mot · FU02646 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. om ansvar för ekonomiskt förtal. 1 5 kap. 1 § återfinns vissa bestämmelser om straffrättslig bedömning av förtal. Där stadgas att den som utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift, som är ägnad att utsätta denna för andras missaktning, dömes för förtal till böter. Om han var skyldig att uttala sig eller det eljest med hänsyn till omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken, dömes han ej till ansvar om han visar att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den. Under denna bestämmelse faller inte förtal, som är riktat mot juridisk person. Inte heller är ekonomiskt förtal, dvs. lämnande av ogrundad uppgift angående gärning eller omständighet som är ägnad att skada den angripne i utövning av yrke eller näring eller eljest ekonomiskt hänseende, straffbart. Även enligt strafflag var förtal, som riktade sig mot juridisk person, straffritt. Vid förtal av kollektiv kunde straff utmätas endast om någon enskild person inom kollektivet kunde anses utpekad. Denne kunde då föra talan om ansvar för ärekränkning för egen del. Det finns rättsfall som bekräftar detta, exempelvis NJA 1904 s. 483 och 1950 s. 250. Under förarbetena till anfördes från straffrättskommitténs sida att någon principiell grund inte kunde åberopas för att utesluta kollektiva enheter för skydd mot ärekränkning. Departementschefen fann emellertid inte att behov förelåg av någon utvidgning av det straffbara området, varför någon bestämmelse om ärekränkning av kollektiv inte togs i förslaget till brottsbalk. I anslutning till riksdagsbehandlingen av upptogs 1962 väckt motion (I: 536) frågan om straffrättsligt skydd för kollektiva enheter. Enligt motionärens mening var det angeläget att övervägde huruvida behov förelåg av en straffbestämmelse av något slag som kunde bereda skydd åt stiftelser, företag och sammanslutningar, fackliga och andra, mot i vart fall sanningslösa påståenden, vilka föranledde ekonomisk skada. Motionen avstyrktes av första lagutskottet, som emellertid uttalade: »Utskottet anser det möjligt att frågan om ekonomiskt förtal ej kan erhålla en tillfredsställande reglering inom den naturliga ramen för lag stiftningen mot illojal konkurrens. Eventuellt kan det då visa sig lämpligt att i upptaga ett stadgande i ämnet. Spörsmålet härom synes dock icke böra upptagas till ytterligare övervägande i förevarande sammanhang utan först då utredningen om illojal konkurrens, vilken numera omhänderhar varumärkes- och firmautredningens ifrågavarande uppgifter, har framlagt resultatet av sitt arbete.» På grund av att särskilt stadgande om ärekränkning mot kollektiva enheter saknas i anser man att huvudregeln i 1 § måste tolkas något mer extensivt. Huvudregeln bör sålunda anses tillämplig på sådana yttranden som formellt avser t. ex. en juridisk person, en kår, invånarna i ett hus eller annan grupp men måste förstås så, att en eller flera bestämda personer därigenom utpekas. Vad angår förtal, innehållande beskyllning som ej är nedsättande för den beskylldes anseende men är menlig för hans yrke, näring eller fortkomst, ville straffrättskommittén införa en straffbestämmelse i bedrägerikapitlet. Emellertid kom något stadgande om ekonomiskt förtal ej att inflyta i . På grund därav torde den allmänna bestämmelsen om förtal böra anses något mera omfattande än kommittén avsett. I sin motivering till avstyrkande av kommitténs förslag anförde departementschefen, att spridande av oriktiga eller ogrundade uppgifter om en persons yrkesutövning eller ekonomiska förhållanden ofta kan åtkommas som vanlig ärekränkning. Den av kommittén föreslagna bestämmelsen om ekonomiskt förtal avsåg straff för den som om annan lämnade ogrundad uppgift angående gärning eller omständighet som var ägnad att skada denne i utövning av yrke eller näring eller eljest i ekonomiskt hänseende. Departementschefen anförde att, i den mån det var fråga om sådana närings- och ekonomiska förhållanden som inte kunde sägas ha något samband med det personliga anseendet, det föreslagna stadgandet hade sin väsentliga betydelse i förhållandet mellan olika näringsidkare och berörde därför spörsmål som lämpligast borde regleras i lagstiftningen mot illojal konkurrens. Lagrådet uttalade en annan mening och ansåg att det inte i borde saknas en bestämmelse i ämnet. Sådan ryktesspridning som det här vore fråga om syntes knappast höra hemma i lagstiftningen mot illojal konkurrens. Ett stadgande därom borde alltså meddelas i . Lagrådets uppfattning följdes emellertid inte, utan i propositionen vidhölls den tidigare intagna ståndpunkten. I betänkandet »Otillbörlig konkurrens» avgivet av utredningen om illojal konkurrens (SOU 1966:71) upptogs frågan till behandling, och utredningen framlade också ett förslag varigenom det skulle bli möjligt att ingripa mot i näringsverksamhet använda oriktiga och vilseledande framställningar, som kunde medföra risk för att konsumenter och andra som tar del av dem påverkas i sitt handlande. Härigenom skulle man också bereda i första hand konsumenter och andra adressater men i andra hand också andra näringsidkare ett skydd mot skada till följd av oriktiga eller vilseledande uppgifter. Frågan om ekonomiskt förtal kom sedermera att behandlas i Kungl. Maj:ts proposition 1970: 57 angående otillbörlig marknadsföring m. m. Departementschefen anförde härvid bl. a. följande: »De nu behandlade frågorna aktualiserar problemet om s. k. ekonomiskt förtal, dvs. förtal som riktar sig mot en fysisk eller juridisk person och medför ekonomiska skadeverkningar för denne men som inte innefattar angrepp mot någons personliga heder. tVid tillkomst avstod man från att reglera frågan om ekonomiskt förtal under hänvisning till pågående utredning rörande lagstiftningen mot illojal konkurrens. De principer efter vilka jag i det föregående har angett att generalklausulen bör tillämpas ger näringsidkare ett visst skydd mot förtal från konkurrenters sida. En företagare som lider skada till följd av en överträdelse av lagen bör, som jag kommer att beröra längre fram, ha möjlighet att föra skadeståndstalan på grund därav. Problemet om ekonomiskt förtal går emellertid långt utöver vad som täcks av den föreslagna generalklausulen. Förtal från en näringsidkare mot en annan kan förekomma i andra sammanhang än som led i reklam och marknadsföring eller avse annat än sådana uppgifter om kommersiella förhållanden som generalklausulen kan tillämpas på. Det kan rikta sig mot eller härröra från andra än näringsidkare. Felaktiga uppgifter som sprids i form av offentlig eller privat konsumentupplysning från allmänna organ, privata organisationer, massmedia eller enskilda personer kan exempelvis vara ägnade att medföra ekonomisk skada för den som drabbas därav. Flera remissinstanser har anfört att allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtal behövs. Sådana bestämmelser har emellertid inte sin naturliga plats vare sig i en lag om otillbörlig konkurrens eller i en lag om otillbörlig marknadsföring utan i och tryckfrihetsförordningen. Frågan om införande av allmänna bestämmelser i ämnet får tas upp i annat sammanhang.» Hithörande frågor har även behandlats i betänkande avgivet av konsumentupplysningskommitté (SOU 1968: 58). Starka skäl talar enligt vår mening för att frågan om ekonomiskt förtal ges en laglig reglering i och tryckfrihetsförordningen. Med hänvisning till det anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställer att Kungl. Maj:t måtte framlägga förslag om sådana ändringar i 5 kap. 1 § och i 7 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen att bestämmelserna i dessa även kommer att omfatta ekonomiskt förtal. HANS () () BO () () Svenska Reproduktion* AB, 1971