mot · FU02493 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. om utvärdering av skolreformerna Det svenska utbildningsväsendet har genomgått en utveckling utan motstycke i vår tidigare historia. Denna utveckling karakteriseras inte endast av en stark expansion i kvantitativt avseende en förlängning av skolplikttidens längd och en starkt ökad rekrytering till det frivilliga skolväsendet och det postgymnasiala utbildningssystemet utan också av genomgripande strukturella förändringar. Åtskilliga skolformer har upphört att existera eller ersatts av nya eller integrerats i en enhetligare organisation. Hela det svenska skolväsendet har i själva verket i grund förändrats under ett enda decennium. Enigheten mellan de politiska partierna har glädjande nog varit påfallande stor i detta reformarbete. Bakom detta avtecknar sig en rad av gemensamma värderingar och konkreta önskemål bland vilka må nämnas: demokratisering av utbildningsmöjligheterna, nedbrytande av föråldrade och för vår tid främmande och motbjudande statusskillnader inom utbildningssamhället, förnyelse av lärostoff och arbetsformer samt ett ökat medinflytande för elever, lärare och övrig personal. De stora skolreformerna har förberetts genom ett mycket omfattande utredningsarbete. Detta har också i många fall inkluderat målinriktad forskning av betydande omfattning. Differentieringsfrågan blev sålunda föremål för en allsidig och djupgående forskning inom ramen skolberednings arbete. Elevernas väg genom gymnasiet och de s. k. avnämarnas synpunkter på gymnasiets läroplaner kartlades genom vetenskapliga undersökningar på uppdrag av gymnasieutredning. Det antal personer som i egenskap av ledamöter och experter varit engagerade i utredningsarbetet har varit imponerande stort. Detta antal uppgår exempelvis för gymnasieutredningens vidkommande till över 200. Det material som kommittéerna levererat är likaledes mycket omfattande. samlade material uppgår sålunda till sex tryckta betänkanden omfattande sammanlagt närmare 3 000 sidor. torde sammanfattningsvis kunna slå fast, att ett oerhört omfattande och ingående utredningsarbete föregått de politiska besluten på skolans område . Om man betraktar beslutsprocessen i den utbildningspolitiska reformverksamheten kan man ändock inte undgå att notera, att det parlamentariska inflytandet minskat ganska påtagligt mot decenniets slut. Revisionen av och läroplaner förbereddes uteslutande inom . Förslaget om fasta studiegångar inom de filosofiska fakulteterna (UKAS) var likaledes en ämbetsmannaprodukt. Det omfattande och det med tanke på konsekvenserna med all säkerhet ytterst betydelsefulla utredningsarbetet rörande den postgymnasiala utbildningen sker inom en kommitté bestående av en statssekreterare och tre generaldirektörer (68). Denna utveckling måste självfallet ur parlamentarisk synvinkel beklagas. Det finns också skäl att i detta sammanhang påpeka, att det material som presenterades i samband med de viktigaste reformerna inom universitetsväsendet UKAS reformen och forskarreformen 1969 var påfallande magert i jämförelse med vad som varit brukligt tidigare. Med undantag av den försvagning som kunnat konstateras beträffande det parlamentariska inslaget i reformverksamhet finns dock inte anledning att rikta någon anmärkning mot förberedelsearbetet. Det bör tvärtom framhållas att detta skett med all den grundlighet som gärna kan begäras. Det finns däremot anledning att beklaga att den sista fasen i reformarbetet, nämligen uppföljningen av de politiska besluten, fått utvecklas i så ringa omfattning. En sådan uppföljning borde vara regel och bestå i en förutsättningslös och systematisk undersökning i vilken utsträckning de åsyftade målen uppnåtts. Detta i och för sig rätt självklara krav har framförts med växande styrka från olika håll. Professor har utvecklat dessa tankar på följande sätt: Det är egentligen ganska anmärkningsvärt att man lägger ner så stor omsorg på statligt utredningsarbete innan reformer kommer till, medan däremot systematiska undersökningar om reformernas effekt praktiskt taget aldrig kommer till stånd. En systematisk forskningsinsats för att undersöka om uppställda mål inom reformpolitiken verkligen realiserats borde vara en central uppgift för både reformverksamhet och samhällsvetenskap. Man skulle behöva ett slags 'signalsystem, som ger löpande information om vad som händer sedan en reform genomförts, så att man snabbt kan anpassa åtgärderna när någonting ser ut att gå på sned. kan det dröja ett eller flera decennier innan man fått klart för sig, om resultatet av vissa reformer motsvarat förväntningarna eller ej. En liknande tanke har faktiskt framförts om än mera ofullständigt och mera i förbigående av förre utbildningsministern fast tanken inte materialiserats. Han förklarade i skrivelse till i samband med uppdrag om utredning av behovet av betyg samt betygsättningens effekter, funktion och form (PM 3.10.1969), att det vore önskvärt att utvärderingen av skolans verksamhet sker i många olika former och att vilket är speciellt värt att uppmärksamma förutsättningarna för och resultaten av utvärderingen blir föremål för offentlig diskussion. Det finns all anledning att instämma i utbildningsministerns argumentering: En kontinuerlig utvärdering är nödvändig inte minst med tanke och personliga insatser. Det vöre i själva verket otänkbart att i ett modernt samhälle driva en så omfattande och kostnadskrävande verksamhet som skolans utan att kontinuerligt utvärdera resultaten av verksamheten. En sådan utvärdering är ett självklart led i reformarbetet. Denna principdeklaration följdes dock inte av något konkret uppdrag eller något annat initiativ. I fortsättningen talas uteslutande om betygsättningen i skolan. Det bör dock i rättvisans namn påtalas att insikten om nödvändigheten av en uppföljning av introducerade reformer blivit allt mer medveten inom . Detta framgår bl. a. av dess förslag till anslagsäskanden för /72 och har också omsatts i vissa konkreta åtgärder (bl. a. på gymnasienivån och uppföljningsarbetet av Lgr 69). Trots de vällovliga ansatser som sålunda gjorts inom måste dock konstateras, att det alltjämt råder en bristande balans mellan det utomordentligt omfattande förberedelsearbetet för en stor reform och den obetydliga insats som gjorts för att studera effekterna och snabbt korrigera bristerna. Inte minst utbildningsministerns ovan påtalade önskan att förutsättningarna för och resultaten av utvärderingen blir föremål för offentlig diskussion talar för att utvärderingen inte skall utföras uteslutande av representanter för det ämbetsverk som haft i uppgift att effektuera det politiska beslutet. Motiven för en utvärdering av skolreformerna har växt i styrka allt eftersom kritiken mot de uppnådda resultaten blivit allt starkare och alltmera omfattande. Denna kritik kan måhända till en del bottna i oförmåga och ovilja att inse det berättigade och nödvändiga i en ständig reformverksamhet på utbildningens område. Den har dock helt visst sin främsta grund i besvikelse över att reformerna inte lett till de åsyftade resultaten. Många elever upplever i otvivelaktigt sin skolgång som meningslös med håglöshet, oro och bråk samt skolkning som följd. Vittnesmålen om missförhållanden i vissa skolor är så pass många att de inte kan avfärdas utan vidare. Det är därmed inte sagt att dessa skolans svårigheter har sin egentliga grund inom själva skolan. Kritiken av kunskapsstandarden har med särskild styrka riktats mot språkundervisningen och gällt såväl grundskola, gymnasium som universitet. Med tanke på språkutbildningens utomordentliga vikt i ett litet land som , där förmåga till kommunikation med omkringliggande länder är ett livsvillkor, är det nödvändigt att resultatet av skolans språkundervisning blir allsidigt utredd och att åtgärder vidtages, om så skulle visa sig vara nödvändigt. Det bör också noteras att brister i andra kommunikationsämnen, t. ex. matematik, anmälts från många håll. I debatten om skolans kvalitet har företrädare för ansvariga myndigheter ofta hävdat, att i den mån vissa försämringar av medelprestationerna kan konstateras, dessa är betingade av den stora breddningen av rekryteringen till gymnasiet och därför naturliga. Vi menar däremot att denna breddning, som vi på allt sätt sökt befordra och därför hälsar med den största tillfredsställelse, inte nödvändigtvis skall behöva följas av en allvarlig sänkning av kvaliteten. Det bör också framhållas att en viss minimistandard för fortsatta studier ofta måste krävas. Man torde sammanfattningsvis kunna slå fast, att den snabba reformeringen av skolväsendet lett till allmän osäkerhet, till något som uppfattats som en förtroendekris, som det gäller att möjligt övervinna. Detta synes endast kunna ske genom en förutsättningslös utvärdering. Det finns anledning att instämma i utbildningsministerns påpekande i årets statsverksproposition, att framgången i strävan att förbättra skolan är starkt beroende av hur god kunskap om skolans verklighet man har. För att denna förtroendekris skall kunna övervinnas snabbt och övertygande krävs vidare att förutsättningarna för och resultaten av utvärderingen blir föremål för offentlig debatt. Detta kräver självfallet att den sker förutsättningslöst, opartiskt och under stor öppenhet. Med tanke på det gedigna och omfattande utredningsarbete, som föregått de politiska besluten kan det te sig överraskande, att resultaten som det synes i så ringa grad motsvarar förväntningarna. Även om det självfallet inte är möjligt att i detta sammanhang söka ge en förklaring till detta förhållande, kan det ändock vara på sin plats att antyda några av dessa orsaker. Man torde kunna konstatera, att det som gått sedan de stora skolutredningarna slutfördes skett en rad av förändringar såväl inom skolans värld som i samhället i övrigt, som inte kunnat förutses i samband med dessa utredningar. Detta problem bottnar givetvis ytterst i att relationen mellan den tid utvecklingsarbetet med en genomgripande skolreform och genomförandet av den tar samt utvecklingstakten i samhället i stort blivit allt mer ogynnsam. Det är i själva verket detta allt mer accentuerade dilemma, som främst motiverar en systematisk uppföljning av reformarbetet. Bland de faktorer i skolans omgivande miljö, som kan tänkas ha försvårat ett framgångsrikt realiserande av de stora skolreformerna och som inte gärna kunnat förutses i hela dess vidd kan nämnas den starka befolkningsomflyttningen inom landet och den därmed sammanhängande starka urbaniseringen samt den omfattande invandringen. Beredskapen inför dessa snabba förändringar har varit otillfredsställande, vilket bl. a. lett till provisoriska och otillräckliga skollokaler i de starkt växande ytterområdena i storstadsområdena. Utvecklingen har lett till att de regionala och lokala variationerna i åtskilliga för skolplaneringen relevanta avseenden blivit större än tidigare som skolväsendet är organiserat och avsett att fungera utifrån mycket generella läroplaner, anvisningar och statsbidragsbestämmelser. Bland övriga väsentliga ehuru till arten och graden okända förändringar inom de sektorer av samhället som ofrånkomligen påverkat skolans möjligheter att fylla sin funktion kan nämnas förändringar i familjesituationen sannolikt med mindre av vägledning, hjälp och kontroll samt massmediateknikens utveckling, framför allt det omfattande TV-utbudet. Inom skolans värld har likaledes skett en serie förändringar i vissa fall små och till synes triviala som tillsammantagna haft stor inverkan på elevernas motivation och trivsel och därmed det samlade resultatet. Bland dessa faktorer kan nämnas examenssystemets avskaffande och därmed de årskurskrav, som gällt för uppfattning. Detta har lett till att svaga prestationer inte numera så ofta följs av kompensatoriska åtgärder som tidigare, t. ex. i form av extraläsning eller ferieläsning. Införandet av femdagarsveckan har säkerligen också haft vissa ehuru okända konsekvenser. Den relativa betygsättningen har för många elever haft negativa verkningar på motivationen med vilken rätt är i detta sammanhang av underordnad betydelse. Det är vidare dokumenterat, att frånvaron i skolan ökat ganska väsentligt även om kännedom om frånvarostrukturen och orsakerna inte är tillräckligt väl kända. En första förutsättning för att korrigerande åtgärder vid behov skall kunna vidtagas är, som tidigare framhållits, att kunskapen om den pedagogiska verkligheten är korrekt och någorlunda fullständig. Beslutsfattare i departement och ämbetsverk erhåller visserligen åtskillig information genom olika befattningshavare men denna information är ofta osystematisk och av allt att döma inte alltid helt korrekt och relevant. Till skillnad från vad som gäller de flesta andra verksamhetsgrenar, t. ex. bostadsbyggande och sjukvård, förändras lätt den verklighet som är under observation på ett vilseledande sätt. En systematisk och allsidig kartläggning av skolans resultat i förhållande till dess målsättning enligt de politiska besluten om skolreformerna kan givetvis åstadkommas på olika sätt. Starka skäl talar för att ett särskilt forsknings- och utvecklingsinstitut inrättas i anslutning till ett universitet och måhända med viss anknytning till och universitetskanslersämbetet. En naturlig kontaktyta mellan dessa ämbetsverk skulle därigenom skapas, varigenom en önskad samordning skulle kunna utvecklas. Det måste därtill anses principiellt riktigast att den myndighet som varit administrativt ansvarig inte ensam svarar för utvärderingen. Dessa fördelar måste dock vägas mot de administrativa olägenheter och de kostnader som inrättandet av ett särskilt organ eller institut skulle innebära. En annan möjlighet bör därför komma i fråga i första hand nämligen att uppdra åt en självständig projektgrupp att undersöka i vad mån de av fattade besluten förverkligats. Till denna grupp bör en referensgrupp bestående av parlamentariker knytas. Det bör självfallet vidare ingå i projektgruppens uppgifter att söka finna möjligheter till förbättringar. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller om att Kungl. måtte tillsätta en projektgrupp med uppgift att utvärdera resultaten av de senaste skolreformerna. () () () ()