mot · FU021326 · 1971-04-13 00:00:00 — Motioner nr 1326 1971 av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 29 angående omlokalisering av viss statlig verksamhet. För en aktiv regionalpolitik är det nödvändigt att den centrala statliga verksamheten i betydande omfattning omlokaliseras från till andra delar av landet. Problemställningen är inte ny. Den spelade en väsentlig roll , t. ex. 1948 vid riksdagsbeslutet om att skulle lokaliseras till . har i sin strävan efter ett decentraliserat samhälle arbetat för lokalisering av statliga ämbetsverk, institutioner och företag till andra orter än . Vid riksdag fattades beslut om att förläggningen av de centrala ämbetsverken borde prövas från fall till fall, varvid frågan om utflyttning av statliga organ från skulle ägnas fortlöpande uppmärksamhet. diskuterades särskilt utlokalisering från av och , men beslut i den riktningen kunde dock inte uppnås. Den socialdemokratiska regeringspolitiken var inte inriktad på omlokalisering av central statlig verksamhet från . Den 1957 tillsatta lokaliseringsutredningen rörande statlig verksamhet lade 1963 fram principförslag om betydande och omfattande utflyttningar av statliga ämbetsverk, institutioner och andra verksamhetsgrenar. I princip skulle det vara möjligt att flytta ut all central statlig verksamhet från , framhöll utredningen. Dess princip- och huvudförslag upptogs dock inte till behandling av regeringen. skedde omlokalisering av statlig verksamhet från till andra orter i synnerligen obetydlig utsträckning. Viktigast var att , numera förenade fabriksverken, utlokaliserades till genom riksdagsbeslut . Den kraftiga expansionen av centralförvaltningen lokaliserades alltjämt till . I viss utsträckning skedde lokalisering till förortsstäder inom området. För uppfördes enligt beslut förvaltningsbyggnad i . fick nya förvaltningsbyggnader i . För domänverkets centralförvaltning byggdes nya kontorslokaler i , vilka blivit färdigställda först nu . kunde dock en ändring uppmärksammas i regeringens inställning till frågan om en omlokalisering av central statlig verksamhet. 1 statsverksproposition framhöll dåvarande inrikesministern att man borde inrikta sig på att något dämpa den starka tillväxten i de nuvarande tre storstadsregionerna. Härvid skulle övervägas, hette det, en väsentligt ökad lokalisering utanför huvudstadsregionen i anslutning till framtida beslut, som innebar tillväxt av den statliga centralförvaltningen. 1 slutet av beslutades att skulle inrätta produktionsfilialer i och . tillsatte regeringen en utredning - delegationen för lokalisering av statlig verksamhet som skulle undersöka möjligheterna att förlägga statliga centralmyndigheter utanför . Delegationens betänkande Decentralisering av statlig verksamhet ett led i regionalpolitiken (SOU 1970:29) ligger till grund för förevarande proposition (1971:29), i vilken förordas omlokalisering av 30 myndigheter och institutioner och delar av ytterligare sex myndigheter och institutioner med sammanlagt 6 300 anställda till 13 orter utanför . svarade storstädernas befolkningsexpansion för ungefär två tredjedelar av landets befolkningsökning. Denna expansion har främst grundat sig på lokalisering av servicenäringar till storstäderna. För tillväxt har centralförvaltningens och andra centrala institutioners utbyggnad varit en huvudanledning. Delegationen för lokalisering av statlig verksamhet har i sitt betänkande redovisat att lokalsituationen i är mycket ansträngd. I centrala delar har det visat sig omöjligt för allt fler myndigheter att expandera inom de lokaler de redan har eller i någorlunda direkt anslutning till dessa. Detta har lett till att de flesta större myndigheter antingen fått använda sig av ett stort antal förhyrda lokaler i olika delar av staden eller också fått flytta hela sin verksamhet relativt långt utanför den centrala staden. Den splittring och trångboddhet som karakteriserar stora delar av centralförvaltningen i är till stort men för effektiviteten. Denna problemställning är dock inte ny. Redan lokaliseringsutredningen rörande statlig verksamhet konstaterade i sitt betänkande 1963 att den statliga centralförvaltningen i var mycket trångbodd och hade en utspridning på olika håll i staden som måste hämma effektiviteten. Den centrala statsförvaltningen har sålunda ett betydande behov av nybyggnader. Enligt den redovisning som lokaliseringsdelegationen lämnat planeras inom för den civila statliga förvaltningen ett lokaltillskott på cirka 6 500 rum, men därutöver skulle behöva uppföras ytterligare statliga förvaltningsbyggnader i storleksordningen 5 000 rum. Lokalsituationen för de militära myndigheterna företer en likartad bild. Delegationen har konstaterat att sådana nybyggnader i med säkerhet skulle möta betydande svårigheter. a. skulle det bli svårt att få erforderliga resurser i form av arbetskraft. Redan detta är alltså skäl för omlokalisering av statlig verksamhet till andra delar av landet. Ännu större vikt måste emellertid fästas vid regionalpolitiska och samhällsekonomiska synpunkter. De tre storstadsområdena i vårt land är överkoncentrationer, som medför komplicerade problem för befolkning och samhälle. Otvivelaktigt är de samhällsekonomiskt överdimensio nerade, innebärande att bästa möjliga ekonomiska resultat inte kan uppnås. Olika stockningsproblem föranleder slöseri med samhällsresurserna. Såsom redovisats av lokaliseringsdelegationen har en av gjord undersökning visat, att storstäderna står i en klass för sig vad beträffar höga per capita-kostnader för väg- och gatubyggandet. För att kunna avveckla trafikmängderna krävs i många fall komplicerade och mycket kostnadskrävande trafikledslösningar. Denna problemsituation kännetecknar nu i hög grad , där investeringarna för ett huvudtrafiknät fram beräknas till . Andra mycket svårbemästrade problem avser bostadsanskaffningen och olika kommunala serviceanordningar. Kö- och stockningsproblemen är lika allvarliga från miljöpolitiska synpunkter. Vatten- och luftföroreningarna samt bullerproblemen är särskilt svåra i storstadsområdena. Detsamma gäller de inre miljöproblem som tar sig uttryck särskilt i skadlig stress. Storstäderna har stora svårigheter att skapa goda och stimulerande miljöer för människorna. En bättre balanserad regional utveckling är sålunda angelägen från samhällsekonomiska och miljöpolitiska utgångspunkter. Därmed kan man också uppnå bättre jämlikhetsförhållanden i ekonomiskt, socialt och kulturellt avseende mellan människor i olika regioner. Vi har i en tidigare motion till årets riksdag (1971:1 115) hemställt om en lokaliseringspolitisk storstadsutredning med uppdrag att överväga åtgärder som för de överkoncentrerade storstadsområdena kan lätta på inflyttningstrycket och främja angelägna utflyttningar. Bättre och mer stimulerande samhällsmiljöer måste skapas i storstäderna. Inriktningen i den aktuella regionplanen för på ökning från nuvarande 1,45 miljoner invånare till 2,55 miljoner år 2000 är från sådana utgångspunkter helt orimlig. En angelägen avlastning av storstadsområdena måste i hög grad inriktas på servicenäringarna, eftersom dessa främst svarat för den alltför kraftiga expansionen. har räknat med att antalet sysselsatta inom industrin kommer att minska , medan tjänstesektorn däremot skulle öka med . För enbart de offentliga tjänsterna som är så starkt koncentrerade till beräknas ökningen till . En samhällsekonomiskt och miljöpolitiskt motiverad regionalpolitik för måste sålunda i hög grad inriktas på utlokalisering av central statlig verksamhet. En sådan politik får regionalpolitiskt positiva effekter för mottagande orter och regioner, liksom den även kan väntas få väsentlig betydelse för näringslivets lokaliseringsval i samma riktning. De farhågor som yppats inför utlokalisering av statlig verksamhet från torde främst ha gällt kontaktproblemet. Kontakter med regering och riksdag, andra myndigheter, intresseorganisationer etc. i är ett betydelsefullt inslag i myndigheternas arbete. Men såsom lokaliseringsdelegationen påvisat sköts de flesta kontakterna i dagens samhälle per telefon. En myndighets lokaliseringsort spelar då en Det är troligt att telekommunikationerna, innefattande televisionsområdet, kommer att utvecklas dithän att en allt större del av kontaktbehovet kan tillgodoses denna väg. Stora möjligheter torde också komma att öppnas för information genom dataöverföring. Den tekniska utvecklingen leder även till kortare restider med tåg och flyg, så att avstånden kommer att spela allt mindre roll. Lokaliseringsdelegationen fann inte att kontaktproblemet kunde utgöra något hinder i de lokaliseringsfall som den aktualiserat. En fördel ligger i att sammanföra verksamheter, som har nära samband med varandra, till samma ort. De ökade kontaktkostnader som ändå kan uppstå är enligt delegationens bedömning inte större än att de bör accepteras vid en avvägning mot de samhällsekonomiska vinster som omlokaliseringarna beräknas medföra. Till grund för lokaliseringsdelegationens bedömning ligger bl. a. erfarenheterna från tidigare omlokaliseringar, främst förenade fabriksverkens huvudkontor i och SCB:s produktionsfilial i . Erfarenheterna från omlokaliseringen bedöms i båda fallen som övervägande positiva. Kontakterna har kunnat upprätthållas på tillfredsställande sätt, delvis med ändrat kontaktmönster. Som ett väsentligt positivt värde inregistreras att vid de nya förläggningsorterna restiden för de anställda mellan bostad och arbetsplats minskats i betydande utsträckning. Förslaget i propositionen avser, såsom framhållits, omlokalisering av cirka 30 myndigheter med drygt 6 000 anställda, vilket är något mer än vad lokaliseringsdelegationen förordat i sitt betänkande. Det är nu fråga om en första etapp, som planeras följas av ytterligare utflyttningar. Redan den första etappen har sådan omfattning att den borde kunna tillmätas stor regionalpolitisk betydelse. Tyvärr måste det emellertid konstateras att den utredning som ligger till grund för propositionen på väsentliga punkter är otillfredsställande. En förklaring härtill kan vara att regeringen bestämde sig för en mer aktiv regionalpolitisk inställning i detta avseende först . Lokaliseringsdelegationen har enligt betänkandet avsett att de statliga omlokaliseringarna skall vara ett led i regionalpolitiken, men den kan ändå inte sägas ha gjort en tillfredsställande regionalpolitisk bedömning. Det kan vara förklarligt med hänsyn till att det inte finns någon klart preciserad regionalpolitisk målsättning i regeringspolitiken. Någon mera ingående analys har inte gjorts av de olika verksamheternas funktioner. Utredningen har också betydande brister i behandlingen av de omställningsproblem som vid omlokaliseringen möter såväl verksamheterna som personalen. Från förvaltnings- och företagsdemokratiska synpunkter är det anmärkningsvärt att något egentligt samråd inte skett med de statsanställdas organisationer och med företagsnämnderna. Det är emellertid så angeläget att en aktiv regionalpolitik i här nämnda avseende förverkligas skyndsamt att vi dock finner det nödvändigt att beslut fattas redan nu om en första etapp av omlokaliseringar i den omfattning som propositionen avser. Liksom lokaliseringsdelegationen har departementschefen framhållit ett regionalpolitisk! I propositionen utsägs exempelvis att de föreslagna åtgärderna på ett verksamt sätt bör bidra till att stimulera en positiv utveckling i ett antal större orter i landet, vilka är av stor betydelse för den framtida regionala utvecklingen. Men den alldeles övervägande delen av omlokaliseringarna har inriktats på orter i förhållandevis centrala områden, för vilka en aktiv regionalpolitisk effekt inte är primärt angelägen. Mindre än tredjedelen av lokaliseringsenheterna och föga mer än fjärdedelen av befattningarna har fördelats till orter inom det allmänna stödområdet, där regionalpolitiska åtgärder måste anses mest angelägna. Andra orter, som också har stort behov av en aktiv regionalpolitik, har helt förbigåtts, t. ex. sydöstra och . otillfredsställande utformningen är mera markerad i propositionen än i lokaliseringsdelegationens betänkande. Expansiva tätorter i olika delar av landet torde vara en förutsättning, heter det i propositionen, för att människorna i glesbygden över huvud taget skall kunna erbjudas möjlighet att inom inte alltför orimliga avstånd få tillgång till kvalificerad service. Det är förvisso ett riktigt konstaterande. Men syftet har inte främjats i någon högre grad genom förslagen i propositionen. Lokaliseringarna till allmänna stödområdet gäller utöver , som redan måste sägas ha tillräcklig expansionskraft, endast , , och och i samtliga fall i begränsad utsträckning. Lokaliseringsdelegationen har vid sin bedömning av möjliga lokaliseringsorter utgått från regeringens uttalanden i statsverkspropositionen 1969 och lokaliseringspropositionen (1970:75). Regeringen har i nämnda sammanhang framhållit att ett begränsat antal livskraftiga stadsregioner borde få utvecklas till s. k. storstadsalternativ, dvs. orter eller regioner som erbjuder goda lokaliseringsbetingelser för sådan verksamhet som varit lokaliserad framför allt i storstadsområdena. Vid valet av storstadsalternativ skulle man enligt regeringsuttalandena inrikta sig på regioner som redan nu har ett så stort befolkningsunderlag att de med rimliga insatser kan erbjuda förutsättningar som är något så när likvärdiga med storstädernas i fråga om kommunikationer, differentierad arbetsmarknad, utbildningsmöjligheter, kvalificerad service m. m. Vidare skulle gälla, att storstadsalternativen väljs bland orter, som ligger på betryggande avstånd utanför de nuvarande storstadsområdenas influensfält. Lokaliseringsdelegationen föreslog från dessa utgångspunkter att omlokaliseringen av central statlig verksamhet från huvudstadsregionen huvudsakligen skulle ske till ett fåtal orter, som uppfyller kraven på att kunna utvecklas till storstadsalternativ. Den måste konstatera att några systematiska studier inte gjorts över hur stort invånarantal som en ort eller region i trängre bemärkelse måste ha för att erbjuda med storstäderna likvärdiga fördelar i fråga om kommunikationer, utbildning, differentierad arbetsmarknad, service etc. Men med visst material från ERU gjordes den bedömningen att agglomerativa fördelar, som är något så när jämförbara med storstädernas, skulle uppträda i regioner med mer än 80 000 tätortsinvånare och 100 000 i totalbefolkning. Detta ledde till slutsatsen att och redan nu skulle framstå som attraktiva alternativ till storstäderna; för anfördes det gynnsamma läget i förhållande till . Lokaliseringsdelegationen föreslog därför att huvuddelen av omlokaliseringarna skulle ske till , och . Men måste lokaliseringsdelegationen konstatera att de största regionalpolitiska problemen finns i skogslänen, vilket skulle motivera att viss statlig verksamhet lokaliserades även till orter i dessa landsdelar. Som lokaliseringsorter föreslogs därför, fast i mindre utsträckning, , , , /och . Denna enligt vår mening bakvända regionalpolitik har såsom framhållits blivit ytterligare markerad i propositionen. Som ytterligare lokaliseringsorter har införts bl. a. , och , som knappast kan sägas tillhöra de orter som har störst behov av regionalpolitiskt stöd i form av statlig omlokalisering. Naturligtvis måste man utgå från att lokaliseringsorter för statlig verksamhet måste ha en viss storlek. Men det finns, såsom lokaliseringsdelegationen framhållit och departementschefen medgivit, inga systematiska undersökningar till grund för en bedömning. Man torde kunna befara att sådana grunder inte heller kommer att inneslutas i det regionala handlingsprogram för hela landet som regeringen avser att presentera nästa års riksdag. Vi vill erinra om att vi aktualiserat dessa problemställningar i en tidigare motion till årets riksdag om en optimal bebyggelsestruktur (1971:1 155). En optimal bebyggelsestruktur för hela landet måste vara en angelägen regionalpolitisk målsättning, och den måste baseras på en optimal tätortshierarki, representerad över hela landet. Förslagen i propositionen har inte denna effekt. Såsom framhållits även i den förevarande propositionen är expansiva tätorter i olika delar av landet en förutsättning för att befolkningen skall kunna erbjudas möjlighet att inom rimliga avstånd få tillgång till kvalificerad service. En hierarki av tätorter i olika storleksgrader måste därför finnas över hela landet. Länscentra torde härvid få tillmätas stor betydelse. Härutöver krävs i viss utsträckning även andra centra. Men såväl länscentra som andra centra måste finnas inom räckhåll för befolkningen i hela landet, om det regionalpolitiska syftet skall kunna tillgodoses. Sådana centra måste sålunda byggas upp i de delar av landet, där de nu inte har tillräcklig växtkraft. Lokalisering av statlig verksamhet måste härvidlag vara ett väsentligt regionalpolitisk! medel, och huvuddelen av de statliga omlokaliseringarna bör vara inriktad på denna målsättning. Förslagen i propositionen har endast till en snävt begränsad del denna effekt; det regionalpolitiska syftet kräver omvända proportioner. Omlokaliseringar av statlig verksamhet bör sålunda till huvuddelen inriktas på områden, som är regionalpolitisk! Det gäller allmänna stödområdet och därvid inte endast de centra som kommit i fråga i en mindre utsträckning, , , och , utan också andra, t. ex. , och /. Det gäller också andra regionalpolitisk! angelägna områden, som nu ställts utanför, t. ex. Kalmar-Nybro-Emmabodaregionen, KristianstadHässleholmregionen och Skövde-Skara-Falköpingsregionen. Det är att beklaga att sådana regionalpolitiska synpunkter inte lagts på förslagen i den förevarande propositionen. Det torde dock fortfarande vara möjligt att utan att rubba etappens tidsplan förlägga ytterligare några av de i propositionen föreslagna omlokaliseringarna till sådana regionalpolitisk! angelägna områden som vi ovan angivit. bör lämna sitt medgivande härtill. Lokaliseringsdelegationen fortsätter sitt arbete med att undersöka förutsättningarna för omlokalisering av affärsverk, andra statliga myndigheter och statliga bolag. Den avser också att ta upp frågan om att flytta vissa delar av statliga organ. Det synes oss angeläget för att fastslå att det fortsatta arbetet med omlokalisering av statlig verksamhet från till huvuddelen inriktas på orter i allmänna stödområdet och andra regionalpolitisk! Lokaliseringsdelegationen har i sitt betänkande framhållit att frågan om att delegera arbetsuppgifter inom den statliga verksamheten är betydelsefull men inte ansett sig kunna ägna särskild uppmärksamhet åt den. Det förutsättes att varje myndighet själv skall beakta möjligheterna och komma med förslag till delegering av arbetsuppgifter. Vidare erinrar delegationen om att den arbetande länsberedningen kan komma att beröra frågan om delegering. Flera remissinstanser har påtalat angelägenheten av decentralisering genom delegering. Departementschefen framhåller som önskvärt att möjligheterna till ökad delegering tas till vara, särskilt i de fall då delegeringen skulle innebära rationalisering, ökad effektivitet eller förbättrad service till allmänheten. Men initiativet skulle liksom få tas av myndigheterna själva. Vi fäster stor vikt vid en ökad uppgiftsdelegering, som bör möjliggöra att väsentliga arbetsuppgifter överförs från den centrala statsförvaltningen i huvudstadsregionen till regionala och lokala organ. En sådan utveckling bör också kunna öka förvaltningens effektivitet och förbättra servicen till allmänheten. Vi förutsätter att länsberedningen i sitt arbete kommer in på frågan om uppgiftsfördelningen i här nämnda avseende. Angeläget är emellertid att delegeringen utformas till ökade möjligheter till förstärkt demokrati. Uppgifterna bör sålunda i huvudsak överföras till kommunala organ, i första hand landstingen. Enligt vår mening är det sålunda av vikt att främja en utveckling till verklig länsdemokrati. bör uttala att strävandena till ökad delegering av uppgifter från den centrala statsförvaltningen i huvudsak bör inriktas på verklig länsdemokrati och förstärkt demokrati. Såsom vi påtalat är det en allvarlig brist i utredningsarbetet att klara riktlinjer inte preciserats för lösning av de omställningsproblem som omlokaliseringarna medför för personal och verksamhet. Från förvaltnings- och företagsdemokratiska utgångspunkter är det anmärkningsvärt att i dessa frågor egentligt samråd inte skett med de statsanställdas organisationer och med företagsnämnderna på de berörda verksamheterna. Lokaliseringsdelegationen har visserligen framhållit att det är angeläget att staten ägnar personalfrågorna den största omsorg för att de negativa verkningarna av omlokaliseringarna för de anställda skall kunna begränsas så långt detta är möjligt. Departementschefen har påpekat vikten av att stora ansträngningar görs från arbetsgivaren/statens sida för att lindra de omställningsproblem som uppstår för berörd personal och vikten av att störningarna i myndigheternas verksamhet blir så små som möjligt. Avsikten är enligt propositionen att de svårbemästrade omställningsproblemen och frågorna om ekonomiska stödåtgärder nu skall överlämnas till statens personalnämnd, till särskilda organisationskommittéer och till förhandlingar mellan avtalsverket och de anställdas organisationer. Inför dessa förhandlingar och kontakter är det sålunda inte i princip klarlagt vilka ekonomiska förmåner som t. ex. skall kunna utgå vid förflyttning av personal och hur uppkommande förluster t. ex. vid försäljning av villa skall regleras. 1 princip är ej klarlagt möjligheterna att erhålla likvärdig bostad på den nya orten, möjligheterna till förtidspension i vissa särskilda fall, möjligheterna till likvärdig anställning i för personal, som inte kan flytta, och hur man t. ex. skall kunna lösa frågan om likvärdigt arbete åt medföljande förvärvsarbetande make/maka. Särskild uppmärksamhet kräver i sammanhanget frågan om tvångsförflyttning verkligen skall användas. Departementschefen uttalar i propositionen att den anställde bör garanteras fortsatt anställning i , om det föreligger tillräckligt vägande skäl. Om sådana skäl inte anses föreligga, skall den anställde ha skyldighet att tjänstgöra på den nya stationeringsorten. De enskilda fallen skall prövas och avgöras av en särskild nämnd. Allt detta gäller väsentliga och avgörande frågor, där klara riktlinjer borde ha utarbetats under utredningen. Bristen på riktlinjer för omställningen och bristen på företagsdemokratiskt samråd under beredningsskedet måste befaras minska de anställdas benägenhet att flytta till de nya lokaliseringsorterna. Det kan ifrågasättas, om inte en särskild utredning skyndsamt borde få pröva riktlinjer för den praktiska lösningen av omställningsproblemen, särskilt personalfrågorna. Mot detta kan invändas att tidsplanen nu gör det tidsmässigt omöjligt att avvakta resultatet av en sådan utredning, varför vi inte anser oss böra ställa direkt yrkande om denna sak. Då är det desto angelägnare att nu genom uttalanden på ett par särskilt väsentliga punkter anger huvudlinjer. Enligt propositionen skall tvångsförflyttning av personal kunna förekomma, när vederbörande inte kan anföra tillräckligt vägande skäl för sin önskan att stanna kvar i anställning i . Statstjänstemannalagen medger en sådan förflyttningsskyldighet. Men den bör enligt vår mening inte tillämpas i de nu förevarande fallen. Vi har reagerat starkt mot den flyttningspolitik som tvingat tiotusentals människor att mot sin egen önskan flytta från främst Norrlandslänen till bebyggelsekoncentrationer i , bl. Motsvarande bör inte upprepas vid de statliga omlokaliseringarna. respektera en människas önskan att ha fortsatt arbete i , även om tillräckligt vägande skäl inte skulle kunna företes inför den särskilda nämnden. Vår bedömning är att det inte kan möta oöverstigliga hinder att garantera anställda, som önskar stanna kvar i , möjligheter till likvärdigt arbete. Omlokaliseringarna har en tidsplan .