mot · FU021480 · 1971-05-13 00:00:00 — av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 115 angående komplettering av riksstatsförslaget för /72, m. m. Angående det samhällsekonomiska läget och den ekonomiska politiken Moderata samlingspartiet hävdar, med anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 1971, att den ekonomiska utvecklingen ger anledning till oro i fyra avseenden: risken för social oro och oro på arbetsmarknaden, den ekonomiska politikens dåliga konjunkturanpassning, skattepolitikens konsekvenser på ekonomin tenderar att bli svårare, den dåliga tillväxttakten. Arbetslösheten är rekordhög. Detta är följden av att näringslivets investeringar inte tillräckligt stimulerats. Det är tillsammans med en otillräcklig investeringsnivå det pris, som regeringen betalar för en troligen blott temporär förbättring av handelsbalans. Enligt vår uppfattning kan detta heller inte lösa de grundläggande ekonomiska svårigheterna. Vi pekar på risken att inflationsproblemet liksom också problemen med de utrikes betalningarna i en kommande konjunkturuppgång blir än besvärligare än . En sådan konjunkturuppgång är trolig 19721973. Den kommer då att sammanfalla med ett enligt långtidsbudgeten väsentligt ökat statligt utgiftsbehov liksom med behov av ökade näringslivsinvesteringar och lageruppbyggnad. Det är därtill troligt, att den nu tillbakahållna konsumtionen kommer att stiga. Med nuvarande skattepolitik kommer, som påvisas i motionen, inkomstökningarna under innevarande år knappast alls att ge någon standardförbättring för den enskilde. En beräknad, begränsad ökning av hushållens disponibla inkomster åstadkommes nästan uteslutande genom inkomstöverföringar till hushållen. Vi hävdar, att detta verksamt bidragit till svårigheterna på den svenska arbetsmarknaden. Mot bakgrund härav lägger vi fram 10 krav på den ekonomiska politiken: 1) inkallandet av en stabiliseringspolitisk konferens, 2) marginalskattesänkningar, 3) sparstimulerande åtgärder, 4) indexreglering av skattesystemet, 5) utredning angående nytt skattesystem, 6) begränsning av den offentliga sektoms tillväxt, 7) rationaliseringar och besparingar inom den offentliga verksamheten, 8) begränsning av den kommunala utgiftsexpansionen, 9) en positiv näringspolitik och 10) frisläppande av investeringsfonderna. Den konjunkturavmattning, som i började göra sig kännbar , blev väsentligt starkare och sannolikt också långvarigare än vad som förutsågs finansplan. Den internationella konjunkturbilden är fortfarande splittrad. Det uppsving i den amerikanska ekonomin, som haft betydelse både för finansplanens och den reviderade finansplanens bedömning, har inte kommit i gång så snabbt som man räknat med. a. och förs en expansiv ekonomisk politik, men det är ännu oklart vilka resultat detta kommer att ge. Inom har man närmast den uppfattningen, att en vändpunkt i konjunkturen kommer först och en konjunkturuppgång . Det är mot denna bakgrund utvecklingen i skall ses. Enligt den reviderade finansplanen har »prisutvecklingen stabiliserats och den höga arbetskraftsefterfrågan successivt dämpats». Vidare: »Ett centralt mål för den ekonomiska politiken nu måste vara att bevara den samhällsekonomiska balans som uppnåtts.» Ett mål för den ekonomiska politiken är att skapa balans i de utrikes betalningarna. »har tagits ett väsentligt steg i den riktningen genom att underskottet i handelsbalansen kraftigt reducerats och valutareserven förstärkts. Denna glädjande förbättring av vår utrikesbalans måste ses mot bakgrund av den dämpning av den inhemska efterfrågan, som den restriktiva kredit- och finanspolitiken syftat till.» Moderata samlingspartiet har tidigare riktat kritik mot den överdrivna optimism, som präglat finansplaner och reviderade finansplaner. Intrycket av samhällsekonomisk balans, som uppnåtts och som skall bevaras, torde inte delas av många utanför . Handelsbalansen har utvecklat sig gynnsammare än moderata samlingspartiet förutsåg i sin motion angående den ekonomiska politiken (1971:562) och prisnivån uppvisar fortfarande större stabilitet. De omständigheter som medverkat härtill kan dock inte krediteras den förda ekonomiska politiken. upplever en konjunktursvacka med därav följande arbetslöshet som är väsentligt längre gående än vad vi under en lång följd av år behövt uppleva. Konjunkturutvecklingen och den ekonomiska politiken Tabell 1: vid arbetsförmedlingen anmälda arbetslösa . Källa: statistik. Tabell 1 återger arbetslöshetssiffrorna 1971 jämfört med motsvarande siffror . I tabell 2 återges motsvarande siffror avseende antalet vid arbetsförmedlingen anmälda lediga platser: Tabell 2: Vid arbetsförmedlingen anmälda lediga platser . Källa: statistik. Det är särskilt med tanke på den milda vintern mycket höga arbetslöshetssiffror. Såsom framgår av tabell 1 har de, med undantag för januarisiffran, inte överträffats och i själva verket inte , då nuvarande statistik infördes. Bilden blir densamma, om arbetslösheten mäts som skillnaden mellan tabell 1 och 2, dvs. som skillnaden mellan antalet arbetslösa och antalet lediga platser. Den sålunda rekordhöga arbetslösheten är en viktig förklaringsfaktor för den till synes positiva utvecklingen av de utrikes betalningarna. Arbetslösheten har dämpat konsumtionsutvecklingen och därigenom också importbehovet av utländska konsumtionsvaror. Investeringsutvecklingen är ytterligare en faktor som förklarar handelsbalansens utveckling. I årets finansplan förutspåddes en 12-procentig ökning av industriinvesteringarna . I moderata samlingspartiets ovan nämnda motion angående den ekonomiska politiken ifrågasatte vi realismen i denna bedömning. I sin reviderade finansplan har också finansministern funnit sig föranlåten att justera ner denna siffra till . I den reviderade finansplanen bilagda reviderade nationalbudgeten beräknas industriinvesteringarna öka . Med tanke på att t. ex. industrins maskininvesteringar beräknas ha en importandel om ca 50 °/o, står det klart att den långsammare investeringsutvecklingen är en viktig orsak till att importen av 1971 blott ökat med några procent. Härtill har också nedgången i näringslivets lagerinvesteringar bidragit. Under det att dessa ökade med beräknas de minska med . En av förklaringarna till den positiva exportutvecklingen har å andra sidan naturligtvis varit, att de norrländska hamnarna på grund av den milda vintern varit skeppningsbara längre än vanligt. Priset för den enligt reviderade finansplanen »glädjande förbättringen av vår utrikeshandel som den restriktiva kredit- och finans politiken syftat till» har alltså varit rekordhög arbetslöshet, uteblivna industriinvesteringar som också bidragit till arbetslösheten och lagerminskningar. Detta är enligt vår uppfattning en skenbar framgång. Också detta utvecklades i vår motion 1971:562 angående den ekonomiska politiken. Konjunkturpolitiken har som mål att begränsa konjunkturvariationerna inom landet. Genom en återhållsam ekonomisk politik i en uppåtgående konjunktur, bör man söka undvika en överefterfrågan på arbetskraft och att sålunda begränsa pris- och kostnadsstegringarna; genom expansiva åtgärder i en nedåtgående konjunktur bör man söka undvika undersysselsättning. Är konjunkturpolitiken framgångsrik blir resultatet, att konjunkturvariationerna inom landet blir mindre än i omvärlden. En följd av sådana expansiva åtgärder under en lågkonjunktur är, att man genom att stimulera efterfrågan får räkna med en importuppgång som inte har sin motsvarighet i en lika stor exportuppgång. Man får alltså räkna med en försämrad betalningsbalans. På samma sätt får man räkna med att en framgångsrik åtstramningspolitik under en högkonjunktur leder till en förbättring av betalningsbalansen. Genom att under en högkonjunktur förbättra betalningsbalansen och öka valutareserven skapar man den buffert som erfordras för att en expansiv politik skall kunna föras i ett vikande konjunkturläge. Fram till präglades också den svenska ekonomin i stort sett av detta mönster. Under den senaste högkonjunkturen skedde emellertid en omsvängning och betalningsbalansen försämrades kraftigt liksom en uttömning av valutareserven ägde rum. I den nu inträdda lågkonjunkturen har regeringen funnit sig föranlåten att föra en restriktiv politik, med de resultat i fråga om sysselsättning och investeringsutveckling som ovan nämnts, och en förbättring av betalningsbalansen har därför kunnat konstateras. Den reviderade nationalbudgeten innehåller beräkningar av den offentliga sektorns kalkylerade inverkan på samhällsekonomin. Det är anmärkningsvärt, att denna ej blott under den förra konjunkturnedgången 1967 1968 utan också under högkonjunkturen 19691970 anses ha verkat efterfrågestimulerande. Under innevarande år däremot, då inte minst sysselsättningsläget motiverar en efterfrågestimulans, bedöms den offentliga sektom verka efterfrågedämpande. Det nuvarande sysselsättningsläget är alltså det logiska resultatet av en medvetet restriktiv ekonomisk politik. Om denna politik vidhålles vill vi inte utesluta, att prisutvecklingen liksom handelsbalansens och bytesbalansens utveckling kan komma att relativt nära ansluta till den reviderade finansplanens prognoser, dvs. måttliga prishöjningar och en minskning av underskottet i de utrikes betalningarna i förhållande till 19691970. Det är emellertid vår uppfattning, att en sådan politik snarare är ägnad att accentuera den långsiktiga, strukturella obalansen i vår ekonomi än att minska den. Det har varit en central punkt i moderata samlingspartiets kritik av den förda ekonomiska politiken, att de problem den svenska ekonomin brottas med är av långsiktig natur. Både de svårigheter med kraftiga prishöjningar, som gjorde sig gällande under högkonjunkturen 1969 1970 tillsammans med allvarliga rubbningar i de utrikes betalningarna, och de sysselsättningssvårigheter, som gör sig gällande i nu rådande konjunkturläge, är direkta följder av denna grundläggande balansrubbning. Vi har tidigare utvecklat dessa tankegångar bl. a. i motion om åtgärder för att öka sparande och kapitalförsörjning (1970: II: 576) och i motion angående den ekonomiska politiken (1971: 562). på den förda skattepolitiken och den alltför snabba expansionen av den offentliga sektom som den primära orsaken till denna balansrubbning. Den åtstramningspolitik, som förs under nuvarande konjunktursvacka, är inte ägnad att bidraga till en lösning av de långsiktiga ekonomiska problemen. I årets långtidsbudget talas om ett betydande utgiftstryck /73 vid oförändrad ambitionsnivå, dvs. som en följd av redan gjorda åtaganden. Mot en ökning av statsutgifterna i löpande priser svarar en beräknad uppgång i statsinkomsterna med en finansiell försvagning av statsbudgeten som följd. »En sådan försvagning kan enligt kalkylerna beräknas inträffa även om vissa tillkommande utgifter fördelas på budgetåren 1970/71 1972/73.» Om vändpunkten i den nuvarande lågkonjunkturen kommer 1972 och nästa högkonjunktur , skulle alltså konjunkturuppgången sammanfalla med ett betydligt ökat offentligt utgiftsbehov. Om denna utgiftsexpansion skall kunna utan ett stort budgetunderskott, ter sig ytterligare skattehöjningar ofrånkomliga. En otillräcklig investeringsutveckling skapar ett uppdämt investeringsbehov inför en kommande konjunkturuppgång. Betydande neddragningar av näringslivets lager under innevarande år kommer sannolikt också att och/eller 1973 att bytas mot en ny uppgång av lagerinvesteringarna. Det är därtill inte osannolikt, att en ökad privat konsumtion kommer att göra sig gällande. Sammantaget kan detta förväntas leda till en mycket högt uppdriven efterfrågan i den svenska ekonomin under 19721973 med extraordinära konsekvenser för pris- och kostnadsutvecklingen och för utvecklingen av de utrikes betalningarna. Den förbättring av valutareserven, som kan ske under innevarande år, torde därvid komma att te sig klart otillräcklig. Den ekonomiska politiken som den förts har snarare tenderat att förstärka än att dämpa konjunkturvariationema. Som en följd av detta ter sig konjunktursvängningarna i allt kraftigare. Detta medverkar till att förstärka den strukturella obalansen i vår ekonomi. Ekonomisk politik och standardutveckling Det är vår övertygelse, att de spänningar och problem i det svenska samhället, som allt tydligare framträder, sammanhänger med den ekonomiska utvecklingen och alltså är, direkt och indirekt, en konsekvens av den förda ekonomiska politiken. Bakom de akuta svårigheterna ligger, som ovan framhållits, strukturella förändringar på medellång och lång sikt. överdrivna ambitioner knutna till den offentliga sektorn har skapat de ekonomiska svårigheterna. Ett otidsenligt och statiskt ekonomiskpolitiskt tänkande har snarare accentuerat problemen än dämpat dem. De svårigheter som präglar den svenska arbetsmarkna den sammanhänger också med den förda ekonomiska politiken: direkt med skattepolitiken och indirekt med den ekonomiska politik, som inte tillfört näringslivet tillräckliga medel för dess produktiva investeringar och som därigenom givit en otillräcklig tillväxt. har de offentliga inkomsternas andel av de samlade ekonomiska resurserna fördubblats från 1950 till 1970. En allt större del av inkomsterna har kanaliserats genom det allmänna. Den del av inkomstökningen som inkomsttagarna själva fått förfoga över har blivit allt mindre. I ökande utsträckning har medborgarna på grund av den höga beskattningen blivit alltmer beroende av olika former av samhälleliga stödåtgärder. Skattetryckets utveckling belyses i tabell 3. För exempel har valts den inkomst 1970 som av låginkomstutredningen angivits som den genomsnittliga inkomsten för heltidsförvärvsarbetande. Den direkta skatten på denna inkomst har alltså ökat från till och marginalskatten från till . Härtill har ytterligare kommit mervärdeskatten, som utgör 15 °/o av varupriset. Skatteskärpningen accentueras ytterligare om man betänker, att var en relativt hög lön 1950. Inkomst resp. år i löpande priser Inkomst resp. år priser Skatt i kronor resp. år Skatt i procent resp. år Den upptagna bruttoinkomsten är mätt penningvärde densamma . Politiken bakom denna utveckling har i princip varit densamma under en lång följd av år. menade socialdemokraterna, att det var ett valfrihetens samhälle, som de var i färd med att skapa. senare del ändrades rubriceringen till jämlikhetspolitik. Det har skapats förväntningar om fortsatt snabb välståndsutveckling, som inte svarat mot den ekonomiska verkligheten, och i detta läge har det bara varit på sig själv som regeringen inte ställt de krav på återhållsamhet som man riktat mot andra. Tvärtom har man via skattesystemet dragit in en allt större del av de samlade resurserna. Det är av intresse att undersöka, hur denna politik påverkar de enskilda konsumenternas ekonomi under innevarande år enligt den reviderade nationalbudgetens beräkningar. Man räknar här med att löne summan kommer att öka denna siffra ansluter nära till de som finanministem angivit. Den reala disponibla inkomsten, som ökade , beräknas däremot inte öka med . Uppställningen nedan i tabell 4 anger de förändringar i hushållens ekonomi, som beräknas ske i löpande priser, i absoluta tal och procentuellt. Härtill skall läggas, att priserna beräknas öka , varvid hänsyn också tagits till mervärdeskattehöjningen. En sådan 7-procentig prishöjning tar, beräknat på de disponibla inkomsterna , ca 6 200 miljoner av de enligt tabell 4 med knappt 8 400 miljoner ökade inkomsterna. De direkta skatterna tar ytterligare ca . Summan av ökningen av de direkta skatterna och levnadskostnadsökningen till följd av penningvärdeförsämring och mervärdeskattehöjning överstiger den beräknade inkomstökningen med ca . Hela ökningen av den reala disponibla inkomsten kan hänföras till ökade inkomstöverföringar till hushållen. Direkta skatter, avgifter m. m Hushållens nettoinbetalningar till det offentliga (32) Disponibla inkomster (14 + 56) . Tabell 4: Förändringar i de enskilda hushållens inkomster och utgifter . Källa: Reviderad nationalbudget för . Ett likartat resultat erhålles, om man från faktorinkomstema 1970, ca 109 000 milj. kronor, drar de direkta skatterna, ca 40 200 milj. kronor och på återstoden räknar med en kostnadshöjning . Av de med knappt 8 400 milj. kronor ökade faktorinkomsterna befinnes då ca svara mot de höjda priserna; skattehöjningen är 2 900 milj. kronor. Ökningen av den reala inkomsten efter skatt blir . räknar man emellertid i den reviderade nationalbudgeten med att antalet personer i arbetskraften skall öka . Den totala, reala inkomsten efter skatt ökar alltså långsammare än antalet personer i arbetskraften. Slutsatsen måste bli, att någon ökning av den reala inkomsten efter skatt per hushåll genomsnittligt inte kan komma till stånd. Eller som ovan: den beräknade ökningen av hushållens reala disponibla inkomst åstadkommes genom ökade inkomstöverföringar. Dessa resultat stämmer väl överens med vad vi tidigare hävdat från moderata samlingspartiet bl. a. i samband med vår kritik av skattesystemet. Vi har med räkneexempel avseende enskilda löntagare visat, att för stora löntagargrupper ter det sig troligare med standardsänkningar än standardhöjningar. Vi har också hävdat, att det mot denna bakgrund inte är ägnat att förvåna, att det är förenat med stora svårigheter att nå fram till en överenskommelse på arbetsmarknaden. Löntagarnas självklara krav är, att ökade arbetsinsatser och ett hårdare arbetstempo skall ge förbättrad eller åtminstone bibehållen standard i utbyte. Den förda ekonomiska politiken och skattepolitiken ger i stället stora löntagargrupper direkta standardsänkningar. Den senaste tidens valutauppskrivningar kan ytterligare accentuera detta genom att priserna på våra importvaror kommer att stiga. Även en nominell löneökning av storleksordningen ger alltså knappast alls någon faktisk standardförbättring eller för att citera finansministern: »Jag har tillåtit mig att i finansplanen utgå från att svenska folket skall höja sina inkomster nominellt och reellt med mellan .» Det är långt ifrån säkert, att det ens är möjligt att realisera en större, genomsnittlig standardförbättring med nuvarande skattesystem. Enligt den prismodell som brukar tillämpas för prisprognoser, påverkas konsumentpriserna med viss eftersläpning med för varje procents förändring av lönekostnaderna. Det är möjligt att detta genomsnittligt kan gälla. Det torde emellertid stå klart, att ju större gapet mellan produktivitetsförbättring och nominell löneförbättring är, ju större genomslag får lönekostnadsökningar på prisbildningen. Med tanke på att lönerna motsvarar av BNP, synes ett prisgenomslag av storleksordningen 0,5 å för varje procents lönehöjning utöver dem man t. ex. räknar med i reviderade nationalbudgeten vara troligt. Enligt låginkomstutredningen var den genomsnittliga lönen för hel tidsarbetande ca 1970. Det bör därför vara realistiskt att räkna med en genomsnittlig marginalskatt på (jfr tabell 3). Den reviderade nationalbudgeten anger den makroekonomiska marginalskattekvoten till . »En trendmässig ökning av den totala makroekonomiska marginalskattekvoten skulle ge en kvot på 1971 vid oförändrade skattesatser .» Med hänsyn taget till den sammanlagda effekten av löneökningarnas priseffekter och marginalskattekvoten kan det åtminstone sägas, att den sista procenten genomsnittlig löneökning har mycket liten effekt på den reala disponibla inkomsten om ens någon men en betydande effekt på prisnivån. Löneökningarnas gränseffekt är i första hand prishöjningar samt att staten tillförs ytterligare resurser i främsta rummet på bekostnad av näringslivets investeringar. Om den reala inkomsten efter skatt kan ökas ytterligare förutsätter detta mycket betydande ytterligare lönepåslag. Det skulle därvid bli fråga om kostnadsökningar, som inte är förenliga med samhällsekonomisk balans. Krav på den ekonomiska politiken Den ekonomiska verklighet, som ovan skildrats, inger oro i fyra avseenden: Social oro, i första hand fortsatt oro på arbetsmarknaden, är en påtaglig möjlighet då allt fler inkomsttagare måste konstatera, att standardförbättringar uteblir och att uppnådda löneförbättringar fullständigt urholkas av ökade skatter och höjda konsumentpriser. Den ekonomiska politiken är dåligt konjunkturanpassad. Den var expansiv under högkonjunkturen 19691970 och är recessiv under nuvarande konjunkturnedgång. Om det kraftigt ökade statliga utgiftsbehovet, som långtidsbudgeten talar om för /73, sammanfaller med en ny konjunkturuppgång, vilket mycket talar för, synes det inte troligt att nuvarande återhållsamma politik kan vidmakthållas med de krav på skattehöjningar detta skulle medföra. En ny inflationistisk utveckling ter sig därför trolig. Åtskilligt pekar på, att svängningarna i den svenska konjunkturen blir allt häftigare. Den nuvarande politiken skapar behov av ytterligare skattehöjningar . Sådana höjningar inom ramen för nuvarande skattesystem leder till att skatteproblemen med dess konsekvenser på den ekonomiska utvecklingen i övrigt ytterligare förvärras. Den dåliga tillväxttakten är en konsekvens av den förda eknomiska politiken och bidrar till att accentuera problem inom svensk ekonomi. Fortsätter nuvarande utveckling kommer under innevarande decennium att förlora sin ställning som det rikaste landet i . Från moderata samlingspartiet har vi tidigare pekat på dessa risker och lågt fram förslag till ekonomisk-politiska insatser. Inte minst med anledning av de spänningar som präglat den svenska arbetsmarknaden och svårigheterna att nå fram till överenskommelser mellan dess parter, har vi krävt omedelbara åtgärder marginalskattesänkningar, sparstimulerande åtgärder, sammankallandet av en stabiliseringspolitisk konferens. Från regeringen har man emellertid inte varit beredd att hörsamma dessa rekommendationer utan i ökad utsträckning tillgripit extraordinära åtgärder. Beredskapslagen var en sådan. Majrts förordnande om förlängning av prisstoppet är en annan. Det står emellertid helt klart, att ingrepp av detta slag inte löser existerande problem. För att på klara de grundläggande svårigheterna, är åtgärder av det slag som här föreslås ofrånkomliga. De ekonomiska problemen och den ekonomiska politikens mål bör i görligaste mån göras till föremål för samförståndslösningar. För detta ändamål bör regeringen inbjuda till överläggningar med representanter för de demokratiska oppositionspartierna, arbetsmarknadens parter och näringslivet rörande hela det problemkomplex som här är aktuellt. En institutionalisering av detta samråd bör ske genom tillskapandet av ett ekonomisk-socialt råd. Marginalskattesänkningar bör vidtagas. Det är nödvändigt för att begränsa nuvarande skattesystems skadeverkningar innan hunnit fatta beslut om ett nytt skattesystem. Sparstimulerande åtgärder hör också till dem, som bör vidtagas. Skattefritt sparande upp till visst belopp innebär en marginalskattesänkning för dem, som utnyttjar denna möjlighet. Ett ökat sparande får därtill som följd, att trycket på konsumtionssektorn minskar och att investeringsutrymmet i samhällsekonomin ökar. Detta skulle inte minst förbättra kreditmarknadens funktionsduglighet. Möjligheter till skattefritt sparande av de retroaktiva lönehöjningar, som kan bli resultatet av en uppgörelse mellan arbetsmarknadens parter, bör skapas. Vi vill också peka på den ökade sociala trygghet, som blir följden av ett ökat sparande. Indexreglering av skattesystemet är ytterligare en åtgärd, som bör vidtagas i avvaktan på ett nytt skattesystem. En indexreglering skulle innebära, att de problem som är en följd av skattesystemet låses på nuvarande nivå och alltså åtminstone inte förvärrades. Det står klart, att skattesystemets utformning verksamt har bidragit till uppkomsten av våra nuvarande ekonomiska problem. Det nya skattesystem, som gäller från och med innevarande år, har accentuerat många av det gamla skattesystemets värsta brister. En ny skatteberedning bör tillsättas. Begränsning av den offentliga sektorns tillväxt är på ofrånkomlig. En översyn av redan existerande åtaganden bör komma till stånd.