mot · FU021368 · 1971-04-13 00:00:00 — Motion nr 1971 Mot. av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 51 med förslag till ren' näringslag, m. m. Maj:ts proposition 1971: 51 föreslås åtgärder för att främja renskötseln i riket. renbeteslag föreslås bli ersatt med en ny rennäringslag. Lappbyarna omorganiseras till samebyar med huvudsaklig uppgift att bedriva renskötsel. Det nuvarande lappväsendet upphör och rennäringsfrågoma övertas av lantbruksnämnderna i de olika länen med en särskild rennäringsdelegation. Lantbruksstyrelsen kommer att vara central rennäringsmyndighet. Redan dessa organisatoriska förändringar gör det berättigat att tala om en helt ny era för rennäringen, men det finns också starka skäl för påståendet att den nya lagstiftningen kommer att påverka det övriga näringslivets gestaltning, speciellt i övre inland, och därmed påverka människornas inbördes samlevnad på olika sätt. Med hänsyn därtill är det naturligt att förslagen i propositionen också bör uppfattas som inlägg i den samepolitiska debatten i allmänhet. En kommentar till propositionens innehåll kan därför inte helt begränsas till de konkreta förslagen utan måste också uppta andra aspekter som kan skapa underlag för en balanserad bedömning av hela det problemkomplex man här ställs inför. Redan inledningsvis måste man beteckna det som en påtaglig brist i det föreliggande utredningsmaterialet att de bofastas problem i fjällbygden inte närmare redovisats. I den allmänna debatten som i många fall präglats av starkt emotionella uttryck mer än av analyserande resonemang har man ofta helt bortsett från de bofastas problem. Det är ju en harmonisk samexistens mellan renskötare och icke-renskötare, mellan samer och icke-samer, som bör vara ett självklart samhälleligt mål för strävandena att skapa drägliga villkor för människorna i övre inland. Detta mål kan inte nås om man inte tar behörig hänsyn till olika gruppers intressen. Där kontroversiella intressen anmäler sig bör man söka sig fram till realistiska kompromisser. Att samernas och renskötarnas intressen i fjällvärlden skall ha en central plats i övervägandena ligger i öppen dag. Samhällets omsorg om samerna i olika hänseenden, inte minst , har kraftigt understrukit detta förhållande genom de praktiska åtgärder på det sociala och det ekonomiska området som i olika sammanhang blivit vidtagna. I den allmänna debatten, där ortens befolkning, såväl renskötare som icke-renskötare, ofta intagit åskådarens roll, har de bofasta ibland knappast förutsatts existera i sinnevärlden. Man har med utgångspunkt i diffust tal om förmynderi och förtryck, om kolonialpolitik, utrotning och folkmord sökt finna lösningar på samemas problem utan att därför beröra några konkreta åtgärder som skulle vara ägnade att förbättra situationen för dessa folkgrupper. Om en åtgärd innebär en förmån för en viss folkgrupp, t. ex. samerna, så är det självfallet att de accepterar denna åtgärd, och då får man om det gäller utökade förmåner överväga särskilt om olägenheter för andra intressen bör verka begränsande på den planerade åtgärden. Problemet om samlevnaden mellan samer och icke-samer innefattar en mångfald av just sådana awägningsmoment. Man måste därför komma fram till en socialt varlig anpassning mellan de olika intressen som man har i fjällbygden. Lyckas inte sådana strävanden, har man inte uppnått en problemlösning . Samerna och de bofasta inom renskötselområdet är i hög grad beroende av varandra. De sitter bildligt talat i samma båt. Man hör visserligen ibland att t. ex. våra gruvsamhällen anlagts olagligt och borde avhysas från fjällbygden. I ett sådant resonemang glömmer man emellertid att inte bara gruvsamhällena utan även sådana orter som , , , och bär upp de servicefunktioner både samhälleliga och kommersiella som är en grundläggande förutsättning för renskötseln i inland. Det effektivaste sättet att utrota renskötseln vore att avlysa all annan verksamhet från fjällområdena. I detta sammanhang är det motiverat att påpeka att t. ex. Svenska turistföreningens insatser i fjällbygden ofta utgjort ett väsentligt stöd för den renskötande befolkningen. Den första renbeteslagen som beslöts 1886 tillkom innan de norrbottniska malmfälten i större omfattning hade börjat exploateras. Varken de nuvarande gruvsamhällena eller riksgränsbanan fanns . Det var naturligt att mulbetet för renarna då kunde ges en dominerande prioritet i fjällbygden. De bofasta bedrev med stöd av sedvanerätt jakt och fiske i fjällområdena i stort sett på samma sätt och i ungefär samma omfattning som samerna. Redan på hade bönderna i älvdalarna bestämda sjöar i fjällbygden inmutade för sitt husbehovsfiske. De bofasta i fjällbygden hade alltså före avvittringen samma förhållande till jakt och fiske i områdena som samerna. Awittringen begränsade de bofastas rättigheter mycket starkt i förhållande till samemas genom att de olika skifteslagen i fortsättningen hän visades till byns egna genom awittringen gränsbestämda områden. Det är ett ovedersägligt faktum att awittringen för de bofasta i fjällbygden utsläckte de reella rättigheter till jakt och fiske som faktiskt förelåg tidigare. Samema kom i förmånsläge i förhållande till de bofasta eftersom samemas rättigheter till jakt och fiske på kronan tillhörig mark inte påverkades i negativ riktning av awittringen och samerna dessutom behöll praktiskt taget alla sina tidigare rättigheter även på de områden som genom awittringen tillförts skifteslagen i de olika byarna. När den äldre renbeteslagstiftningen ersattes , var förhållandet mellan bofasta och renskötande samer mycket spänt på många håll. De bofasta i fjällbygden hade boskapsskötsel som sitt väsentliga näringsfång, och de hämtade vinterfodret i mycket stor utsträckning från naturängar vid bäckarna och på myrarna, som ofta var belägna miltals från hemmet. Det uppstod besvärliga intressekonflikter mellan bofasta och samer på grund av skador som renarna åsamkade de bofastas upphässjade vinterfoder ute i markerna. Så sent som var samhället nödsakat att förordna särskilda förlikningsmän för att bilägga tvister mellan den jordbrukande befolkningen och samerna. Höbärgning på naturängarna har upphört , något som självklart förbättrat relationerna mellan de bofasta och samerna. Vidare har kronan i stor utsträckning löst in s. k. ströängar, som tillhört enskilda, vilket självfallet varit till stor lättnad för samerna. Deras övervakning av renarna särskilt i höstbeteslanden har därigenom avsevärt underlättats. Samema är liksom övriga medborgare beroende av kontantintäkter. En familj på fem personer kunde ha en hygglig utkomst av en renhjord på 200250 renar. behöver en sådan familj 500700 renar för att kunna ha samma relativa levnadsstandard som . Detta beror självfallet på att ökat behov av kontanta inkomster anmäler sig sedan renskötaren skaffat sig fast bostad, bil, snöskoter samt andra kapitalvaror efter de bofastas mönster. Denna process har ägt rum renbeteslag varit i kraft. Då renbetesmarkerna inte kan tänjas ut för att bereda bete för ett större renantal, blir en given följd därav en minskning av antalet yrkesverksamma inom rennäringen. Processen inom rennäringen är en parallell till vad man upplevt inom jordbraket och skogsbruket i samband med strukturrationaliseringarna. Denna rationalisering kan inte ske på ett ändamålsenligt sätt, om man konsekvent hävdar att mulbetesprincipen skall läggas till grand för markanvändningen inom renskötselområdet. Knäsättes denna princip alltför envetet, försvårar man nämligen renskötarnas och andra samers utkomstmöjligheter och självfallet också möjligheterna att öka sysselsättningen för de arbetslösa bofasta i fjällbygden och i skogslandet. En markanvändning i överensstämmelse med intentionerna i den av 1* 1971. landshövding rennäringssakkunnigas betänkande anmälda reservationen gagnar avgjort samernas intressen i högre grad än ett benhårt fasthållande vid mulbetesprincipen sådan den utformats . En rennäringslag som beslutas nu bör utformas så att den på bästa möjliga och på ett realistiskt sätt tillvaratar alla möjligheter som kan finnas för att öka den ekonomiska aktiviteten inom renskötselområdet till fromma för såväl renskötare som andra yrkesgrupper som har stora sysselsättningssvårigheter. Ur ekonomisk synpunkt har samema det bäst ställt i och i andra områden där möjligheter till annan sysselsättning föreligger i betydande omfattning. De besvärligaste sociala förhållandena upplever samerna mellan Torneträsk och finsk-svenska gränsen, där varken vattenfallsverket eller gruvindustrin någonsin bedrivit verksamhet. Renskötseln och samernas problem är ett delproblem i det norrländska inlandets stora regionalpolitiska och arbetsmarknadsmässiga strukturproblem. Detta synsätt utgör en realistisk ram kring den problematik som propositionen aktualiserar. Den diskussion som upptas i denna motion bör ses mot denna allmänna bakgrund. För renskötsel har upplåtits mycket stora områden i . Den sammanlagda arealen av renbetesmarkerna är cirka 1 . Det är huvudsakligen i lappmarkerna i och och i fjällregionen i som renskötsel drives. Endast till mindre del föres renar på bete i kustlandet. I koncessionsområdena i östra förekommer dock renskötsel nedanför lappmarksgränsen. Ungefär halva arealen av renbetesmarkerna ligger ovanför odlingsgränsen eller inom renbetesfjällens områden. Arealen av de särskilda områdena framgår av följande sammanställ I förarbetena till renbeteslag angavs renantalet i landet till 255 885, varav i BD län 194 150, AC län 29 360 och Z län 32 375. har renantalet varit följande. Förändringarna i renantalet beror väsentligen på periodiska växlingar i antalet renar inom . var antalet samer 6 112. Någon åtskillnad mellan olika kategorier av samer gjordes icke renbeteslag. Angivna antal avser följaktligen den personkrets som kom i åtnjutande av renskötselrätten och med denna sammanhängande särskilda förmåner. Genom renbeteslag skedde en ändring härvidlag. Renskötselrätten får enligt denna utövas endast av den som är medlem av lappby, dvs. huvudsakligen av dem som är eller varit renskötare men icke stadigvarande ägnat sig åt annat yrke samt deras familjemedlemmar. Enligt senaste totala folkräkning av samerna fanns 9 886 renskötselberättigade, varav 3 636 tillhörde lappby i angiven mening. hade denna senare grupp minskat till 2 906 personer. Renskötseln har länge varit en för samerna dominerande försörjningskälla, men dess relativa betydelse har efter hand minskat avsevärt, som framgår av yrkesstatistiken för renskötseln i riket som helhet. är det endast cirka en fjärdedel av de renskötselberättigade som tillhör gruppen renskötande samer. Dessa senare förutses komma att minska ytterligare med . Det övervägande antalet av de renskötselberättigade torde alltjämt vara bosatta inom lappmarkerna och i fjällkommunerna i . Senaste uppgift härom är och visar att andelen kvarboende i dessa områden i olika län då var i BD län , i AC län och i Z län av antalet renskötselberättigade i respektive län. Av renskötselberättigade i riket, 9 886, var endast 1945 bosatta i övriga län. När vår äldsta renbeteslag infördes var invånarantalet i lappmarkerna väsentligt mindre än numera. De renskötande samerna utgjorde t. ex. i fjällkommunerna i av totalbefolkningen, utom i där andelen samer var . var motsvarande andel cirka 1,55,i samma kommuner och i . har endast smärre förändringar skett. I hade de renskötande samerna minskat till . ökade i lappmarkskommunemas befolkning från 13 557 till 81 315 och var 79 010. Medan renskötselområdets omfattning och antalet renar icke ändrats väsentligt , har antalet samer, som äger utnyttja de i renbeteslagen inskrivna rättigheterna, minskat från cirka 6 000 till cirka 2 500. har befolkningen i lappmarkerna ökat högst avsevärt i synnerhet i . De förändringar som skett har medfört en helt ny situation. Natura- och självhushållningen har övergivits definitivt till förmån för penning- och byteshushållning. I samband härmed har de renskötande familjerna blivit fast bosatta, och många har därvid flyttat in till tätorter. Familjenomadismen i dess gamla form har ersatts av en vaktarnomadism som bättre passar en ny tid. Det har skett en betydande teknisk utveckling, och renskötseln har motoriserats. Bilar och snöskotrar är oumbärliga fortskaffningsmedel för renskötaren. Kommunikationsradion har tagits i bruk i renskogen för att underlätta arbetet osv. Denna utveckling som förutsätter tillgång till kapitalvaror ställer som tidigare nämnts mycket stora anspråk på en fortgående snabb inkomstutveckling. Bostadshus, motorfordon och inköp av bland annat förnödenheter som producerades i hemmet har ökat behovet av kontantintäkter. Delvis har behovsökningen kunnat tillgodoses tack vare rationaliseringsåtgärder främst inom renslaktens område, såsom genom förbättrad produktbehandling och effektivare marknadsföring av renskötselns produkter. Men behoven är alltjämt trängande. En snabb arbetsrationalisering är därför nödvändig inom renskötseln om utbytet av arbetsinsatserna skall bli tillfredsställande. Säsongvariationerna i arbetsförbrukningen medför behov av utfyllnadssysselsättning. I synnerhet sådana äldre renskötare som icke längre kan vara med i det fysiskt krävande arbetet i renskogen är kontinuerligt undersysselsatta eller i praktiken ofta arbetslösa nästan . Dessa problem har framträtt med ökad styrka i särskilt läns norra del, där antalet samer är stort. Det allmänna har emellertid icke lämnat samerna utan hjälp i denna situation. Arbetslösheten och undersysselsättningen har mötts med beredskapsarbeten. Under en lång följd av år har arbetsmarknadsverket anslagit medel till sysselsättningsfrämjande åtgärder i lappbyarna i främst . Dessa åtgärder har haft och har alltjämt en efter förhållandena betydande omfattning. Man har anpassat arbetena efter det säsongvis växlande behovet av tillskottssysselsättning och gjort de största insatserna inom de områden där stödbehovet varit mest framträdande. Som exempel må nämnas att man alltifrån 1960-talets mitt i läns lappbyar drivit beredskapsarbeten för år ligen, och det har skett jämsides med de reguljära stödåtgärderna. I extrema fall har förekommit att det sysselsättningstillskott som beredskaparbetena medfört inkomstmässigt kommit att överträffa vad renskötseln inbringat. Dessa arbeten har inneburit att en genomgripande teknisk upprustning skett, och förutsättningarna för en fortsatt snabb effektivisering av renskötseln har förbättrats avsevärt. I anslutning härtill må nämnas att det allmänna stödet till rennäringen i riket numera enligt propositionen uppgår till . Trots olika sådana insatser som ovan nämnts finns det alltjämt många oroande utvecklingsdrag som kräver intensiv uppmärksamhet av ansvariga instanser. Uttunningen av glesbygdsbosättningen fortskrider och försvagar underlaget för servicenäringarna. Den kedjereaktion som torde följa härav kan äventyra också den för renskötselns effektiva bedrivande erforderliga servicen. Vid detta förhållande är det angeläget att beakta vad traktens olika tillgångar kan erbjuda för möjligheter att upprätthålla en acceptabel sysselsättningsgrad och servicenivå. Utan tvivel är det av värde för befolkningen i de avsides belägna bosättningarna att man söker eftersträva en optimal användning av där befintliga tillgångar av mark och annat. Det med proposition nr 51 framlagda förslaget till ny lagstiftning för renskötseln är i många avseenden förtjänstfullt. Särskilt de avsnitt som behandlar organisationen för renskötselns bedrivande och därmed sammanhängande frågor samt de som avser förbättrade former för ekonomiskt stöd till rennäringens rationalisering tillgodoser närda önskemål. Rennäringen blir genom det utbyggda ekonomiska stödet m. m. i huvudsak likställd med lantbruket när det gäller de statsunderstödda åtgärderna till näringens rationalisering och utveckling. Stora förhoppningar ställs på att förslagen skall leda till avsedda praktiska resultat till gagn för den av åtgärderna berörda befolkningen. Bland annat kan en bättre tillsyn över renhjordarna förväntas komma till stånd, och därigenom skulle renströvningarna minska liksom den skadegörelse som strövande renar åsamkar på odlad jord m. m. I förening med särskilda insatser för att ytterligare främja samiskt arbetsliv och om andra verksamheter kan utvecklas inom samemas bosättningsområde, torde avgörande framsteg bli möjliga att förverkliga efter den nya lagens ikraftträdande. Förslaget till rennäringslag innefattar även betydelsefulla ändringar i fråga om samemas självbestämmanderätt över verksamheten i samebyn, som lappbyorganisationen skall kallas. ökas byorganisationens befogenheter avsevärt i både ekonomiska och rättsliga angelägenheter. Samema föreslås vidare få egna representanter i beslutande organ inom de statliga regionala och centrala förvaltningsinstanser som kommer att handlägga renskötselfrågor. Sådan representation förutsattes också ingå i den föreslagna styrelsen för samefonden, som statens lappfond omdöpts till. Med propositionen framlägges vidare förslag att den statliga lappadministrationen skall upphöra i sin nuvarande form och att tjänstemännen i denna förvaltningsorganisation i stället infogas i lantbruksnämnderna i , och . I samband härmed skall även vissa fjällförvaltningsärenden som tidigare handlagts inom överflyttas till lantbruksnämndens handläggning. För tillämpningen av de i lagförslagets 2634 §§ intagna bestämmelserna om upphävande av renskötselrätt för visst markområde samt om upplåtande av nyttjanderätt på kronomark ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen lämnas vissa riktlinjer i motiven till detta avsnitt. Någon väsentlig ändring av tidigare gällande bestämmelser om upplåtande av nyttjanderätt anses enligt propositionen icke böra ske. Med anledning av de ändrade förhållanden som följt av dels tillväxten av stora tätorter bland annat i anslutning till de lappländska malmfälten, dels minskningen av den renskötande befolkningen samt renskötselns tekniska utveckling talar starka skäl för att en liberalare prövning av dylika upplåtelsefrågor bör vinna insteg. Motiven för en liberalisering av bedömningen av dylika upplåtelsefrågor utvecklas närmare i det följande. Upplåtelse av nyttjanderätt m. m. Den gällande renbeteslagen är över . När de i 56 § i denna lag inskrivna reglerna för upplåtelse av nyttjanderätt utformades, hade varken turismen eller fritidslivet riktat intresset mot fjällområdena. Det var endast en liten grupp av överklassen som hade uppmärksammat fjälltrakternas speciella värden för rekreationsändamål. har en genomgripande förändring i detta hänseende ägt rum. Frånsett vissa gjorda smärre ändringar i renbeteslagens 56 § gäller dock alltjämt de fastställda upplåtelsereglerna. Redan detta förhållande är skäl nog att ägna frågan särskild uppmärksamhet. Stora medborgargrupper har numera helt andra möjligheter än att uppsöka fjällregionen olika årstider. Lagstadgad semester, förkortad veckoarbetstid, ökat välstånd och en stark utveckling av trafikmedlen har medfört ändrade förutsättningar i detta hänseende. har behovet av att för rekreation utnyttja ledigheten från arbetet på ett meningsfullt sätt ökat avsevärt. Stressen på arbetsplatserna till följd av växande effektivitetskrav och tempoarbeten, steril tätortsmiljö och annat ligger bakom denna utveckling. I synnerhet befolkningen i stora gruvsamhällen i har ett rättmätigt behov att söka sig ut till naturomgivningarna. dess exklusiva fiskevatten och andra begivenheter är givetvis det område som tilldrar sig störst intresse. renbeteslag som förutsätter en restriktiv prövning av upplåtelsefrågorna ger dock icke utrymme för att tillgodose alla rättmätiga önskemål i dessa hänseenden. Sträng tolkning av lagbestämmelserna och slentrian vid bedömningen av de förmodade vådorna för renskötseln inverkar och undanskymmer de sakliga argumenten samt försvårar en objektiv prövning av upplåtelsefrågorna. Vandringar i fjällen, fiske i vattendragen och några sportstugor belägna nära vattendragen kan rimligtvis icke vara något egentligt hinder för renskötseln. Renbetesmarkerna i fjällområdet omfattar så väldiga arealer att renbete som regel finns i överflöd. För övrigt kan renskötsel med framgång drivas i befolkade områden. Skogsrenskötseln i södra kan anföras som exempel på sådan framgångsrik renskötsel i bebyggda trakter. Den i motiven till lagförslaget av föredragande departementschefen skisserade handläggningsordningen att beslut i fjällförvaltningsärenden på regional nivå skall ankomma på lantbruksnämnden i stället för synes beträffande täktverksamhet, byggande och liknande frågor komma att medföra extra omgång. är nämligen beslutsinstans i olika frågor som skall prövas enligt byggnadslagstiftningen (utomplansbestämmelser m. samt enligt naturvårdslagen (täktverksamhet, åtgärder som inverkar på landskapsbilden m. ), och har icke tillagts befogenhet att delegera dessa senare ärenden till avgörande av annan statlig förvaltningsmyndighet eller till instans. är vidare regional myndighet för frågor angående jakt, varför motsvarande gäller även beträffande vissa jaktärenden t. ex. älgjakt under särskild jakttid. Fjällkommunema i har helt naturligt ett betydande intresse av att den nya renbeteslagstiftningen och de till denna anknutna tillämpningsbestämmelserna får lämpligt innehåll. Något hinder borde icke läggas i vägen för dessa kommuners strävan att utveckla olika sådana aktiviteter som främjar fjällturismen och annan utvecklingsbar företagsamhet i dessa trakter. Denna inställning på kommunalt håll kommer till uttryck bland annat i de remissyttranden som fjällkommunema i avgivit till rennäringssakkunnigas förslag och som utförligt redovisats i eget yttrande. Dessa kommuner har livligt tillstyrkt de av landshövding i reservationen mot majoritetsförslaget skisserade riktlinjerna för ändamålsenlig markanvändning m. m., som vunnit anklang hos många både regionala och centrala remissinstanser. Bland annat har betonat att en liberalisering av principerna för upplåtelse av renbetesmark är förmånlig för samerna därigenom att deras försörjningsunderlag differentieras. För samerna är det utan tvivel av stor betydelse att en ökad diffe rentiering av försörjningsunderlaget kan växa fram i takt med den fortskridande rationaliseringen av renskötseln. Detta är särskilt angeläget i de trakter där ytterligare arbetspersonal kommer att friställas till följd av rationaliseringen. Det är ett oavvisligt faktum att mulbetet för renar icke är ägnat att ge tillräckligt underlag till försörjningen av det antal samer som alltjämt ägnar sig åt renskötsel. En naturlig anknytning av samiskt arbetsliv till sådan verksamhet som kan utvecklas i bygden, väsentligen med stöd av traktens egna tillgångar, är den väg som man bör söka beträda i samverkan med övrig bygdebefolkning. förvaltning och översiktlig samhällsplanering har handläggningen av ärenden angående upplåtelser på kronan tillhöriga marker ovan odlingsgränsen väsentligen ankommit på . Avgörandet i vissa viktigare frågor såsom undantagande av område från renskötseln har legat hos Kungl. I fråga om disponeringen av fjällområdena förekommer ett omfattande samarbete mellan inlandskommunerna och liksom också mellan och olika näringsutövare som vill exploatera fjällområden. Särskilt har denna samverkan varit markant när det gäller olika aktiviteter inom turismen. Med lappbyarna har sedan gammalt ett ingående samarbete, och i alla de frågor där rennäringen rönt allvarliga svårigheter har energiskt hävdat renskötarnas behov av hjälp från samhällets sida. /67 var t. ex. detta förhållande mycket påfallande när det gällde åtgärder för att avvärja en svårartad katastrof till följd av starkt försämrade vinterbetesförhållanden. Även inför kommunerna har inte sällan tagit upp problem som samerna aktualiserat. Mot denna bakgrund torde det vara svårt att bryta den integrerade samplanering som existerar mellan kommuner, näringsutövare i fjällområdet och oavsett hur markförvaltningsärendena kommer att handläggas .