mot · FU0238 · 1971-01-13 00:00:00 — av herrar Åsling och om åtgärder för att främja utvecklingen inom det s. k. I proposition nr 75 till riksdag framlades förslag om en vidareutveckling av de lokaliseringspolitiska insatser som fattade beslut om . Lokaliseringspolitikens förvandling till regionalpolitik markerar eller borde markera en ny helhetssyn på frågan om den regionala balansen och utvecklingen i landet. I principbeslut 1964 angavs en vid formulering för samhällsengagemanget för en bättre regional balans. Det framhölls bl. a. att lokaliseringspolitiken borde medverka till en sådan lokalisering av näringslivet att landets tillgångar på kapital och arbetskraft blev fullt utnyttjade och fördelade på sådant sätt att ett snabbt ekonomiskt framåtskridande främjades. Den borde vidare syfta till en rättvis fördelning av det stigande välståndet, varav följer att en tillfredsställande social och kulturell service borde erbjudas människorna i olika delar av landet. Lokaliseringspolitiken borde även beakta de försvarspolitiska synpunkterna och sist men inte minst ta sikte på att värna de enskilda individernas trygghet och minska deras anpassningssvårigheter i samband med den pågående strukturomvandlingen och den ekonomiska expansionen. I proposition nr 75 till riksdag om regionalpolitiken har det fördelningspolitiska syftet understrukits liksom främjandet av ett snabbt ekonomiskt framåtskridande. Departementschefen liksom sedermera godtog strukturomvandlingen inom näringslivet som en oundgänglig förutsättning för den ekonomiska tillväxtprocessen och särskilt angelägen inom exportindustrin och den importkonkurrerande hemmamarknadsindustrin. Ett nytt moment tillkom dock i den försiktiga betoningen av att snabb ekonomisk tillväxt i sig själv inte är någon garanti för att mål som stigande levnadsstandard, full sysselsättning och ökad social trygghet kan uppnås på ett likvärdigt sätt i hela landet. behandling av regionalpolitiken 1970 skiljer sig från behandlingen av lokaliseringspolitiken 1964 genom att fjolårets riksdag starkare betonade kravet på regional balans och tillskrev den ekonomiska tillväxten en mindre central plats. Man framhöll också att mera preciserade befolkningsramar för olika orter och regioner är ett viktigt inslag i målangivelsen. Tyvärr ansåg man sig emellertid böra uppskjuta att ange befolkningsmålsättningar med hänsyn till det pågående plane ringsarbetet i primärkommuner och län. Självfallet är det betydelsefullt att primärkommunernas bedömning av utvecklingen lägges till grund för de målangivelser som anses erforderliga. Frågan är emellertid vilka reella möjligheter primärkommunerna har att bedöma och värdera samhällsutvecklingen i stort och i detta avseende bidraga till utformningen av en målsättning. Beroende på utgångspunkt och förutsättningar löper man sålunda risk att här på det primärkommunala planet låsa målsättningsdiskussionen vid alltför låga eller alltför höga värden. försenas i avsevärd omfattning arbetet med att uppnå en regional balans. Det förefaller oss därför angeläget att det område som i de regionalpolitiska sammanhangen benämns inre stödområdet skulle bli föremål för en särskild, skyndsam översiktlig målsättningsdiskussion för att bringa de lokaliserings- och regionalpolitiska medlen i överensstämmelse med den fixerade målsättningen. Motivet för en särbehandling av det inre stödområdet är det faktum att från detta stödområde fortgår alltjämt en betydande nettoutflyttning, även om denna visade en avsaktande tendens. Trots den successivt förändrade målsättningen och trots riksdagsbeslutet om en differentiering av stödet med hänsyn till förhållandena i det inre stödområdet befinner sig regionalpolitiken ännu blott i sin begynnelse. Det framstår som en oroande brist att det tagit så att åvägabringa positiva åtgärder. Eftersom det enligt uttalande inte kan bli tal om någon egentlig regional befolkningspolitisk målsättning förrän den kommunala planering som sker i samarbete mellan primärkommuner och länsstyrelser under beteckningen »Länsprogram 70» genomförts 1972, finns det skäl förmoda att det kan komma att dröja till mitten av innan denna målsättning kan bli vägledande för samhällets skilda åtgärder. Det stod dock klart redan när principbeslutet om lokaliseringspolitiken antogs av 1964 att åtgärder för att åstadkomma en förbättrad regional balans var synnerligen brådskande. Avfolkningen i det norrländska inlandet ja, över huvud taget i den del av landet som konstituerar det inre stödområdet hade då accelererat, och under fortsättningen av har trots de insatta lokaliseringspolitiska åtgärderna utvecklingen fortsatt i samma riktning. Konsekvenserna av att det tagit så innan ens diskussionen om inlandets problem kommit in i realistiska banor är förödande för näringsliv, samhällsfunktioner och därmed över huvud taget för bosättning i det inre stödområdet. Det kanske mest iögonenfallande är att skolorganisationen nu i stora delar av området sviktar. Samhällsservicen, t. ex. i form av kommunikationer, har successivt försämrats, och varudistributionen kämpar med stora svårigheter. De sociala problemen ökar, den kulturella och ekonomiska utvecklingen måste jämfört med utvecklingen i landets expansiva delar karakteriseras som en fortgående utarmning. Det är dock inte bristen på kännedom om dessa konsekvenser eller frånvaron av resurser att bekämpa dessa olyckliga konsekvenser som karakteriserat samhällets insatser utan något av en handlingsförlamning inför ett allmänt känt och omvittnat problem. har klart dokumenterat vad som håller på att ske, utredningen om stöd till det norrländska lantbruket likaså. I glesbygdsutredningen pågår också ett arbete som tangerar samma problematik. Den rika dokumentationen är överväldigande. Ändå återstår den samordning av denna dokumentation och dessa förslag och den översiktliga planering som snabbt skulle kunna leda fram till konkreta resultat. I avvaktan på att den aviserade regionalpolitiken skall hinna konkretiseras och få substans måste nämligen med hänsyn till utvecklingen i det inre stödområdet snabba provisoriska åtgärder sättas in. Detta kunde lämpligen ske genom en särskild inlandsberedning, som fick i uppdrag att möjligt samordna utredningsresultaten och föreslå konkreta åtgärder som skulle kunna vara ägnade att styra utvecklingen in i positiva banor inom inre stödområdet och därmed också skaffa nödvändig tid för samhällets skilda organ till upprättandet av en konstruktiv, långsiktig regionalpolitik. En inlandsberedning av denna karaktär skulle lämpligen med beaktande av avlämnade eller pågående utredningars förslag göra en åtgärdsinventering och föreslå insatser för en synkronisering av skilda samhällsorgans arbete. Målsättningen skulle kunna vara konkreta snabba åtgärder, eftersom inlandet eljest riskerar att »utredas till döds». De angelägna åtgärder som borde övervägas av denna inlandsberedning kan t. ex. beröra följande områden: Arbetsmarknadspolitiken bör ses över med hänsyn till den aktuella situationen i inlandet. Den höga andelen dold arbetslöshet motiverar särskilda åtgärder. Möjligheterna att inom eller utom glesbygdsstödets ram vidtaga särskilda åtgärder för att bereda sysselsättning åt arbetslösa eller undersysselsatta i glesbygden bör övervägas. Lokaliseringspolitikens effekt för det norrländska inlandet bör närmare övervägas med målsättningen att vidtaga de kompletteringar och korrigeringar av nuvarande stödformer som erfarenheterna visar nödvändiga. Situationen i inlandet är nu den att längre försöksperioder, t. ex. , inte kan accepteras. En anpassning till de verkliga förhållandena måste ske snabbare, sålunda bör i vissa fall inom inre stödområdet bidrag kunna utgå även till maskinutrustning till företag som nyetablerar eller utvidgar i orter med undersysselsättning. Transportstödet bör för näringslivet i inre stödområdet förändras att gälla för transportsträckor överstigande även för mindre fraktsändningar, och transportavståndet från svensk gräns till de norska hamnarna vid respektive Mo i Rånå bör inräknas i bidragsunderlaget. Persontrafiken bör även stödjas. Bostadspolitiken måste anpassas till inlandets särskilda problem. Planeringen bör medge en nödvändig expansion i de orter där nya sysselsättningstillfällen etableras så att inte lokaliseringspolitiken på denna grund misslyckas. Möjligheterna för arbetskraft till pendling även över relativt stora avstånd bör uppmuntras genom generösare skatteavdrag eller genom direkta bidrag. Näringspolitiken bör i det inre stödområdet utformas med hänsyn till de särskilda förutsättningarna. I synnerhet under en övergångstid måste särskilda former för stöd åt skogsbruket prövas, och ett särskilt jordbruksstöd av betydande omfattning är nödvändigt. Bristen på industriföretag medför att de självgenererande faktorerna är svaga och föga utvecklade. Kreditpolitiken måste utformas under hänsyn till dessa förhållanden, företagarföreningarna måste byggas ut och stärkas, och flera s. k. industricentra måste skapas för att ge företagen nödvändig service. Kulturpolitiken inom det inre stödområdet måste utformas så att den understödjer övriga samhällsinsatser. Kulturdistributionen behöver således särskilt stöd, och skolorganisationen kan inte i fortsättningen upprätthållas enligt de normer som gäller i landets övriga delar. Behovet av högre undervisning bör beaktas. Sålunda bör en särskilt glesbygdsinriktad socialhögskola kunna lokaliseras till . Forskning i frågor rörande inlandets och glesbygdens utveckling bör i ökad omfattning vinna samhällets stöd för att ge bättre och säkrare underlag för framtidens politiska ställningstaganden och för att göra det möjligt att bättre än anpassa samhällets åtgärder till förhållandena i inlandet. Den här åberopade katalogen av tänkbara och önskvärda samhällsinsatser kan tjäna som en exemplifiering av det stora och vida fält som är av avgörande betydelse för hur den nuvarande trenden mot stagnation och utarmning av inlandet skall kunna brytas. Katalogen kan också tjäna som en illustration till kravet på samordning och förnyelse i sättet att nalkas detta problem. Översiktlig planering och samordning av skilda samhälleliga insatser torde vara det första kravet för en målmedveten insats. Med stöd av det ovan anförda hemställes att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller att en särskild inlandsberedning tillsättes för att samordna genomförda, pågående och planerade utredningar och för att föreslå konkreta åtgärder som snabbt kan insättas för att främja utvecklingen inom det s. k. inre stödområdet.