mot · FU021116 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. Det är en väsentlig politisk fråga hur man skall kunna skapa förutsättningar för tillfredsställande levnadsförhållanden i de mera utpräglade glesbygdsområdena i vårt land. I första hand gäller det inland men i ökande utsträckning också andra glesbygder. Skall bebyggelsen kunna upprätthållas, krävs det sysselsättningsmöjligheter och tillgång till service av olika slag, samhällelig såväl som kommersiell. Näringslivet i glesbygderna är i första hand jordbruk och skogsbruk. Andelen sysselsatta inom jord- och skogsbruk var av de förvärvsarbetande , men väntas enligt prognoserna gå ned till . Kan inte den friställda arbetskraften beredas sysselsättning inom andra näringsgrenar i hemregionen, kan det i stora områden bli omöjligt att med acceptabla villkor upprätthålla bebyggelsen. I vissa utpräglade glesbygder är detta redan en aktuell svårighet. Det erforderliga serviceunderlaget ryckes undan. Vissa områden, särskilt i inland, hotas av ytterligare kraftig minskning av sysselsättningsmöjligheterna. I denna utveckling finns också en huvudsaklig anledning till att glesbygdernas tätorter drabbas av tillbakagång. Expertgruppen för regional utveckling (ERU) har i sina undersökningar bl. a. påvisat den kraftiga minskningen av glesbygdernas tätortsfolkmängd . Många tätorter befinner sig på tillbakagång. Till stor del gäller det handelsoch serviceorter, som är nödvändiga för bebyggelsens upprätthållande. Ett stort regionalt problem blir enligt ERU ekonomisk stagnation i glesbygdsområdenas mindre tätorter. Ytterligare befolkningsutflyttning från dessa orter bedöms i prognoserna som närmast oundviklig. I debatten kring glesbygdsproblemen har ibland hävdats, att det endast skulle vara fråga om en viss övergångstid i utvecklingen. Då skulle man alltså räkna med att de glesbygdsområden, som det här gäller, skulle helt avfolkas. Endast under en del år framöver, då särskilt många äldre människor bor i områdena, skulle särskilda åtgärder behövas. Det skulle alltså närmast vara en pensionsfråga. Ett sådant resonemang kan inte vara realistiskt. bruk måste även för framtiden vara viktiga näringsgrenar i vårt land. Det betyder, att en bestående bebyggelse måste upprätthållas även i de utpräglade glesbygderna. Även andra verksamheter kräver fast bosättning i områdena. Det gäller t. ex. landskapsvården, som enligt vad som påvisats i en aktuell utredning bör vara nära samordnad med jordbrukspolitiken. Sådana landskapsvårdande arbeten, som även aviseras i årets jordbrukshuvudtitel, måste naturligtvis i hög grad gälla glesbygdsområden av den typ vi här diskuterar. Turism och friluftsliv, som torde få allt större betydelse, måste också till stor del vara knutna till just sådana områden. Det är alltså uppenbart att en bestående bebyggelse av olika skäl måste finnas även i glesbygderna. Då är det också självklart att befolkningen där måste beredas möjligheter till levnadsförhållanden, som är likvärdiga med vad mera koncentrerade bebyggelser kan erbjuda. Ett särskilt glesbygdsstöd infördes , och arbetar en parlamentarisk utredning med glesbygdsproblemen. Det nuvarande glesbygdsstödet avser främst en vidgad hemhjälp och annan social service, åtgärder för s. k. hemarbete och en viss transportförsörjning. Denna försöksverksamhet har otvivelaktigt givit goda erfarenheter. skall enligt direktiven kartlägga i vilken omfattning särskilda åtgärder behövs för att befolkningen i orter och områden med vikande utveckling skall kunna beredas tillfredsställande levnadsförhållanden och samhällsservice. Det har i direktiven utsagts, att utredningen bör lägga fram förslag till mera långsiktiga lösningar. Det är självfallet en riktig målsättning. Men direktiven är på väsentliga punkter så avgränsade, att utredningen enligt vår bedömning knappast har möjligheter att ta det samlade grepp om glesbygdsproblematiken, som är nödvändigt för att en bestående bebyggelse skall kunna på rimliga och tillfredsställande villkor. Det har förutsatts i direktiven, att utredningen inte skulle få pröva t. ex. lokaliseringspolitiken och trafikpolitiken, två åtgärdsområden som enligt vår mening måste betecknas som i hög grad väsentliga för glesbygdsfrågornas lösning. Då man måste utgå från att glesbygdsbebyggelsen skall bestå och att befolkningen även i de minsta regionerna skall garanteras en god standard, måste den första målsättningen vara att trygga sådana förutsättningar, att ett tillräckligt befolkningsunderlag kan finnas kvar. Serviceapparaten bör naturligtvis i största möjliga utsträckning bygga på ett självbärande underlag. Förutsättningen härför är givetvis, att glesbygdsområdena får så goda förutsättningar som möjligt för ett livskraftigt näringsliv. Det bör alltså vara en huvuduppgift för utredningen att pröva samlade åtgärder för utvecklingen av glesbygdernas näringsliv. Härvid bör utredningsarbetet vara nära samordnat med olika överväganden, som i andra sammanhang sker beträffande jordbruk, skogs bruk, landskapsvård och andra verksamheter, som kan sägas vara geografiskt bundna till glesbygderna. I stor utsträckning kan detsamma sägas beträffande turism och friluftsliv, som är föremål för en särskild utredning. Turist- och friluftsanläggningar bör tillmätas väsentligt ökad betydelse för glesbygdsområdena. Men lika angeläget är det att komplettera glesbygdernas näringsliv med varuproduktion av olika slag, i huvudsak lokaliserad till tätorter. I viss begränsad utsträckning är denna aspekt beaktad genom glesbygdsstödet och i glesbygdsutredningens arbete. Det s. k. hemarbetet avser hemslöjd i olika former och legoarbeten för industriföretag. Här gäller det alltså arbetsställen, som kan vara spridda över stora glesbygdsområden. Såsom framgår av redovisningen i huvudtitel har denna verksamhet givit goda framgångar i fråga om nya arbetstillfällen. har anhållit att en vidgad försöksverksamhet med sysselsättningsfrämjande åtgärder skulle få anordnas i glesbygder, bl. a. inriktad på att ge sysselsättning åt geografiskt bunden arbetskraft. Vi fäster stor vikt vid att en sådan försöksverksamhet kommer till stånd. I sammanhanget vill vi framhålla, att denna sysselsättningsform med framgång bör kunna utnyttjas för t. ex. landskapsvården. Den s. k. hemarbetsformen bör kunna få permanent betydelse för glesbygdsområdena. Utredningsdirektiven är alltså så avgränsade, att prövningen inte får omfatta lokaliseringspolitiska åtgärder i syfte att främja företagslokalisering i glesbygdsområdena. Det är en avgränsning som framstår som praktiskt orimlig. Av vad vi ovan anfört framgår, att komplettering med tillverkningsföretag är synnerligen angelägen. Det bör vara en huvuduppgift vid glesbygdsutredningen att pröva vilka produktionsgrenar, som kan vara speciellt lämpade för glesbygdsområdena. Till stor del kan det gälla just sådana företag, som till stor del kan bygga på legoarbeten. Det kan i sådana fall gälla företagslokalisering till en ort av något högre tätortsgrad. Man bör självklart också tänka sig, att ett väsentligt kraftigare lokaliseringsstöd bör lämnas till glesbygdsområden. Även denna fråga bör lämpligen prövas i det stora glesbygdspolitiska sammanhanget. Det mest svårbemästrade glesbygdsproblemet är den vikande tillgången på serviceverksamheter. Det gäller såväl samhällelig som kommersiell service. En låg befolkningstäthet innebär i många fall att underlag saknas för flera väsentliga serviceinrättningar. En bas- eller serviceort måste enligt den terminologi, som använts i glesbygdsforskningen, ha ett »acceptabelt serviceaggregat». En nyckelställning härvidlag intar detaljhandeln men också t. ex. vissa reparationsverkstäder. I dagens situation skulle, såsom glesbygdsforskningens resultat kunnat tolkas, orter med 3 000-5 000 invånare ha en så god serviceutrustning, att de kan bestå och klara sin serviceuppgift. Den närings- och loka liseringspolitik, som vi förordat, ökar förutsättningarna för upprätthållandet av sådana tätorter i glesbygderna. Men naturligtvis kan en tillfredsställande serviceutrustning härmed inte garanteras överallt. Många tätorter med mindre befolkningsunderlag är nödvändiga som serviceorter. Detta måste säkras genom särskilda åtgärder. har enligt direktiven att ägna särskild uppmärksamhet åt servicefrågan. Försöksverksamheten inom ramen för nuvarande glesbygdsstöd innefattar vissa åtgärder av åsyftat slag, såsom butiksbussar för ambulerande handel, andra servicebussar och anordningar för kollektiv trafik. Men för att en tillfredsställande serviceutrustning skall kunna garanteras även mindre gynnade glesbygder krävs otvivelaktigt ett väsentligt större åtgärdsschema än det som synes ligga inom glesbygdsstödets och glesbygdsutredningens ramar. Man bör t. ex. överväga i vilken mån uppgifter kan lösas i samarbete mellan samhälle och enskilda serviceföretag. Det kan gälla såväl stationär som ambulerande serviceverksamhet. För nödvändiga serviceorter, som inte har tillräckligt befolkningsunderlag, kan det vara effektivast och smidigast att klara väsentliga servicefunktioner genom kompletterande samhällsstöd till enskilda serviceföretag. Det bör vid glesbygdsutredningen vara en primär uppgift att göra i varje fall en summarisk kartläggning av behovet av sådana serviceorter. Såsom framhållits skulle glesbygdsutredningen enligt direktiven inte närmare pröva trafikpolitiken. Det är enligt vår mening en olycklig avgränsning. Man kan utgå från att en rationell glesbygdspolitik måste innefatta ett väsentligt större åtagande från samhällets sida vad beträffar trafikförsörjningen än vad nuvarande trafikpolitik medger. Med detta avser vi också vägpolitiken. Det är väsenligt att glesbygderna förses med goda vägar och kommunikationer. Detta är ett grundvillkor för såväl ett livskraftigt näringsliv som möjligheterna att över större avstånd lättare nå nödvändiga serviceinrättningar. Genom en god trafikförsörjning kan man öka rörligheten vid bibehållet boende samt sprida serviceaktiviteter och arbetstillfällen. Sålunda bör det vara en huvuduppgift att i ett stort glesbygdspolitiskt sammanhang pröva hur en god trafikförsörjning skall kunna uformas i glesbygdsområdena. Med stöd av vad ovan anförts får vi hemställa att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte anhålla att i enlighet med motionens syfte prövningen av glesbygdsfrågorna måtte inriktas på 1. samlade åtgärder för utveckling av ett livskraftigt näringsliv i glesbygderna; 2. åtgärder för en tillfredsställande serviceutrustning i glesbygderna, innefattande bl. a. särskilt stöd åt serviceföretag i mindre serviceorter; samt 3. utformningen av en god rådena. () () . () i Skegrie () i Glömminge () i () () i () i Luttra () i Bäckmora () i (c) i