mot · FU0286 · 1971-01-18 00:00:00 — Vi betraktar det som viktigt att så långt möjligt ge samhällsbolagen en öppnare karaktär, där denna företagsform på goda grunder försvarar sin plats. Genom riksdagsbeslut löstes en del aktuella frågor beträffande de statlig bolagens ställning, främst de som gällde kraven på affärsmässig effektivitet. Men man borde ha gått längre för att också tillmötesgå önskemålen om en vidgad insyn för ledamöter och för allmänheten. Vaije riksdagsledamot bör få möjlighet att besöka alla statliga företags bolagsstämmor och därvid ställa frågor. Kraven på den öppna redovisningen bör ytterligare skärpas. Det bör vidare undersökas i vad mån offentlighetsprincipen inom den offentliga förvaltningen också kan göras tillämplig på bolagen. En betydande del av den kommunala verksamheten bedrivs nu i form av bolag eller stiftelser. Det har en rad konsekvenser för medborgarnas möjligheter att följa med i vad som sker och att utkräva ett politiskt ansvar. Offentlighetsprincipen är satt ur spel, de kommunala organens inflytande över finansiering är uttunnat och allmänhetens kontrollmöjligheter starkt begränsade. Detta är allvarliga svagheter när det gäller skötseln av samhällsangelä genheter som direkt angår alla. Mycket starka skäl måste därför föreligga för att bolagsformen skall utnyttjas i kommunala sammanhang. Det kan ifrågasättas om den trots detta inte i viss utsträckning används utan tillräckligt bärande motivering. Själva valet av juridisk form för verksamheten kan inte tillåtas fungera som en genväg förbi den centrala frågan om medborgarnas effektiva inflytande. Den frågan måste nu ställas med förnyad styrka. De praktiska svaren kan tänkas bli några av följande lösningar: En restriktivare praxis i fråga om tillkomsten av kommunala bolag och stiftelser. Ett uttryckligt erkännande av offentlighetsprincipens giltighet, preciserat i bolagsordningen för de kommunala företag där vägande hinder inte kan resas. En tredje företagsform, avsedd för kommunala företag, av ungefär den modell som kommunalrättskommittén skisserade i sitt betänkande . Tillträde till bolagSstämmoma för kommunfullmäktiges ledamöter. Krav på fylligare offentlig redovisning. Även de stiftelseägda kommunala företagen aktualiserar problem av liknande slag och bör också de underkastas en prövning från samma utgångspunkter. Vi finner det angeläget att förslag lägges fram till former för vidgad insyn i de statliga och kommunala bolagen liksom i de kommunala stiftelseföretagen. I en särskild motion kommer vi att ytterligare belysa de här problemen. I motionen till riksdag (1:21 och 11:25) samt i motion till årets riksdag angående arbetsdemokrati har redogjort ingående för sin syn på frågan. Vi anförde därvid bl. a. som vår uppfattning att grunden för krav på fördjupad arbetsdemokrati ligger i en allmän och hög värdering av individens rätt att själv aktivt vara med om att forma sin omgivning, sin livsmiljö och då naturligtvis också sin arbetsmiljö. Ökat inflytande för de anställda medverkar till att vidga individens intressesfär. Det är i ett samhälle med starka inslag av centralisering av beslutsfunktioner angeläget att stödja den enskildes aktivitet och intresse för vad som händer med det egna företaget. Arbetsdemokrati kan vara en väg att medverka till att skapa mer aktiva medborgare med en bredare orientering medborgare som finner det naturligt att lägga sig i och ta ansvar. Vidgad delaktighet i beslutsfattandet motverkar maktkoncentration, skapar ökad jämlikhet och ger besluten en bredare förankring. Ett annat mål för arbetsdemokratin är att öka arbetstillfredsställelsen, varmed bl. a. avses den anställdes hälsa, trygghet, upplevelse av meningsfullhet med och engagemang i arbetet. Att ökat medbestämmande i regel går hand i hand med ökad arbetstillfredsställelse ger många undersökningar belägg för. Utan att här i detalj upprepa argumenten i fjolårets och årets motion om arbetsdemokrati vill anföra följande. Personaladministrationen inom såväl företag som statliga och kommunala förvaltningar måste tillmätas stor betydelse. Dess utformning kan på ett avgörande sätt påverka den anställdes produktionsresultat och arbetstillfredsställselse. Man bör sträva efter att utöka innehållet i den enskildes arbetsuppgift så att den blir mer meningsfull. Även introduktionen i arbetet, möjligheterna till rotation på arbetsplatsen för mångsidigare kunnande och teoretisk vidareutbildning av både arbetstekniskt och allmänbildande slag m. m. måste tillmätas stor betydelse i den individutveckling som är önskvärd och möjlig i ett demokratiskt samhälle. synes ha möjlighet att i detta sammanhang ta initiativ till utvecklingsfrämjande åtgärder, främst inom statlig förvaltning och företagande men även inom , kooperativ och enskild verksamhet. Företagsnämndsverksamheten bör vidare utvecklas. Det nya avtalet om företagsnämnder har givit dessa en starkare ställning. Samråd före beslutsfattande stadgas i avtalet § 6, och i § 4 ges företaget möjlighet till delegering av beslutanderätt inom vissa ekonomiska ramar. Beklagligtvis har det visat sig att de möjligheter avtalet ger inte utnyttjats i önskvärd omfattning. Statsmakterna synes även här ha möjligheter att ta initiativ både genom kontakter i stimulerande syfte med det av LO/TCO och SAF bildade och framför allt genom konkret påverkan inom statlig förvaltning. Självstyrande grupper utgör en intressant försöksverksamhet, som livligt bör stimuleras. Genom denna metodik kan betydelsefulla framsteg uppnås både från effektivitetshöjande synpunkt och för ökad arbetstillfredsställelse för den anställde. Norska experiment har givit positiva resultat, och intresset inom svenskt näringsliv samt och statlig förvaltning och affärsdrift bör på allt sätt positivt påverkas. De bestämmelser som finns i Svenska arbetsgivareföreningens stadgar (§ 32) samt i § 3 i statstjänstemannalagen och i § 2 i kommunaltjänstemannalagen utgör enligt vår mening hinder för en demokratisering av arbetslivet. Dessa bestämmelser innebär en begränsning av vad som är förhandlingsbart och är därmed stridande mot de anställdas rätt till medbestämmande. Vår förhoppning är att pågående utredningar framlägger förslag möjligt om ett borttagande av dessa hinder för en demokratisering av arbetslivet. Ett genomförande av det arbetsdemokratiska program som lagt fram skulle innebära att § 32 i stadgar inte kan behållas. Löntagarrepresentation i företagens styrelser är enligt uppfattning ett betydelsefullt arrangemang med arbetsdemokratiskt Genom sådan representation ges företrädare för de anställda direkt insyn i företagets skötsel, en vidgad förståelse för företagets problem samt möjlighet att påverka företagets allmänna utveckling. tillförs styrelsen genom representationen ny erfarenhet och kunnighet, och de anställdas känsla av medansvar ökar allt till gagn för både företagets produktionsresultat och de anställdas arbetstillfredsställelse. Såväl kapitalägaren som den anställde är risktagare genom sitt engagemang i ett företag. Individens rätt att själv påverka sina arbets- och trygghetsförhållanden bör därför även omfatta medbestämmanderätt i företagets styrelse. För att de anställdas medbestämmanderätt på alla nivåer i företagen skall kunna förverkligas synes det erforderligt att frågan om löntagarrepresentation i styrelserna ägnas intensivare uppmärksamhet. anser därför att en utredning behöver tillsättas för att utforma de förändringar i gällande lagstiftning som erfordras för att garantera de anställda rätt till representation i företagens styrelser. Utredningen bör arbeta mot bakgrund bl. a. av värderingarna ovan, beakta den försöksverksamhet som pågår inom landet och utnyttja de erfarenheter som vunnits utomlands. Vi bör vidga medinflytandet inom utbildningsväsendet för de olika kategorier som arbetar där utan att eliminera ansvaret för att uppställda mål verkligen nås. För demokratin just inom utbildningsväsendet finns särskilt starka skäl: skolan skall fostra till debatt. Elever som i skolan får vänja sig vid inflytande över och ansvar för det gemensamma arbetet och den gemensamma miljön är bättre rustade att utöva sitt demokratiska inflytande och ansvar på arbetsplatsen och i samhällslivet. Ett ökat medinflytande bidrar dessutom till att skapa en mer harmonisk arbetsmiljö både i klassrummet och i skolan i stort. Den viktigaste utvidgningen av elevernas medinflytande bör ske inom klassens ram. bör de få vara med och diskutera planering och uppläggning av undervisningen. Ju äldre eleverna blir, desto större utrymme för rörelsefrihet när det gäller koncentrationen på olika avsnitt medger läroplanen. Inför varje läsår bör läraren och eleverna tillsammans lägga upp en tidsplan för undervisningen, diskutera olika metoder, studiebesök etc. Eleverna bör ges medansvar för att planen följs och den bör med jämna mellanrum kontrolleras och revideras. är elevernas gemensamma organ för opinionsyttringar i skolan och i samhället. Det har ofta hand om uppgifter av förvaltande, social-, trivsel- och ordningsuppehållande karaktär. Elevråden bör ges bättre arbetsmöjligheter genom att tilldelas ekonomiska resurser inom skolans stat. De bör medges goda arbetslokaler i skolan. underlätta val till elevråden genom att medge att detta sker under arbetstid liksom diskussioner och elevrådsärenden etc. Skolan bör vidare vara generös vid beviljandet av ledighet för elevrådsarbete både inom skolan och i distrikts- och riksorganisationer. Det är angeläget att elevorganisationerna ges resurser att utbilda elevrepresentanter till klassoch ämneskonferenser, samarbetsnämnder m. m., liksom att de även i övrigt får ekonomiskt stöd efter generösa grunder. bör enligt vår mening utvecklas till ett organ där företrädare för alla grupper med anknytning till skolan tar ställning till viktigare frågor. För att få ett bredare underlag för ställningstagandet till nämndens framtida utformning bör försöksverksamheten fortsätta och avsevärt utvidgas. Det är nödvändigt att man genom anvisningar tillser att samarbetsnämnden verkligen blir ett arbetande organ som sammanträder regelbundet och relativt ofta. bör bli obligatorisk även vid högstadium. Andra samarbetsformer bör tillämpas på låg- och mellanstadierna. och klasskonferensen har viktiga uppgifter när det gäller undervisnings- och disciplinfrågor. Eleverna på de gymnasiala stadierna är representerade på dessa konferenser då pedagogiska frågor och planeringsproblem behandlas dock utan rätt att delta i besluten. Enligt vår uppfattning bör elevernas representanter ges samma ställning som övriga ledamöter utom vid behandlingen av enskilda disciplinfall. Representationen bör utsträckas att gälla även högstadium. Det är viktigt att elevrepresentanterna ges reella möjligheter att delta i arbetet genom att få kallelse och tillgång till det material som skall diskuteras vid sammanträdena. Inom ramen för försöksverksamheten bör prövas klasskonferenser med deltagande av samtliga elever och lärare. Universitets- och högskoleväsendet bör på alla nivåer organiseras så, att en fortlöpande och öppen debatt kan förås mellan alla grupper som verkar i denna miljö. Den väsentligaste förändringen nås genom ett förstärkt inflytande för de studerande över undervisningens utformning tillsammans med vissa lärargrupper som i praktiken har ett litet inflytande (extralektorer, assistenter och amanuenser). Detta ökade inflytande kan komma till stånd dels genom en förstärkt ställning för utbildningsnämnderna, dels genom ett relativt ökat inflytande för institutionskollegierna/institutionsnämnderna, i så fall med utökad studeranderepresentation. Ett ökat inflytande på fakultetsnivå och institutionsnivå kan bli verkningslöst om inte de studerande bereds representation i konsistorierna och i universitetskanslerämbetets styrelse. Sistnämnda organ bör även utvidgas till att omfatta representation från universitetslärarnas sida. Den nu pågående försöksverksamheten med universitets- och högskoledemokrati omfattar alla beslutsnivåer och tillgodoser i stort de ovan anförda synpunkterna. Ett samlat förslag till reformering av förvaltnings formerna på alla nivåer i universitetsorganisationen kan väntas från universitetskanslerämbetet , varvid erfarenheterna från den nu pågående försöksverksamheten i sin helhet bör beaktas. Medinflytandet för studenter och övriga lärare bör då också utsträckas till de institutioner och utbildningsnämnder som ej omfattas av försöksverksamheten. En förutsättning för att det ökade inflytandet för de studerande och för de yngre lärarna på olika nivåer inom universitetsoch högskoleorganisationen skall bli reellt är en långtgående beslutsdecentralisering från universitetskanslersämbetet till universiteten och från utbildningsnämnderna till institutionerna. Inom vårdinrättningar av olika slag råder stora klyftor mellan de vårdade och vårdpersonalen samt mellan personalkategorier av olika slag. För att minska klyftorna i det första avseendet bör någon typ av samrådsorgan, där även vårdtagarna är representerade, prövas. Vid vissa ålderdomshem - bl. a. i har s. k. samrådsgrupper inrättats. Dessa grupper består av en representant för den ansvariga kommunala styrelsen (ordförande) samt av valda representanter för vårdtagarna och vårdpersonalen. Samrådsgrupperna behandlar interna miljöfrågor av olika slag. Flertalet beslut är av den arten att de kan åtgärdas inom hemmet. I några frågor har ärendet dock förts vidare till den kommunala styrelsen för att där prövas och avgöras. Också inom arbetsvärden och liknande rehabiliteringsverksamhet har sådana samrådsgrupper inrättats. Erfarenheterna från denna verksamhet är i huvudsak positiva, och enligt vår mening torde liknande anordningar kunna prövas vid statliga vårdinrättningar och inom den statliga arbetsvärden. Den tid vårdtagarna vistas på respektive anstalt varierar avsevärt. Med hänsyn därtill kan det vara svårt att inrätta samrådsgrupper av ovan nämnt slag vid alla vårdanstalter. För att åstadkomma någon form av vårddemokrati kan då i stället bl. a. någon av de båda följande förändringarna vidtas. I vad gäller klyftor mellan personalkategorier av olika slag vid vårdinrättningar synes ett närmare samarbete i det dagliga vårdarbetet vara den närmast till hands liggande vägen att minska klyftorna. Det kan ske genom att kroppsläkare, psykiatriker, terapeut, kurator, sjuksköterskor, sjukvårdsbiträden och i förekommande fall även sjukhuspräst bildar ett vårdlag, som sammanträffar så ofta som möjligt för att diskutera vårdtagarnas tillstånd, reaktioner och uttalanden. Ett sådant rutinsamarbete skulle leda till dels bättre samordnade vårdåtgärder, dels en förbättrad information till vårdtagarna, bl. a. genom att det antal personer sorn vårdtagarna kommer i daglig kontakt med minskar. Detta senare blir särskilt betydelsefullt i de vårdformer där vårdtagarnas hälsotillstånd omöjliggör ett regelbundet deltagande i samrådesgrupper av ovan nämnt slag. På högre nivå bör vidare finnas en för hela kliniken (eller motsvarande) gemensam nämnd med beslutanderätt i vissa organisatoriska frågor. bör också ha rätt att yttra sig i de frågor rörande patientvård som icke är av rent medicinsk karaktär. bör sammansättas av representanter för de olika personalkategorierna med klinikchefen som ordförande, men man bör ändå söka hålla nere ledamotsantalet. Också härigenom bör de olika personalgrupperna få en starkare motivation för sitt arbete, vilket givetvis även blir till nytta för vårdtagarna. Värnpliktssystemet ger försvaret större personell styrka än andra rekryteringsformer. Svenskt försvar är internationellt sett extremt beroende av värnpliktiga även på befälsnivå; värnpliktiga officerare, underofficerare och underbefäl utgör av krigsorganisationens befäl. Ett sådant försvar kan inte bli isolerat i samhället, vilket däremot till väsentlig del värvade styrkor kan bli. Ett värnpliktsbaserat försvar måste bli öppet för impulser, t. ex. i fråga om utbildningsmetodik och medinflytande. Det kan noteras att försvaret tidigare än flertalet andra sektorer aktiverade samrådsorgan för den anställda personalen. Förbandsnämnder och andra nämnder med värnpliktiga har också prövats åtskilliga år. De krav som måste ställas på samhället i fråga om värnplikten är bl. a. att utbildningsresurserna medger en effektiv utbildning. Det synes uppenbart att den frågan nära sammanhänger med förhållandena för den anställda instruktionspersonalen. Om staten i detta avseende blir en dålig arbetsgivare, går vakanserna ut över de värnpliktigas utbildning och minskar deras intryck av meningsfullt arbete. Att vi här främst tar upp de värnpliktigas medinflytande betyder inte att vi underskattar de fast anställdas krav på medbestämmande i olika former. Det är utomordentligt viktigt att befälet ges sådana arbetsformer och arbetsvillkor att resultatet bland vissa kategorier inte blir en sorts flykt från försvaret. I den gamla armé där man opererade med starkt koncentrerade förband och med få rörelsescheman kunde den enskilde soldaten ges enkla roller, alltid hänvisade till order uppifrån. Ett rörligare och mer invecklat försvar med större vikt på små grupper kräver väsentligt mycket mer av den enskildes egna beslut, hans förmåga att anpassa sig till nya situationer. Beroendet av materiel, ofta mycket komplicerad sådan, gör försvaret till en samverkan mellan specialister. Försvarets nyckelord när det gäller utbildning kan därför inte som förr vara lydnad och rutinhandlingar utan måste främst vara samverken och delat ansvar. De värnpliktiga måste få en vidgad information och möjligheter för ett samråd i sådana fastställda former att de regelbundet kan redovisa sin uppfattning om redan genomgången utbildning och framföra förslag till förbättringar. Detta bör i första hand gälla på kompaninivå. samhet bör inledas för att finna former för kompaninämnders verksamhet. Förbandsnämndernas kompetens bör utvidgas. Närmast till hans ligger trivselanordningar där ombud för de värnpliktiga skulle kunna få direkt medansvar i användandet av de s. k. lägerkassorna (marketenteriöverskott m. och även över anslag för t. ex. fritidsverksamhet. I sammanhanget bör då understrykas att de direkta anslagen måste ökas så att man kommer ifrån nuvarande läge, där marketenteripriserna hålls högre än som behövdes, om trivselanordningar kunde betalas på annat sätt. Nämndernas arbete försvåras genom den ganska korta tid de värnpliktiga kan sitta i dessa mindre än . Det är dessutom ett önskemål att dröja något med valet så att de värnpliktiga hinner lära känna varandra. Deras val av ombud kan då bli mera meningsfullt. Svårigheten att få kontinuitet i arbetet talar för att man håller tätare sammanträden än som gäller för motsvarande organ i skolan eller inom företagen. Då är det troligt att värnpliktiga med erfarenhet från t. ex. elevråd och föreningar lättare än andra väljs som ombud, och de har då en viss rutin, som underlättar deras möjligheter att föra kamraternas talan. Ordförandeskapet i förbandsnämnden bör inte vara låst till förbandschefen. Skall val till och arbete i nämnderna få någon mening, krävs att information lämnas de värnpliktiga. Ombuden i nämnderna bör få rätt att under tjänstetid få framträda med rapporter från sammanträdena. En låda för förslag till nämnderna måste finnas, men de valda ombuden i nämnderna bör dessutom ha möjlighet till mottagning av kamrater som vill framföra något. Vi finner det vidare motiverat att kompaniassistenten skall betraktas som de värnpliktigas förtroendeman och därför utses direkt av kamraterna och inte som väljas ut bland tre kandidater föreslagna av de värnpliktiga. Värnpliktsriksdagarna som provats i statlig regi bör kunna bli ett organ där de värnpliktiga prioriterar sina ekonomiska önskemål t. ex. dagpenning, resor, utryckningsbidrag, trivselanordningar men också andra reformkrav i fråga om t. ex. lydnadsbestämmelser och utbildningens innehåll. Den första vämpliktsriksdagen gav goda erfarenheter av saklighet och omdöme. Däremot blev antalet ärenden alltför stort för att kunna behandlas på den korta tiden. En svårighet ligger självfallet i att hela vämpliktsriksdagen förnyas mellan årliga sammankomster. Någon form av fast organisation kan därför bl. a. bidra till att inte samma fråga diskuteras mycket år utan att nytt material tillkommit. Utformningen av organisationen bör i första hand ankomma på värnpliktsriksdagarna själva och de av dem utsedda. Under hänvisning till vad vi ovan anfört föreslår vi att i skrivelse till Kungl. 1.att grundlagberedningen får i uppdrag att så snabbt som möjligt lägga fram alternativa förslag till hur personvalsmomentet i det svenska valsättet kan öka; 2. att grundlagberedningen får i uppdrag att genomföra och så snabbt som möjligt publicera undersökningar av hur de politiska partierna nominerar sina kandidater inför riksdagsvalen; 3. att en kartläggning görs av mångsyssleriets omfattning och verkningar i svensk politik; 4. att grundlagberedningen får i uppdrag att vid utarbetandet av grundlagsbestämmelser som skall ersätta nuvarande § 90 regeringsformen söka vidga och precisera diskussionsrätten i den svenska ; 5. att grundlagberedningen får i uppdrag att lägga fram ett förslag om offentliga utskottsutfrågningar i i enlighet med förslaget i motionen; 6. att Kungl. Maj:t utfärdar en normalinstruktion för de statliga utredningarna och rekommenderar att utredningarnas faktamaterial offentliggörs på ett tidigare stadium än och att offentliga utfrågningar bör utgöra en del av utredningarnas arbete; 7. att en aktuell vetenskaplig kartläggning görs av det statliga remissväsendets principer och praxis; 8. om underlättande av att tillgängligt material om de lokala frågornas roll i valet blir offentligt möjligt; 9. att Kungl. uppdrar åt kommunaldemokratiutredning att framlägga förslag till sådan ändring i kommunallagen att kommunerna ges möjlighet att införa direktvalda kommundelsråd och att detta sker i så god tid att beslut i efter remissbehandling och sedvanlig beredning kan fattas 1972; 10. att Kungl. Maj:t utfärdar tilläggsdirektiv till kommunaldemokratiutredning om att framlägga förslag om nödvändiga lagändringar för att ett kommunalt rådgivande folkomröstningsinstitut skall kunna skapas; 11. att Kungl. Maj :t förelägger förslag till ändringar i kommunallagen så att de nyvalda kommunfullmäktige fr. o. m. val tillträder i nära anslutning till valdagen; 12. att Kungl. utfärdar tilläggsdirektiv till kommunaldemokratiutredningen att utarbeta riktlinjer för frivilligt införande av en kommunfullmäktiges upplysningstjänst; 13. att frågan om de legala förutsättningarna för delegering av viss beslutanderätt inom en given budgetram till företagsnämnd inom den kommunala sektorn bör utredas; Med hänvisning till vad vi ovan anfört föreslår vi slutligen att uttalar att vid det kommande reformarbetet om den regionala förvaltningen alternativa förslag framläggs om överförandet av den regionala samhällsplaneringen från länsstyrelserna till de folkvalda landstingen och att därvid bl. i den här motionen beaktas; att förvaltningskontors styrelse och framlägger förslag om en utveckling av , så att den också kan tjänstgöra som ett fristående utredningsinstitut, och att erforderliga medel föreslås härför. Sammanfattning av motionens krav 1 Riksdag och författning 6 Personval och nomineringar 7 RF § 90 9 Den fysiska riksplaneringen 10 och nya planeringssystem 11 Offentliga utfrågningar i utskotten 11 De statliga utredningarna 12 Rådgivande kommunala folkomröstningar 17 Mandatperioden för kommunfullmäktige 17 Kommunala och statliga bolag 18 Demokrati på några andra områden Skol- och universitetsdemokrati 21 Demokrati i försvaret 24