för att höja levnadsstandarden för människorna i de särskilt fattiga länderna. För del kan sägas att i allt väsentligt sammanfaller med de riktlinjer som är vägledande för vår egen biståndspolitik. representanter i de FN-organ som utarbetat den nya utvecklingsstrategin har också tagit verksam del i detta arbete på strategins utformning och har därvid på flera viktiga punkter fått gehör för sina meningar. I viktiga avseenden råder också enighet mellan de fyra stora riksdagspartierna om dessa målsättningar, vilka bl. a. utförligt preciserats i riksdagsbeslut i anledning av proposition 100 vid riksdag och proposition 101 vid riksdag. I ett avseende synes dock årets biståndsproposition (prop. nr 1, bil. 5) skapa viss oklarhet, nämligen när det gäller den mycket debatterade statsverksproposition fanns formuleringar som på många håll ansågs innebära att regeringen ville förorda väsentliga förändringar i urvalet av mottagarländer för svenskt bistånd. I anledning härav uttalade statsutskottet i sitt senare av godkända utlåtande bl. a. att något avbrytande av biståndssamarbetet med de nuvarande biståndsländerna inte var aktuellt. Utskottet framhöll också att man utgick från att »den svenska biståndspolitikens målsättningar är möjliga att uppnå i länder med olika politiska och ekonomiska system». Dessa påpekanden utgjorde tillägg till propositionens uttalanden av väsentlig betydelse för biståndspolitikens framtida utformning vad gäller val av mottagarländer. Vi kan därför inte finna att departementschefen gör en riktig tolkning av riksdagsbeslut i detta avseende, när han i propositionen säger att »de preciseringar av principerna för ländervalet som jag gjorde i föregående års statsverksproposition vann anslutning i beslut .» Det är dessutom oklart vad som avses med propositionens uttalanden om att dessa preciseringar »» kommer att ge »bestämda utslag i siffrorna för resursöverföringar till olika länder». Någon redovisning av vilka länder som skulle beröras negativt respektive positivt av den antydningsvis omfattande och nära förestående anslagsomfördelningen ges inte. Vi delar uppfattningen att ett effektivt biståndsarbete från svensk sida fordrar en hög grad av samstämmighet mellan oss och mottagarlandet i fråga om utvecklingssamarbetets inriktning. Detta kan som utskottet framhöll motivera att vi av effektivitetsskäl föredrar att samarbeta med vissa länder framför andra, när en utvidgning av länderkretsen aktualiseras. Det slogs också fast att det finns anledning att visa återhållsamhet med nya svenska insatser i de fall då ett u-land visat sig ointresserat av en politik som syftar till social och ekonomisk utveckling. Vi kan dock inte finna att detta omdöme skulle kunna fällas om något av de som erhåller svenskt länderbundet bistånd, låt vara att viljan och förmågan att föra en framstegsvänlig politik varierar från land till land. Därför anser vi inte heller att det finns motiv för någon systematisk nedtrappning av de svenska insatserna i nuvarande mottagarländer. En sådan avveckling skulle utgöra ett svek inte bara mot de människor som genom de svenska insatserna börjat uppnå drägligare levnadsbetingelser utan också mot de framstegsvänliga krafter i landet för vilka de svenska insatserna inneburit stöd och inspiration. beslöt att statsbudgetens anslag för biståndsändamål skulle uppgå till en procent av bruttonationalprodukten / 1* 1971. Det uttalades att detta vöre att betrakta som en minimimålsättning. Som tänkbart motiv för en snabbare ökning nämndes bl. a. kraven på insatser för återuppbyggnaden av det krigshärjade . Beslutet om en procent i u-hjälp 1974/75 var dock inte enigt. och yrkade för sin del att det s. k. enprocentmålet borde vara uppnått senast /73. I linje med ovan refererade uttalande har mittenpartiema dessutom hävdat att de beslutade anslagen för humanitär hjälp och återuppbyggnadskrediter till borde beviljas utöver de medel som behövs för att nå enprocentmålet. Vid 1969 och riksdagar har mittenpartiema föreslagit förhandlingar mellan partierna om lämpliga vägar för bl. a. ett tidigareläggande av enprocentmålets uppnående. Någon vilja från regeringens sida att gå in i förhandlingar om en generösare svensk u-landshjälp har dock inte funnits. Mittenpartiemas propåer har heller inte vunnit bifall. tvingas vi sålunda konstatera att förutsättningarna för ett tidigare uppnående av enprocentmålet inte synes föreligga. Ett annat förhållande som måste beaktas är att SIDA nu anpassat sin planering till det upprepade riksdagsbeslutet att enprocentmålet skall vara uppnått /75. Tydligen bedömer man nu på ledande håll inom regeringen läget för u-hjälpen så pessimistiskt att man även ifrågasätter möjligheterna att fullfölja denna målsättning. Vi är för vår del medvetna om att de statsfinansiella svårigheterna innebär att vissa reformer måste skjutas . Av redan gjorda utfästelser får enligt vår mening dock inte ifrågasättas. Detta måste även gälla biståndet till u-ländema. Inför den tveksamhet som framskymtat är det angeläget att slår fast att enprocentlöftet skall vara uppfyllt senast /75. Vi hade, som redan framgått, helst sett att målet kunnat nås än den av riksdagsmajoriteten fastställda. Desto angelägnare finner vi det vara med klara utfästelser om att en framflyttning av enprocentmålets uppnående till senare tidpunkt än /75 inte får komma i fråga. För att undanröja denna risk är det nödvändigt att ompröva den tillämpade riktlinjen om årliga anslagsökningar på . uttalades farhågor för att denna ökningstakt kunde visa sig otillräcklig. framhöll då att fördelningen av anslagshöjningarna på olika budgetår betingades av vilka antaganden om den ekonomiska tillväxten som gjordes. Man underströk dock att det var angeläget med någorlunda jämna höjningar av biståndsanslagen år . Utskottet utgick från att 25-procentiga ökningar tills vidare motsvarade en rimlig avvägning. Av både den framlagda s. k. kompletteringspropositionen och de av långtidsutredningen senare presenterade beräkning arna framgår nu att denna ökningstakt är otillräcklig, om man inte antingen skall frångå målsättningen en procent av BNP i biståndsanslag 1974/75 eller också tvingas till en mycket kraftig engångshöjning mot periodens slut. beräkningar utgår från en real volymökning av bruttonationalprodukten på och en prisstegringsfaktor på . Under dessa förutsättningar skulle, visar utredningen, en 25-procentig höjning fram till och med /74 kräva en 48-procentig ökning året därpå för att den totala anslagsvolymen då skulle nå en procent av bruttonationalprodukten. har att ta ställning till planeringsramar för den närmaste treårsperioden. Som SIDA framhåller i sin anslagsframställning kan behandlingen av denna fråga knappast undgå att påverkas av det förhållandet att 1972 har att ta ställning till planeringsramar som även inkluderar /75, dvs. det budgetår under vilket det av statsmakterna fastställda enprocentmålet för biståndsanslagen skall vara uppnått. Vi delar SIDA:s uppfattning i detta avseende och kommer fram till samma slutsats som biståndsmyndigheten, nämligen att ett fullföljande av enprocentmålsättningen kräver en väsentligt snabbare ökning av biståndsanslagen under budgetåren närmast /75 än vad som ernås med en 25-procentig stegring. Med utgångspunkt från långtidsutredningens tidigare redovisade beräkningar beträffande bruttonationalproduktens ökning och väntade prisförändringar kräver en jämn ökning under budgetåren 1972/73 1974/75 i genomsnitt en årlig anslagsstegring på om enprocentmålet skall nås vid periodens slut. Vi föreslår därför att dels uttalar att den står fast vid beslutet att enprocentmålet skall vara uppnått senast /75, dels i en skrivelse till Kungl. Maj:t begär att planeringen för vart och ett av de återstående budgetåren fram till denna tidpunkt anpassas så att den av SIDA begärda jämnare ökningstakten åstadkommes. I anslutning till denna revidering av den framtida anslagsplaneringen är det, vilket också framhålles i SIDA:s anslagsskrivelse, angeläget att påbörja förberedelserna för biståndsverksamhetens omfattning och inriktning efter 1974/75. Detta är nödvändigt eftersom avgörande beslut om medelsanvändning måste fattas . Översyn av den svenska biståndspolitiken har vi från mittenpartiernas sida framfört kravet på en allmän översyn av den svenska biståndspolitiken. Vi har därvid framhållit att avsikten med en sådan översyn inte skulle vara att starta en stor förutsättningslös utredning med den förlamande effekt på arbetet inom SIDA som en sådan kunde få. Vi avser heller inte att ifrågasätta de allmänna riktlinjerna för den svenska biståndspolitiken. Vad vi i stället krävt och vill upprepa är en omfattande inventering av aktuella problemställningar kring biståndspolitikens utformning. Ett av syftena med en sådan genomgång skulle vara att få ökad kunskap om i vilken utsträckning den allmänna målsättningen för vår biståndspolitik realiseras. Genomgången borde göras av en beredning med parlamentarisk sammansättning. Denna skulle dels kunna göra egna studier av rapporter från svensk och internationell biståndsverksamhet, dels kunna tillkalla personer med särskilda erfarenheter från biståndsområdet. Vi tänker oss här t. ex. tjänstemän inom SIDA, företrädare för de internationella biståndsorganen, representanter för näringslivet, olika frivilligorganisationer med anknytning till biståndsfrågan, missionen etc. På grundval av på detta sätt införskaffad muntlig och skriftlig information bör beredningen göra egna rekommendationer om direkta åtgärder eller fortsatt utredning. Dessa rekommendationer bör tillsammans med protokoll från beredningens »hearings» sammanställas i en offentlig rapport. Några av de områden som vi anser att en sådan beredning har särskilda skäl att granska är resultatvärderingens organisation och omfattning, vad som kan göras för att ytterligare förbättra informationen om svensk biståndspolitik och situationen i u-ländema, våra möjligheter att underlätta för att sälja på den svenska marknaden, formerna för det svenska näringslivets medverkan i utvecklingssamarbetet med u-ländema, frivilligorganisationemas roll på u-hjälpsområdet etc. Arbetet inom den här föreslagna beredningen bör bedrivas i sådan takt att det kan avslutas inom ungefär . Det är vår uppfattning att den redovisning av fakta och genomgång av problemställningar som skulle bli resultatet av detta arbete skulle ha stort värde både som underlag för konkreta åtgärder på biståndspolitikens område och för den offentliga debatten om svensk u-landshjälp. Industrialiseringsbistånd och privata investeringar i u-Iänder Till flaskhalsarna i u-ländemas utvecklingsprocess hör bristen på kapital och den knappa tillgången på de speciella kunskaper och erfarenheter som behövs för att införa moderna produktionsmetoder inom jordbruk och industri. Det är därför angeläget att man från både uländers och i-länders sida underlättar överförandet av kapital, företagserfarenhet och nya tekniska metoder. Denna uppmaning utgör också en av punkterna i den tidigare omnämnda FN-strategin för det s. k. andra utvecklingsårtiondet. Vi vet att har möjlighet att ta emot och effektivt utnyttja mångfaldigt större belopp från i-ländema. är, som bl. a. Algerstadgan och den allmänna uppslutningen bland kring FN-strategin visar, angelägna om utländskt kapital även i form av privata investeringar. Det är givetvis u-landet som i det enskilda fallet bör avgöra om en privat investering är önskvärd och hur den skall infogas i landets utvecklingsprogram. Det är viktigt att i sina förhandlingar med de utländska företagen ges möjligheter att med kraft tillvarata det egna landets intressen. De har därvid att väga de fördelar som investeringarna kan medföra i fråga om ökad produktion, ny teknik, skolning av arbetskraft, ökad sysselsättning och nya statliga inkomster mot de politiska problem som utländska ägarintressen i landets näringsliv medför. Glädjande nog visar allt fler ökad kraft och effektivitet i detta avseende. Det skulle emellertid vara u-ländema till stor hjälp om diskussionerna om en internationell investeringskod ledde till ett positivt resultat. De utländska företagen skulle då bl. a. få svårare att spela ut ett u-land mot ett annat. erinrade om de insatser som gjorts från svenskt håll på detta område i olika internationella organisationer. Det är mycket angeläget att fortsätter att aktivt verka för att en internationellt bindande överenskommelse ingås för att fastställa bindande grundregler för utländska investeringar. En av hörnstenarna i u-ländemas målsättning för sin utveckling är just strävandena till industrialisering. U-landsregeringama har också blivit alltmer uppmärksamma på det intima samband som råder mellan dessa strävanden och utvecklingen av ett modernt och effektivt jordbruk. Samarbete med utländska privatföretag kan här enligt u-ländemas egen mening ge erfarenheter på det organisatoriska och tekniska området. Viktigt är att man väljer samarbetsformer som främjar en god total resursanvändning. U-ländema själva fäster t. ex. stor vikt vid försöken med »joint », där staten i en eller annan form ingår som delägare tillsammans med privata utländska eller inhemska företag. Det är uppenbart att tillvaratagande av de insatser enskilda företag kan bidra med ger möjligheter till en mer effektivt arbetande ekonomi. Den snabbare ekonomiska utvecklingstakt som blir följden ger också möjligheter att öka takten i utbyggandet av undervisningsväsendet och av andra reformer med utjämnande syfte. Den påskyndar också den dag då inhemskt kapital kan överta intressena i allt fler från början utländskt dominerade företag. riksdag uttalade att industrialiseringsbistånd bör få en växande betydelse inom den svenska biståndsverksamheten. Skall ett sådant bistånd få något större omfattning och effektivitet, måste klarare riktlinjer för ett närmare samarbete mellan näringslivet och de biståndsgivande myndigheterna utarbetas. Det svenska u-landsbiståndet är ju i huvudsak statligt, medan våra industriföretag till största delen är privata. Endast genom ett nära och förtroendefullt samarbete på i princip samma sätt som sker på den kooperativa sidan kan man kombinera den statliga insatsen med de resurser inom svensk privat företagsamhet som kan användas till u-ländemas utveckling. Problemet har främst lösts genom att industrin »lånar ut» personal till olika expertuppdrag. Detta kan givetvis ske i ökad utsträckning. För grundläggande utredningar och konsultuppdrag i samband med olika u-landsprojekt kan ett intensifierat samarbete med svensk företagsamhet upprättas det kan t. ex. gälla insatser på så vitt skilda områden som utredning av förutsättningar för viss industriell verksamhet, utbyggnad av kommunikationer och andra infrastrukturella projekt, projekt inom hälsovård och undervisning. Det statliga biståndsorganet kan göra avtal med privata företag om administration av ett industriföretag i ett u-land. Företagen skulle också kunna stimuleras till att lokalisera viss produktion till där sådan produktion skulle utgöra ett rikligt komplement till statliga biståndsinsatser. Liksom när det gäller annat bistånd bör man på detta område syfta till att verksamheten övergår i inhemska händer. För att främja ett samarbete av ovanstående slag liksom för att underlätta en större satsning från svensk företagsamhets sida över huvud taget till förmån för u-ländemas utveckling behövs en rad samverkande insatser: a) En särskild förinvesteringsfond Genom inrättande av en särskild statlig fond för förundersökningar av tänkbara industriprojekt i u-ländema skulle en större satsning kunna ske inom den svenska biståndsverksamheten på förinvesteringsstudier. Sådana studier är av en oerhörd betydelse för u-landet i fråga när det gäller att kartlägga både naturresurserna och genomförbarheten av olika investeringsprojekt. Ökat bistånd på detta område är därför av strategisk betydelse för utvecklingen av bärkraftiga industrier i u-ländema. Fonden borde ha en egen styrelse men vara underställd SIDA. Även om fondens inrättande och den större satsningen på förinvesteringsstudier kan väntas medföra att allt fler svenska företag erbjuder sina tjänster och därmed också får utlandserfarenhet, bör fondens medel ej vara knutna till svenska konsulttjänster. Principen om fri anbudsgivning bör sålunda upprätthållas. b) Ökade krediter till nationella och regionala utvecklingsbanker Krediter för industrifinansiering har lämnats till nationella utvecklingsbanker i och . Sådana krediter bör ges till flera av de länder, som mottar svenskt bistånd, för att företrädesvis användas till att upprätta små och medelstora företag. På ett naturligt sätt infogas sådana krediter i de nationella utvecklingsplanerna och kan därför sättas in där de mottagande länderna bäst behöver dem: för att stärka exporten, för att skapa förädlingsindustrier i anslutning till jordbruk och skogsbruk, för att fylla väsentliga behov i den inhemska konsumtionen etc. SIDA måste givetvis nära följa utvecklingen av de individuella projekten för att förvissa sig om en effektiv användning av de svenska krediterna. Det bör ankomma på mottagarlandet att avgöra vilken företagsform som i det enskilda fallet är att föredra. Samma fördelar har svenska krediter till de regionala utvecklingsbankerna, vare sig de är kontinentala, som den Afrikanska , den Asiatiska och den , eller de omfattar en »sub-region», som t. ex. den Östafrikanska eller den Centralamerikanska banken för ekonomisk integration. Genom de regionala utvecklingsbankerna kan vi på ett effektivt sätt bidra till att finansiera infrastrukturella projekt, som har betydelse för flera angränsande länder. Det synes oss därför angeläget att möjligheterna till samarbete med de regionala bankerna tillvaratas. I de fall där ytterligare svenska bidrag blir aktuella bör förhandlingar om dylika tillskott upptas. Därvid bör kravet på fri anbudsgivning på bankfinansierade projekt hävdas. c) Ett statligt utvecklingsbolag Ett svenskt statligt utvecklingsbolag för u-landsinvesteringar skulle kunna bli ett verksamt medel att styra industrialiseringsinsatser till branscher och regioner där de är särskilt angelägna från utvecklingssynpunkt. En del av aktiekapitalet i ett sådant bolag borde tillskjutas genom anslag över statsbudgeten. I övrigt finge bolaget uppta lån för sin verksamhet hos svenska och utländska kreditinstitutioner. Utvecklingsbolaget, som borde arbeta i nära samverkan med SIDA, kunde stimulera privata svenska företag att delta med kapital och personal i projekt som helt eller delvis finansieras genom kreditstöd från bolaget. Det skulle troligen medföra att benägenheten från svenska företags sida privata, kooperativa eller statliga att engagera sig i s. k. joint skulle öka. En viktig strävan för bolagets verksamhet skulle dock vara att så långt som möjligt försöka engagera u-landets egna finansiella och personella resurser med sikte på att verksamheten helt skall kunna övergå i inhemsk u-landsregi. Speciellt skulle utvecklingsbolaget kunna intressera sig för att investera i sådana små och medelstora företag som beräknas få en från sysselsättningssynpunkt särskilt positiv effekt. Så snart andra finansieringskällor är tillgängliga, bör utvecklingsbolaget kunna avveckla sina intressen i ett visst projekt och investera de återvunna medlen i ny verksamhet. Utländska erfarenheter visar att statliga utvecklingsbolag på biståndsområdet är goda. SIDA bör få i uppdrag att utreda de lämpliga formerna för bildandet av ett dylikt bolag, vars verksamhetsområde ej begränsas till de länder som mottar bilateralt svenskt bistånd. Det nu gällande garantisystemet har ännu inte kommit till praktisk användning, eftersom ingen ansökan om garanti inkommit till exportkreditnämnden systemet varit i kraft. Den huvudsakliga orsaken torde vara att systemet begränsats till att enbart gälla de länder som den bilaterala svenska u-hjälpen koncentrerats till. Av dessa är nämligen samtliga förutom relativt små marknader för svensk företagsamhet.