mot · FU0280 · 1971-01-15 00:00:00 — Betydande vinster skulle därför kunna uppnås, främst i fråga om testning och varudeklarationer, om man kunde åstadkomma en bättre internationell samordning av dessa verksamheter. En utbyggd internationell samverkan på dessa områden måste därför bli en väsentlig uppgift för ett nytt kosumentverk. Med modern datateknik kan information om testresultat och varudeklarationsnormer lätt samordnas och hållas tillgänglig. Vi föreslår därför att möjligheterna undersöks för att ta initiativ till en internationell dokumentationscentral för varufakta, med betydligt större resurser och ambitioner än de organ som försöksvis arbetar på att åstadkomma en viss samordning. bör endast i ringa utsträckning ägna sig åt primärforskning. Verket bör i stället utnyttja de forskningsresurser som finns vid universitet och högskolor, fristående forskningsinstitutioner etc. Det anslag för forskningsändamål som fördelats av konsumentrådet bör överföras till och användas för att stödja lovande forskningsprojekt. För att verket skall få en allsidig förankring och en god kontakt med sin omgivning fordras en lekmannastyrelse med representation för såväl anställda, konsumentgrupper som näringsliv. Eftersom verket skall företräda konsumentintressen bör styrelsen självfallet ha en majoritet av konsumentrepresentanter. Bland dessa bör finnas företrädare för konsumentgrupper, som av en eller annan anledning har speciellt svårt att hävda sig på marknaden, t. ex. handikappade, invandrare, glesbygdsbefolkning och folkpensionärer. Endast dessa gruppers egna organisationer kan med tillräcklig kraft beakta dessa människors speciella behov. Tekniskt test- och normarbete Till grund för verkets informationsverksamhet måste ligga ett testarbete av teknisk karaktär. Verket måste i motsats till det nuvarande konsumentinstitutet förses med tillräckliga test- och laboratorieresurser för att genomföra de mera systembetonade tekniska undersökningar av hela hushållsfunktioner som saknas. Det tekniska arbetet bör bedrivas under full insyn och under medinflytande av de berörda parterna, och i möjligaste mån bör företagens kunnande utnyttjas för att hålla kostnaderna på en rimlig nivå. Vid sidan av den här skisserade tekniska verksamheten, som i huvudsak motsvarar ett utökat konsumentinstitut, bör verket satsa på ett reformerat och utökat varudeklarationssystem i enlighet med vad som förordats ovan. Varudeklarationsverksamheten bygger på en kombination av marknadsdata och tekniska normdata. Ett nära samarbete med SIS och annan teknisk expertis, t. ex. i näringslivet, är därför nödvändigt för att utarbeta underlag för VDN. Detta underlagsarbete kan med fördel bedrivas i projektgrupper. Som vi tidigare understrukit är det nödvändigt att utforma varudeklarationer o. d. på ett sådant sätt att de blir lättföreståeliga för den enskilde konsumenten. Den slutliga utformningen av varudeklarationen bör därför bestämmas i samråd med informationsavdelningen och på underlag av undersökningar av konsumenternas sätt att uppfatta given information. Huvudansvaret för VDN-verksamheten bör läggas på en särskilt upprättad varudeklarationsenhet. I och med att konsumentforskning och upplysning ökar i omfattning och betydelse reses kontrollfrågan i ökad grad. Hur skall vi öka allsidigheten i forskning och upplysning, och i vilka former bör det ges insyn och möjlighet att påverka de metoder som användes i forskningsoch upplysningsarbetet? Det är av betydelse inte bara för producenterna att deras produkter bedöms allsidigt och opartiskt och att det skapas möjligheter för överklagande i fall där allsidighet och opartiskhet kan ha satts åt sidan. Ett överklagandeorgan vore av värde också för de testande och upplysande konsumentorganen själva. Därigenom kunde regler och prejudikat skapas, som skulle göra det lättare att motstå påtryckningar från olika håll att revidera resultat och slutsatser i fall där någon revision inte är påkallad. Vi har ibland sett exempel på att stora producenter genom kraften i sina påtryckningar lyckats förändra eller i allmänhetens ögon ifrågasätta information som man ansett oförmånlig, medan i andra fall mindre och medelstora producenter inte haft någon möjlighet att låta pröva huruvida oförmånliga omdömen om deras produkter i tveksamma fall varit rimliga. För att konsumentforskningen och upplysningen skall kunna spela den roll vi önskar krävs att deras opartiskhet och oberoende inte ifrågasätts alltför ofta. Ett överklagandeorgan kan bidra till detta. Det kan också ett kvalificerat och allsidigt sammansatt vetenskapligt råd, som från metodsynpunkt i förhand granskar undersökningsverksamheten och den information som ges. En väsentlig del i konsumentpolitiken är informationsverksamheten till konsumenter, skolor, folkrörelser, massmedia och producenter. Den hittillsvarande verksamheten har i första hand varit inriktad på att framställa ett kvalificerat informationsmaterial riktat till välutbildade Detta material har i stor utsträckning använts av massmedia och opinionsbildare som underlag för annat mera lättillgängligt material för en bredare publik. Enligt vår uppfattning bör den framtida upplysningsverksamheten i väsentligt större utsträckning än vad som varit fallet inrikta sig på selektiv information till väl definierade målgrupper. En sådan målgrupp kan då vara just konsumentjournalister och andra opinionsförmedlare. Dessa bör förses med ett kvalificerat material som sedan kan spridas vidare. Andra målgrupper är självfallet de behandlade svaga grupperna, och därvid får man vad det gäller såväl innehåll som utformning av budskapet självfallet beakta att dessa inte är professionella konsumenter och därför måste ha ett lättillgängligt stoff. Som vi tidigare framhållit bör skolan och andra utbildningsanstalter spela en långt större roll än vad som är fallet i utbildningen av kunniga och rationella konsumenter. Det framtida bör ha till uppgift att stödja skolans arbete på detta område genom framställning av undervisningsmateriel, information till lärare etc. I arbetet på att utveckla nya produkter söker producenterna bedöma konsumenternas behov och reaktioner. Det finns starka skäl att söka åstadkomma utökade och förstärkta kontakter mellan konsumenter och producenter under produktutvecklingsskedet. Det kan leda till ett mer effektivt utnyttjande av produktionsresurser och större behovstillfredsställelse för konsumenterna. 1 viss utsträckning förekommer redan nu en sådan verksamhet genom konsumentinstitutets försorg, t. ex. beträffande livsmedel och hushållsutrustning. Enskilda företags testning av konsumentönskemål har också sin betydelse. Genom forskning om vanorna när det gäller organisationen av hushållsarbetet, boendeförhållanden, betalningsförmåga och konsumentönskemål erhålls ett underlag för rekommendationer till tillverkare och importörer med avseende på t. ex. storlek, material, säkerhetsanordningar etc. Genom den ovan förordade behovsforskningen blir det möjligt att bedöma konsumenternas situation i olika avseenden. Det är därför väsentligt att uppmärksammar producenter av olika slag och då inte minst olika offentliga myndigheter på brister och missförhållanden samt verkar för att dessa rättas till. Hemkonsulenter och lokala konsumentnämnder bör vara central myndighet för de här rubricerade grupperna, svara för samordningen av verksamheten och ge dem erforderligt stöd och uppmuntran i arbetet. har varit huvudman för . Innan reklamationsverksamhetens framtida organisation lösts enligt på annat ställe i motionen skisserat sätt så förefaller det rimligt att låta nämnden fortsätta sin verksamhet med verket som huvudman men under ungefärligen likartade former som . En viktig del av konsumentpolitiken är olika typer av lagstiftningsåtgärder för att skydda konsumenten mot farliga produkter, tvivelaktiga avtalsförhållanden etc. Det kan diskuteras om man inte inom ramen för verksamhet borde avdela någon eller några jurister för att systematisera bevakningen av marknaden med avseende på just sådana lagstiftningsåtgärder. Den snabbt förändrade marknadsbilden gör att behov av sådana skyddsåtgärder uppkommer snabbt från tid till annan, och det vore bra att ha en enhet enbart inriktad på sådan inspaning och verkställighet. En av orsakerna till att den nuvarande verksamheten ej varit den framgång man kunnat önska ligger i de begränsade resurserna. Vi förutsätter att det här skisserade verket till sitt förfogande får väsentligt utökade resurser jämfört med nuläget. Detta tillsammans med de av sammanslagningen uppkomna rationaliseringsvinsterna borde borga för ett väsentligt bättre resultat av konsumentverksamheten . Hemkonsulentverksamheten omorganiserades tämligen för att överföra konsulenternas arbete från lanthushållen till alla hushåll. I detta sammanhang planerades också en utvidgning av verksamheten, som inte kommit till stånd. Enligt vår uppfattning har konsulenterna utfört och utför en väsentlig konsumentpolitisk arbetsuppgift, inte minst på det utbildande och rådgivande planet. För att ytterligare förbättra denna aktivitet förefaller tre åtgärder vara centrala. Hemkonsulenterna måste förses med ett bättre arbetsmaterial och en bättre central uppbackning. Detta kan ske genom att ett framtida konsumentverk får väl tilltagna resurser för sådan verksamhet. Den nuvarande konsulentorganisationen får kraftigt utökade personalresurser. Verksamheten omstruktureras så att konsulenterna i första hand får syssla med utbildning av lärare och andra opinionsledare. Genom en satsning på större grupper och tvåstegskommunikation kan man nå en större effekt än enbart genom personlig rådgivning. Den senare verksamheten får naturligtvis inte upphöra men bör måhända ej prioriteras lika högt. Hemkonsulenter och priskontorsföreståndare utgör de regionala organen på konsumentområdet. just den regionala verksamheten utbyggas. Vi tänker då främst på aktiviteter som länsvis ordnade utställningslokaler och expeditioner för konsumentinformation. Om en sådan aktivitet knytes till hemkonsulenternas arbete skulle den tidigare nämnda personliga rådgivningen kunna standardiseras och effektiviseras. Det framtida kunde ordna vandringsutställningar som tillsammans med mera permanenta utställningsarrangemang på ett utmärkt sätt kunde hjälpa till att ge konsumenten översikt över varuutbud och nya konsumtionsalternativ. Vi reser senare i motionen frågan om regionala reklamationsnämnder av natur. Skulle man inte vilja välja denna lösning finns möjligheten att vid de här skisserade upplysningscentra anordna en uppsamlingscentral för reklamationsärenden för att underlätta för länets folk att utnyttja reklamationsinstituten. Den nedan skisserade lokala konsumentverksamheten kommer också att behöva länsvis inrättade stödjande aktiviteter. Konsumentverksamhet på lokal basis bedrivs försöksverksamhet med s. k. lokala konsumentkommittéer på några håll i landet. Erfarenheterna av denna verksamhet är så goda att det finns all anledning att skyndsamt gå vidare och inrätta lokala konsumentkommittéer inom kommunens ram, dvs. av samma typ som socialnämnd och nykterhetsnämnd etc. Fördelen med en verksamhet ligger på såväl resursplanet som på kontinuiteten och bredden i verksamheten. Kommunala konsumentverksamheter med en bred politisk förankring kan på ett helt annat sätt än de nuvarande lokala kommittéerna vinna gehör för sina synpunkter. Inte minst gäller detta aktiviteter riktade mot andra offentliga organ, t. ex. de kommunala planmyndigheterna, som alltför ofta bortser från berättigade konsumentönskemål i sin verksamhet. Det är angeläget att kommittéerna arbetar i nära kontakt med exempelvis de grupper som ingår i styrelse. Det ligger i sakens natur att den lokala verksamheten i första hand kommer att centreras kring ortens och kommunens specifika problem. Vid sidan av de lokala problemen kommer konsumentkommittéema att vara och bör också vara lokala kontaktorgan och därvid såväl inrapportera iakttagna lokala önskemål och önskade konsumentverksaktiviteter som vara behjälpliga i att sprida material till skolor, opinionsbildare, konsumenter och beslutsfattare i kommunala organ och i det lokala näringslivet. LAGSTIFTNING TILL KONSUMENTERNAS SKYDD Självsanering Inom näringslivsorganisationerna har man ägnat de konsumentpolitiska frågorna stort intresse.' Detta gäller inte minst situationen för eftersatta konsumentgrupper som t. ex. de handikappade. Inom såväl producent- som försäljningsledet arbetar man tillbaka också på olika slags självsanerande åtgärder, som syftar till att förbättra konsumenternas situation. Detta gäller i hög grad bl. a. reklamen, där systemet med ansvarig reklamutgivare säkerligen kan få god effekt. och har vidare inrättat en granskningskommitté som fortlöpande skall granska publicerad reklam och en etisk . För att bl. a. sanera direktförsäljningsbranschen finns (), som f. n. omfattar ett tiotal företag. Föreningen har utarbetat etiska normer för direktförsäljning till konsument och inrättat en granskningskommitté som skall bevaka konsumenternas intressen. Även om goda resultat uppnåtts genom självsanerande åtgärder av olika slag är de inte ett realistiskt alternativ till lagstiftning. Självsaneringen når i allmänhet bara de seriösare företagen, medan de företag, som vållar problem för konsumenterna, står utanför. Ett exempel på detta utgör den ovannämnda direktförsäljningsbranschen. svarar således bara för ca hälften av omsättningen inom direktförsäljningen och ca försäljare. Genom hemförsäljning omsätts varor för mer än . Hushållsapparater är den vanligaste varugruppen och svarar för ca 1/3 av omsättningen. Ur konsumentsynpunkt är hemförsäljning en försäljningsform som är förenad med många nackdelar. Genom att säljaren är mycket mera inställd på att sälja än man normalt är i butikshandeln och köparen normalt inte är beredd på ett köp, när kontakten inleds, hamnar köparen lätt i ett psykologiskt underläge. Vid hemförsäljning föreligger inga förutsättningar för jämförelser av pris, kvalitet och service mellan konkurrerande produkter. Försäljningsformen ger sämsta möjliga förutsättningar för medveten behovsanalys och produktjämförelser. Detta är särskilt allvarligt då huvuddelen av de varor som säljs direkt i hemmen är dyrbara hushållsapparater. För det övervägande antalet konsumenter betyder ett felaktigt köp av sådana varor en allvarlig ekonomisk förlust. Kostnaderna för hemförsäljningssystemet är högre än för den vanliga butiksförsäljningen, vilket i sista hand drabbar konsumenterna. framlades ett utredningsförslag till s. k. ångervecka (SOU 1970:35). Genom rätten att i vissa fall frånträda avtal skulle konsumenternas ställning stärkas avsevärt. Detta förutsätter emellertid att konsumenterna känner till möjligheten att häva köpet. Här kan en konsumentkatalog vara till god nytta. Vidare bör det åligga försäljaren att direkt informera kunden om möjligheterna att frånträda köpeavtalet. Formerna härför bör vara så enkla som möjligt. Köplagen behöver omarbetas så att den medger ett bättre skydd för konsumenterna. De lagregler som reglerar köp av lös egendom är i stor utsträckning dispositiva. Det är i många fall en fördel, eftersom parterna då är fria att sluta ett särskilt avtal som så bra som möjligt uppfyller bägges önskemål i olika avseenden. För att ett sådant arrangemang skall vara till fördel för bägge parter krävs dock, att de är jämbördiga i förhandlingsstyrka. Eftersom många konsumenter är dåligt informerade om köplagen och har svag förhandlingsposition, kan de inte använda lagens disposivitet till egen fördel. De får i stället ofta sin ställning i avtalshänseende försvagad genom t. ex. garantiöverenskommelser, som innehåller få reella förpliktelser från säljarens sida men som sätter köplagens bestämmelser om säljarens skyldigheter ur spel. Till enskilda konsumenters skydd behövs vissa tvingande lagregler. Inte så få av de garantiförbindelser som t. ex. säljare av kapitalvaror utfärdar inskränker i själva verket högst betydligt de förpliktelser säljaren skulle haft om köplagens regler i stället gällt. Trots detta uppfattar många konsumenter sådana garantiförpliktelser som en betydande förmån. En orsak till detta är givetvis, att det blir lättare att vinna rättelse gentemot säljaren på de punkter garantin omfattar. Men en annan förklaring är att många konsumenter inte känner till köplagen. En lämplig åtgärd vore en auktorisation av innehållet i de garantiformulär som säljaren presenterar vid köp av bl. a. kapitalvaror. Det skulle måhända kunna ske genom att man i lagen kräver att garantiförbindelser, som säljare utfärdar åt konsumenter, för att få rättslig kraft för säljarens del skall vara godkända med hänsyn till konsumentintresset av berörd myndighet. Genom marknadsföringslagen har skapats möjligheter att beivra missvisande prisangivelser. I en kommentar till lagen sägs sålunda att en prisuppgift som är oriktig eller missvisande måste anses ägnad att påverka efterfrågan på varan eller tjänsten i fråga och strida mot generalklausulens vederhäftighetskrav (m. : Otillbörlig marknadsföring s. 128). För att marknadsföringslagen skall kunna tillämpas krävs emellertid regler om hur prisangivelserna skall utformas. Hur detta skall ske i praktiken är ett besvärligt problem. Några exempel på former för prisangivelser som kan vara upplysande för konsumenterna är: enhetliga regler för vilka med köpet förknippade obligatoriska utlägg som prisangivelserna skall omfatta, exempelvis moms, öppet angivande av avbetalningskostnader, angivande på förpackningen i de fall det är rimligt och möjligt av varans a-pris i någon jämn kvantitet för att underlätta prisjämförelser, bestämmelse att vid prisnedsättningar där tidigare pris anges realisationsvaran skall ha sålts i affären till tidigarepriset före realisationen. I syfte att göra det möjligt för de enskilda konsumenterna att på ett enkelt sätt få skäligheten i anmärkningar mot inköpta varors och tillhandahållna tjänsters beskaffenhet prövade inrättades 1968 . Nämndens verksamhet är värdefull ur många synpunkter. För konsumenterna innebar dess tillkomst en möjlighet att få reklamationstvister prövade utan att behöva tillgripa ett kostsamt rättegångsförfarande. Det finns dock vissa brister i nämndens verksamhet som motiverar en allmän översyn och utvärdering. Denna bör inte bara avse utan hela frågan om hur reklamationstvister skall kunna lösas på ett enkelt och rimligt sätt. Den allvarligaste bristen i nämndens verksamhet är den dåliga efterföljsamheten till nämndens rekommendationer, vilka inte är juridiskt förpliktigande. undersökningar visar att det endast i ringa utsträckning är säljare anslutna till näringslivsorganisationerna som inte följer nämndens utlåtande. Förslaget att dessa organisationer skulle göra åtaganden som garanterar att nämndens rekommendationer följs utgör därför ingen lösning. I stället bör prövas möjligheterna att ge ökad tyngd åt nämndens utslag genom att ställa någon form av tvångsmedel till förfogande för de fall då nämndens rekommendationer inte följs. Detta får dock inte innebära att den smidighet som utmärker förfarandet i nämnden försvinner. En möjlighet, som bör övervägas, är att låta de fall, då nämndens rekommendationer inte följs, komma under domstols prövning. Ett särskilt problem med ett sådant förfaringssätt är de kostnader, som detta kan medföra för den enskilde. För att detta inte skall avhålla konsumenterna från att underställa ifrågavarande ärenden domstols prövning bör möjligheterna att låta statsverket svara för kostnaderna i civilprocesser av detta slag undersökas. Konsumenternas inre motstånd mot att vilja ta initiativet att processa torde kunna övervinnas genom att någon myndighet följde upp i vad mån nämndens rekommendationer föjts och sedan initierade berörda konsumenter att stämma till allmän domstol. Samma myndighet kunde också ombesörja att konsumenten erhöll erforderlig rättshjälp, eventuellt inom rättshjälpssystemets ram. En hel del frågor av intresse för konsumenterna ligger utanför granskningsområde. Detta gäller t. ex. försäkringar, byggnadsarbeten och följdskador. Nämnden behandlar inte heller ärenden, som fordrar omfattande undersökningar av sakförhållanden eller bedömningar av komplicerade juridiska frågor. Vid allmän domstol kan alla slag av köprättsliga tvister mellan näringsidkare och enskild konsument handläggas. Detta sker då enligt allmänna förfaranderegler för tvistemål. Reglerna torde väl tillgodose behovet av rättssäkerhet. Däremot kan det ifrågasättas om önskemålet om snabbhet och om rimliga partskostnader i dessa mål är uppfyllt. En förenklad handläggning av okomplicerade tvistemål skulle ge konsumenterna möjlighet att få reklamationstvister av olika slag avgjorda inför domstol utan större kostnader. Frågan om förenklad handläggning av okomplicerade tvistemål bör därför bli föremål för snar utredning. Vid sidan av frågan om bättre effektivitet i reklamationsnämndens arbete kommer frågan om en utökning av dess verksamhet. Det stora antalet behandlade ärenden och allmänhetens kontakter med nämnden tyder på att det finns ett behov av en billig och snabb handläggning av reklamationsärenden på det sätt som sker genom nämnden. Nämnden bör därför få ökade resurser, inte minst för information till allmänheten. Enligt konsumentrådets undersökningar känner nämligen endast av den vuxna befolkningen till nämndens verksamhet. I huvudsak är det huvudstadsregionen som dragit nytta av nämndens verksamhet. står för av de skriftligt inkomna ärendena och av telefonförfrågningarna. Detta skulle, därest reklamationstvister inte är ett typiskt storstadsproblem, tyda på ett behov av en decentralisering av nämndens verksamhet. Detta bör ske genom ett inrättande av regionala nämnder. Med hänvisning till vad i motionen anförts hemställer vi att i skrivelse till Kungl. Maj :t hemställer Maj :t efter erforderlig utredning måtte framlägga förslag 1. om lagstadgad varu- och tjänstedeklarationsplikt i vissa fall, 2. om utvidgning av hemkonsulentverksamheten enligt i motionen anförda synpunkter, 3. om inrättande av lokala konsumentkommittéer med förankring och allsidig sammansättning, 4. till lag angående samhällelig auktorisation av vissa garantiförpliktelser enligt i motionen angivna riktlinjer, 5. om bestämmelser för prisangivelser enligt i motionen angivna riktlinjer, 6. om förstärkta resurser till samt om åtgärder att stärka nämndens ställning, 7. om inrättande av regionala reklamationsnämnder, 8. om förenklade förfaranderegler vid okomplicerade tvistemål, att Kungl. Maj :t måtte uppdra åt berörda myndigheter att ta initiativ till en internationell dokumentationscentral för varufakta, att i motionen anförda synpunkter måtte beaktas vid inrättande av ett konsumentverk, om utredning ang. möjligheterna att göra ämnet konsumentkunskap obligatoriskt i gymnasieskolan, om utgivandet av en konsumentkatalog med i motionen angiven utformning.