mot · FU02761 · 1971-01-27 00:00:00 — av i m. fl. om förbud mot rökning i offentliga lokaler. Om ni satt hemma i ert vardagsrum med en god vän och denne tvang er att äta en bit choklad ni inte ville ha och dessutom torkade av sina kladdiga fingrar på era gardiner vad skulle ni säga då? Staten har ett ansvar för att dess medborgare inte mot sin vilja utsättes för allvarliga obehag och stora medicinska risker, åtminstone att så ej sker i offentliga och liknande lokaler mot deras vilja. Tobaksrökningen är en av de väsentliga orsakerna till sjukdomar och överdödlighet. Att vissa personer själva vill röka är en sak för sig. Likaså att envar i sin egen bostad eller enskilda arbetsrum bestämmer över rökning. Men att medborgare som måste söka sig till offentliga lokaler skall behöva tvingas till s. k. passiv medrökning är upprörande. Rökning i sådana lokaler bör inte tillåtas annat än i anställds enskilda arbetsrum eller i särskilt avskilda röklokaler. Motiveringen för rökförbud i sådana fall har tre led: För den icke rökande är vistelse i rökfyllda lokaler jämförlig med egen, tämligen omfattande rökning. Rökfylld luft betyder, förutom kraftigt obehag i många fall, förstorade medicinska risker i fråga om lungcancer, hjärtinfarkt, bronkit m. m. och allmänt ökad sjuklighet och dödlighet. Det är en liten minoritet som är storrökare. Enligt det sista påståendet är det förhållandevis få som skulle ha mer avsevärda nackdelar av att inte få utsätta andra för sin rökning och förkorta deras livstid, öka deras sjuklighet och utsätta dem för åtskilliga andra obehag. Vi vill börja med att först ta upp den saken. Därefter redovisas vad den passiva rökningen även kallad indirekt rökning eller medrökning innebär. Till slut genomgås rökningens allmänna hälsoverkningar. Om rökning, nästan ständig rökning, vore ett fullständigt dominerande beteende, så skall erkännas att begränsningar i friheten att fördärva miljön för övriga hade varit både svår att genomföra och fått ske efter noggrann avvägning mot den i så fall lilla minoritetens behov. Men det är storrökarna som är en minoritet, en mycket liten sådan! Det är de som utsätter sin omgivning den stora majoriteten för ständiga påfrestningar, obehag, sjukdomsrisker etc. undersökning 1963 om Rökvanor i visar detta. Trots statistisk osäkerhet är slutsatserna uppenbara. Andra undersökningar visar en liknande bild. I åldrarna är de s. k. dagligrökarna 36 °/o av befolkningen. (För män är talet högre, för kvinnor lägre.) Eftersom personer i genomsnitt är dagligrökare i betydligt mindre omfattning, kan man förmoda att bland hela befolkningen endast 30 °/o eller mindre än en tredjedel är dagligrökare. Det tal man främst bör fästa sig vid är ändock inte denna andel av . En person som röker en eller några få cigarretter per dag bör utan större svårighet och med hänsyn visad gentemot andra kunna avstå från att röka just när vederbörande är i offentliga lokaler och liknande. Jämför hur folk tydligen kan låta bli att röka under en 2-timmars bioföreställning. Det är de som röker mycket, som i stor utsträckning kan finna det obehagligt och besvärligt att inte få röka nästan närhelst de vill. Den nämnda undersökningen redovisar siffror om rökare som röker mer än 15 cigarretter per dag. Av dagligrökarna är ungefär en sjättedel sådana s. k. merrökare, om man ser till cigarrettrökningen. Det betyder att de är en sjättedel av de ovanstående 36 °/o (som var dagligrökare inom åldrarna ) eller ungefär 6 °/o av dessa åldersgrupper. Om till detta lägges merrökare av pipa, kommer talet upp till omkring 100lo för hela befolkningen givetvis ett lägre tal. Storrökare, dvs. de av merrökarna som röker över 25 cigarretter per dag eller motsvarande i fråga om pipa, är omkring 5 °/o av befolkningen i åldern . Deras andel av hela befolkningen är ännu något lägre. Det är i denna grupp eller i någon mån bland dem som bara är merrökare som en restriktion skulle bli kännbar. Frågan är ytterst om knappt 5 %>, eller om alla merrökare inräknas , skall få påtvinga den övriga befolkningen sin rökning i offentliga lokaler och liknande. Det torde vara en betydligt större del av befolkningen än dessa 5 eller 10 °/o som själva direkt känner obehag av rökningen barn inte minst och en stor andel som utsätts för medicinska risker genom sin påtvingade, passiva medrökning. Vistelse i rökfyllda lokaler är jämförlig med egen rökning En bra, koncentrerad sammanställning om rön om den passiva rökningen finns i nr 3, 1970. Den är skriven av professor . Han bekräftar att man redan länge känt till att vistelse i rökiga lokaler kan ge upphov till liknande effekter som vid aktiv rökning. Detta trots att den passive rökaren luft som mest förorenats av birökströmmen, vilken mest uppkommer under pauserna mellan blossen, medan den rökande får in beståndsdelarna från såväl huvudrökströmmen som flyter ur ändan av munstycket som birökströmmen. Vid insugning upptas från det totala innehållet nikotin i en cigarrett ungefär 2,04,. I mycket rökiga järnvägskupéer, hotell eller konferensrum fann man en nikotinkoncentration på 3,05,per m3 luft (enligt undersökningarna av H. Harmsen och Effenberger i Arch. u. Bakt. 1957 som professor mest åberopar vid sidan av 14 andra vetenskapliga redovisningar). Den mängden betyder att icke-rökaren i en sådan miljö och med ett ungefärligt luftbehov på /tim. en cigarrettekvivalent varje timme. Beträffande den farliga koloxiden är den dos som man kan uthärda i andningsluften utan förgiftningssymtom mindre än 0,01 volymprocent. För maximal koncentration på arbetsplatser uppgår gränsen vid varaktig påverkan till 0,005. I rökkupeer och framför allt på hotell utan ventilationsanläggningar uppnås och överskrides detta värde. Avslutningsvis påpekar professor , att utifrån en tumregel att varje timmes vistelse i en kraftigt rökig lokal motsvarar rökandet av en cigarrett, så får en hovmästare eller servitris i sig 10 cigarretter eller mer utan att de själva röker. Även om vi i denna motion endast diskuterar rökning i offentliga lokaler och liknande sammanhang, har tydligen rökning som allmänt problem också med påtvingade yrkessjukdomar att göra. Undersökningar har i gjorts av numera docent . och professor om de subjektiva obehag avseende lukt och akut irritation som icke-rökare kan uppleva i rökiga lokaler. Experiment angivna i Nordisk Hygienisk 1965 visar, att påtagliga sådana effekter kan uppstå. En betydande ventilation skulle behövas för att eliminera dessa nackdelar. Rökningens följder framgår tydligast av de stora krav som i det hänseendet skulle behöva vara uppfyllda: För att en knappt märkbar ögonsveda ej skall erfaras av icke-rökare vid det torra klimatet har ventilationen beräknats behöva vara 12 ms/tim. Den erforderliga ventilationen för att en knappt märkbar nässveda ej skall erfaras av icke-rökare vid det torra klimatet är /tim och rökt cigarrett. För att en acceptabel luktnivå för icke-rökare ej skall överskridas krävs en ventilation av ca /tim och rökt cigarrett. En undersökning av docent visade att enbart sidoströmmen svarade för huvuddelen av cigarrettrökens irritationseffekter och som regel var mera irriterande än den totala cigarrettröken. Enbart huvudström framkallade mycket ringa irritation. Slutsatsen beträffande obehag och irritation är alltså den, att rökaren själv, som tar hand om det mesta av huvudströmmen, genom enbart sidoströmmarna från sin rökning ändock framkallar nästan lika stora effekter för icke-rökare i hans eller hennes närhet. Totalbilden av hela denna punkt blir alltså, att passiv rökning hos icke-rökare betyder stora doser nikotin och koloxid samt betydligt obehag. De resultaten kan inte längre bestridas. Frågan är då om vi är villiga att ta tillräcklig hänsyn till dem. Vid sammanträden inom är rökning numera inte tillåten. Detsamma gäller i den svenska . Sambandet mellan rökning och sjukdomdödlighet Den högre dödligheten hos rökare beror på ökad förekomst av många sjukdomar. Till 80 %> beror den på lungcancer, bronkit och emfysem (förändringar av lungvävnaden), kranskärlssjukdom framför allt hjärtinfarkt men även kärlkramp samt andra sjukdomar i blodkärlen. (Dödligheten hos framför allt cigarrettrökare är större även i ett flertal andra sjukdomar; särskilt bör då nämnas magsår och cancer i luftstrupen, munhålan, matstrupen och urinblåsan. Den totala dödligheten i dessa sjukdomar är hos både rökare och icke rökare emellertid så låg, att den har liten betydelse för den totala överdödligheten hos cigarrettrökare.) Rökning har blivit vanlig bland kvinnor först , men det har hos kvinnor redan visat sig en ökad sjuklighet och dödlighet i lungcancer och en del andra sjukdomar. Det har av vissa kritiker antagits, att överdödligheten hos rökare skulle bero på att rökarna har en ärftlig benägenhet både för ett flertal sjukdomar och för att röka. Den minskade risken för den som slutar röka med flera fakta som redovisas nedan talar emellertid emot detta. Man började misstänka att cigarrettrökningen hade betydelse för lungcancer, eftersom man fann att den stigande dödligheten i denna form av cancer gick parallellt med stigningen av cigarrettkonsumtionen. Medan konventionell dödlighetsstatistik endast kan peka på möjligheten för ett sådant samband, kan ett verkligt samband fastställas genom s. k. prospektiva studier, dvs. rökningsvanorna hos en stor mängd personer analyseras, varefter deras sjuklighet följes . Retrospektiva studier kan också ange vissa samband; de innebär att bl. a. rökningsförhållanden undersöks hos personer som redan drabbats av sjukdom. Stora prospektiva studier på män har alla visat, att a) cigarrettrökare som helhet har mellan 30 och 80 °/o högre dödlighet än icke rökare, b) den ökade dödligheten ökar med ökande cigarrettkonsumtion, c) den ökade dödligheten är större hos dem som börjar röka än hos dem som börjar senare i livet, d) dödligheten är lägre hos cigarrettrökare som har slutat röka än hos dem som har fortsatt att röka, och dödligheten närmar sig samma värde som för icke rökarna ju längre de varit rökfria. Från mer än 30 retrospektiva studier i tio länder och sju prospektiva studier i framför allt , och framgår att risken att drabbas av lungcancer ökar direkt i förhållande till antalet rökta cigarretter. Om man röker 20 cigarretter , är således den ökade risken 1020 gånger högre än hos icke rökare. a. i svenska undersökningar har visats att upphostade celler från luftrören hos rökare i stor utsträckning visar precancerösa förändringar och att denna typ av celler försvinner, när dessa personer slutar röka. har 50 °/o av alla doktorer i som ingick i en prospektiv studie slutat att röka cigarretter, medan den totala befolkningens rökvanor inte förändrats påtagligt. och åren 19611965 ökade lungcancerdödligheten med 7 °/o i befolkningen som helhet, medan den föll med 38 °/o hos läkare i samma ålder. Dessa siffror talar starkt för att dödligheten i lungcancer kan påverkas om rökvanorna förändras. Betydelsen för lungcancerdödlighet av allmänna luftföroreningar och industriella luftföroreningar har bedömts som mycket ringa i förhållande till betydelsen av tobaksrökningen. Bronkit och emfysem. Förekomsten av hosta och upphostningar hos både män och kvinnor har starkt samband med antalet cigarretter som rökes. Symtomen försvinner snabbt, när man slutar röka. En lång rad av tester har visat att lungornas funktion är sämre hos rökare än hos icke rökare. Dödligheten i bronkit och emfysem är cirka 15 gånger högre hos dem, som röker 20 eller fler cigarretter per dag, än hos icke rökare. Hos ovannämnda engelska läkare har man kunnat påvisa en 24-procentig nedgång i dödlighet mot en nedgång av endast 4 °/o i den totala befolkningen. I , och även i liksom ett flertal andra länder förorsakas cirka 1/3 av alla dödsfall hos män av dessa sjukdomar. Dödligheten är högre hos rökare än hos icke rökare men den relativa ökningen hos rökare är inte så kraftig som beträffande lungcancer och kronisk bronkit. Ökningen är emellertid starkare . Även beträffande icke dödliga attacker av kranskärlssjukdom (hjärtinfarkt), är förekomsten högre hos rökare än icke rökare, framför allt . Också svenska studier har visat sådana samband. Man har kunnat visa en mer uttalad åderförkalkning hos rökare än hos icke rökare. Anledningen till förändringarna har ansetts vara tillförseln av nikotin eller koloxid, eller bådadera. I prospektiva studier har man visat en 34 gånger högre dödlighet i magsår hos cigarrettrökare än hos icke rökare. Magsår är vanligt också hos icke rökare, och man har antagit att rökning inte framkallar magsår men väl försämrar läkningsmöjligheterna. Cancer i munhålan, struphuvudet och matstrupen har klart samband med både cigarrett-, pip- och cigarrökning. Dödligheten är ungefär fyra gånger högre än hos icke rökare. Det är en klart ökad risk för cancer i urinblåsan hos rökare. Man har kunnat visa att rökande mödrar föder barn, som väger något mindre än barn till icke rökande, och vidare att risken för s. k. havandeskapsförgiftning är högre hos rökande mödrar. Ovanstående fakta är tagna ur en sammanställning av docent, med. i , dock här med förkortningar. Även om hänsyn tas till sådana förhållanden som att dödligheten är större hos cigarrettrökare som säger, att de drar halsbloss, än hos dem som inte gör det, är slutsatserna obestridliga. Nikotin, koloxid och andra ting som vid rökning och enligt punkt 2 ovan i motsvarande grad vid inandning av rök från andra förorsakar nedsatt arbetsförmåga på grund av hjärt- och lungsjukdomar och en allmänt ökad sjuklighet och ökad dödlighet. Vad vi ovan visat gör det tydligt, att rökare icke kan göra berättigade anspråk på att i publika utrymmen obegränsat få utsätta andra för följderna av sin rökning. Rökning får inte längre vara rökarens ensak. Eftersom denna fråga inte tycks ha aktualiserats tidigare när det gäller alla statliga lokaler m. m. har vi varit angelägna om att utförligt belägga vår inställning med fakta och hänvisningar kanske för många, men vi har funnit det vara viktigt att en utförlig redovisning ges. Ty rökningen är en allvarlig hälsofara. Frågan är om dess effekter skall tillåtas smitta av sig även på ovilliga, icke-rökare. Vårt förslag innebär att rökaren får röka. Men hon eller han får röka ensam i sin bostad, i sitt eventuella arbetsrum eller med sina gelikar. Rätten att i sådana sammanhang obehindrat få utsätta andra för sin rökning måste upphöra. Vi anser att ett bifall till vårt förslag också skulle medföra att rökaren i andra sammanhang skulle få upp ögonen för att rökning inte är vederbörandes privata angelägenhet. Detta skulle vara ett bidrag till opinionsverkan mot rökning över huvud, och det skulle kunna få effekten att även i privata sammanhang rökning inte togs som en självklar rättighet. anses rökning vara tillåten utom då den är uttryckligen förbjuden, men vi borde komma över till en inställning att rökning inte skall förekomma inomhus utom om tillåtelse uttryckligt anges. Sådana tänkbara spridningseffekter vore värdefulla även från ekonomisk synpunkt. Sjukhusplatser upptas bl. a. på grund av rökningens verkningar. Den svenska sjukvårdsbudgeten på den statliga och kommunala sidan uppgår till . Den är i stark ansvällning och man letar efter möjligheter att hålla kostnadsökningarna nere. En utredning av och vid i (avseende ) visar att den på grund av rökning ökade sjukvården och arbetsfrånvaron kostade om man utgår från de medicinska samband som vanligen anges. Beloppet är i växande. Vi vill återkomma till att det endast är de förhållandevis få storrökarna som kan ha allvarligt obehag av en inskränkning. Det finns arbetsplatser där rökning inte är tillåten. Detsamma är fallet på t. ex. biografer eller i tunnelbanan, där resorna ibland är långvariga. Det gåi tydligen i flera fall att avstå från rökning. För sammanträden vore det en ur alla synpunkter god effektivitetsvinst om korta pauser toges åtminstone , varigenom rökfrågan vore löst. Gränsdragningsproblem i vårt förslag kan alltid uppkomma. Och en viss övergångstid torde vara behövlig när t. ex. en stor matsal i ett verk delas i en allmän sektion och en röksektion. Vi går inte här in på dylika svårigheter som givetvis får lösas från fall till fall. Slutligen vill vi understryka att den fråga vi väckt inte är en reklamfråga och inte behöver hänskjutas till någon utredning av den typen. att måtte besluta att i skrivelse till Kungl Maj:t hemställa att bestämmelser utfärdas om att efter en övergångstid rökning inte tillåtes inomhus i statliga lokaler, eller i icke-bostadshus däi staten bidrager med anslag, utom i speciella lokaler såsom anställdas enskilda arbetsrum och i särskilt avskilda rökrum.