mot · FU02903 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. om inrättande vid av en personlig professur i byggnadskultur och bebyggelsemiljö för arkitekt fil. lic. , m. m. Sedan har ett flertal av våra äldre städer och samhällen utsatts för ödeläggande ingrepp genom rivning och för miljön okänsligt etablerad nybebyggelse. Denna icke omedvetna förstörelse av kulturella och materiella värden har nått sådan omfattning, att man också kan tala om för framtiden oöverskådliga konsekvenser. Ävenledes har många av våra kulturhistoriskt värdefulla byggnadsverk och då framför allt våra kyrkobyggnader utsatts för åverkan i samband med restaurering. Särskilt vid de många restaureringarna skedde omfattande ingrepp i våra kyrkor på sätt, som i flera fall kan betecknas som vandalism. Stilmässiga bedömningsgrunder tilllämpades parallellt med att restaureringsarkitektema tilläts ändra och komplettera på ett egenmäktigt sätt. Den bristande respekten för olika skeden i kyrkobyggnadens historia tog sig ofta uttryck i en hänsynslös utrivning av inredningar och förstörelse av konstnärliga utsmyckningar och . Bakgrunden till detta skeende som av eftervärlden förmodligen kommer att betraktas som en ödesdiger nedgångsperiod i vår byggnadskultur, har behandlats av arkitekten fil. lic. i en debattartikel Utbildningen inom byggnadskulturvården publicerad i , 1968, från vilken med författarens medgivande följande förklaringar och synpunkter är hämtade. Den förstörelse av kulturvärden som förevarit under 1950- och , det må gälla kulturhistoriskt värdefulla byggnadsverk eller kulturhistoriskt och miljömässigt intressanta stadskärnor o. d., torde främst bero på avsaknad av historisk medvetenhet. Där å andra sidan en känsla för historiska värden funnits, torde ofta bristande insikter i teoretiska och praktiska spörsmål inom byggnadskulturvården utgjort orsaken till ett omdömeslöst handlande. Det kan konstateras att det räder brist på kunnig arbetskraft inom svensk byggnadskulturvård och att behovet av specialister med goda insikter i restaurerings- och konserveringsspörsmål är stort. har inom detta för vår kultur så betydelsefulla område kommit efter i utvecklingen. Det utomordentliga och nyvaknade intresse som uppkommit inom landet för bevarande och iståndssättning av äldre byggnader och stadspartier medför att behovet av utbildning inom ämnesområdet ytterligare ökat. Särskilt är tillgången på arkitekter med godtagbar teoretisk och praktisk kunskap på ämnesområdet ringa. Detta gäller såväl tjänstemän som konsulter verksamma inom byggnadskulturvården. Förklaringen till detta för den svenska arkitektkåren närmast genanta förhållande står bl. a. att finna i den modernisering av utbildningen inom byggnadsfacket som påbörjades . Den gedigna undervisning i äldre byggteknik, som intill dess bedrevs vid Tekniska högskolan, har successivt undanträngts av det i och för sig naturliga kravet på utbildning i modema byggmetoder. Så länge som undervisningen upprätthölls av arkitekter och väg- och vattenbyggare av den gamla stammen, som ägde goda teoretiska kunskaper och rik praktisk erfarenhet om vårt äldre byggande, delgavs de studerande ännu i viss utsträckning insikter i dessa frågor. När denna generation nu i sin tur kommit i lärarställning har undervisningen i äldre byggteknik inskränkts till ett minimum med karaktär närmast av kortfattad historisk inledning. Med den nya generation arkitekter som träder i verksamhet synes kontinuiteten i utbildningen vara definitivt bruten. Arbetsuppgifterna inom byggnadskulturvården är emellertid utomordentligt omfattande. Det av brist på medel starkt eftersatta underhållet av våra historiskt märkliga byggnadsverk som förvaltas av statliga myndigheter är stort. Våra byggnadsminnen, som beräknas uppgå till inemot 1 000, erfordrar ett kontinuerligt underhåll, som jämte erforderliga förbättrings- och ändringsåtgärder kommer att kräva speciell planering och noggranna överväganden från tekniska, estetiska och antikvariska synpunkter. Ett alltmer uppmärksammat behov av kontinuerligt underhåll av våra kulturhistoriskt värdefulla byggnader och främst då våra ca 3 000 kyrkor med huvudvikten lagd på preventiva åtgärder utgör också jämte erforderliga arbetskrävande restaureringar ansenliga åligganden. Till de väsentligaste arbetsuppgifterna för byggnadskulturvården hör också den ofta omtalade, men i praktiken alltjämt eftersatta stadsmiljövården. Ett bevarande av våra äldre städer och samhällen med sina arkitektoniskt uttrycksfulla miljöer innebär en både betydelsefull och arbetskrävande insats under de närmaste decennierna. Byggnadskulturvården berör således ett stort verksamhetsfält, som sträcker sig från vården av enskilda byggnader till planmässig stadsmiljövård. De som arbetar inom byggnadskulturvården ställs i sin verksamhet inför principspörsmål av arkitektonisk, byggnadsteknisk, konstnärlig, antikvarisk, arkeologisk, ekonomisk och ibland även av social art, vilkas besvarande endast möjliggörs genom ett ingående studium ej blott av det speciella fallet, utan också av likartade. Villkoret för att en arkitekt skall kunna utarbeta förslag och programhandlingar är, att denne i samarbete med erforderlig expertis bereds tillfälle att utföra byggnadstekniska, antikvariska m. fl. Dessa undersökningar måste verkställas efter vetenskapliga metoder och kan endast utföras av vetenskapligt skolade fackmän.. Utbildningen inom byggnadskulturvården berör således ej endast arkitektkåren. Antikvarier, arkeologer, konservatorer, byggnadstekniker och konsulterande ingenjörer deltar också med undersökningar, beräkningar och utredningar jämte med därpå grundade förslag och programhandlingar. ansluter sig till Blomés tankegångar i sitt »Förslag till utbildning i kulturminnesvård» (Arkitektur nr 6, 1969) och framhåller bl. a.: »För humanister med inriktning på det antikvariska arbetsfältet existerar inte någon fast organiserad utbildningsform som med målinriktad undervisning syftar till praktisk yrkesverksam kompetens.» Vid sidan av de självskrivna kunskaper som bör meddelas i ämnesdelen Byggnadskulturvård bör enligt tre synpunkter särskilt beaktas: »1. Att en praktisk och administrativ handläggning av ärenden i kulturminnesvårdsfrågor fordrar förtrogenhet med elementa i restaureringstekniska spörsmål. Det måste betraktas som väsentligt att undervisning meddelas om de grundläggande begreppen och definitionerna liksom de mest betydelsefulla teorierna för restaurering, rekonstruktion, konservering och modernisering. Att humanisterna saknar nästan all form av undervisning i administration, planarbete och lagfrågor. Att det är av primär betydelse vid stadsdelssaneringar att i synnerhet de som ansvarar för vården av den äldre bebyggelsen får insikter i de sociala och ekonomiska processer som betingar tätortsförslumningen.» Det påträngande behovet av en samordnad och målinriktad utbildning inom vår byggnadskulturvård har fått uttryck i tre betydelsefulla skrivelser som tillställts berörda myndigheter av byggherrar, fackmän, universitetslärare och universitetsstuderande. Den första skrivelsen utgöres av en till chefen för ställd och av konferensen vid antagen rekommendation angående byggnadskulturvård och restaurering, daterad . Rekommendationen har följande lydelse: De sociala konsekvenserna av total sanering av äldre stadsdelar måste med långt större ansträngningar beaktas. De drag i äldre bebyggelse som skapar trivsel och god social miljö bör studeras och tillvaratagas vid nyplanering och tillmätas egenvärde. Det allt mer ökande behovet av kontinuerligt underhåll av såväl kulturhistoriskt värdefulla byggnader som andra enstaka byggnader eller hela stadsdelar förutsätter en målinriktad praktisk utbildning i byggnadskulturvård och restaurering. Någon sådan förekommer f. n. knappast för högskole- och universitetsutbildade yrkeskategorier. Behovet av en ökad medvetenhet hos allmänheten samt politiker, tjänstemän och förvaltningar måste uppmärksammas. Vi vill i detta sammanhang hänvisa till vad som säges (i svensk översättning) under rubriken i: , Preservation and Rehabilitation of Groups and Areas of of Historical or Artistic Interest Symposia A-E, 19651968, . »Grundsyftet med detta arbete är att göra ämbetsmän från olika länder samt allmänheten medvetna om det kulturella, sociala och finansiella värdet av byggnadsgrupper, som anses vara en del av det nationella arvet och en betydande faktor i deras sociala och finansiella liv.» Vi rekommenderar, att följande punkter övervägs, i enlighet med: Utkast för rekommendation till E, , till , d) den konstanta undervisningen på alla stadier till allmänheten och då i synnerhet på grundskolestadiet, för att få den att bli medveten om sitt ansvar och aktivt deltaga i utformandet av sin egen framtid; e) det intensiva utnyttjandet av alla de massmedia som den modema tekniken förfogar över, och då i synnerhet press, radio och television; f) utökandet av specialiserad personal liksom höjningen av de finansiella medel, som är nödvändig för förverkligandet av en politik, överensstämmande med de ovan nämnda principerna; Vi rekommenderar vidare att det i anslutning härtill skapas särskilda möjligheter till en tvärvetenskaplig och samordnande undervisning och forskning i ämnet Byggnadskulturvård och restaurering innefattande främst arkitektoniska, byggnadstekniska, antikvariska och etnologiska aspekter, samt med en social målsättning. Slutligen förutsätts, att de initiativ som finns i och andra orter tages till vara, och där göres till utgångspunkt för vidare verksamhet inom det givna fältet. uppgifter bör vara: att förmedla kunskap av såväl teoretisk som praktisk natur, att undervisning meddelas både på högskolenivå och inom andra kunskapsområden som representeras av t. ex. verkmästare och bygg att bedriva forskning, att åta sig och utarbeta praktiska projekt som led i undervisningen och forskningen. Den andra skrivelsen utgöres av kyrkomötets underdåniga skrivelse nr 52 till Konungen, daterad , om vissa kompetenskrav vid kyrkans anlitande av expertis för underhåll och restaurering av kyrkobyggnader. I skrivelsen anhåller kyrkomötet med anledning av väckt motion nr 57 och under åberopande av första tillfälliga utskottets betänkande nr 15 i underdånighet om utredning angående ökad forskning och utbildning på de byggnadskulturvårdande och restaureringstekniska områdena för främjande av vården om landets kulturhistoriskt värdefulla kyrkobyggnader. Den av advokaten österlind och domprosten ingivna motionen nr 57 innehåller följande motivering: Inom den svenska byggnadskulturvården uppgår den årliga investeringen i kyrkor och byggnadsminnen till minst 250 miljoner. Därav faller minst 150 miljoner på restaurering och underhåll av våra kyrkor. Utvidgar man begreppet att gälla även andra, profana kulturbyggnader är den årliga underhållsbudgeten sannolikt uppe i en miljard. Trots detta finns vid våra universitet och högskolor ingen egentlig undervisning och forskning i ämnet byggnadskulturvård. Kyrkan som huvudman för kyrkobyggnader, deras underhåll och restaurering måste från såväl kulturell, teknisk som ekonomisk synpunkt ställa kompetenskrav på den expertis som anlitas inom byggnadskulturvården. För att höja kompetensen hos alla dem som arbetar eller kommer att arbeta inom ämnesområdet behövs såväl grundutbildning som vidareutbildning jämte praktisk erfarenhet inom ämnet. Vi saknar sålunda i en . Av dem som arbetar inom byggnadskulturvården kan här nämnas arkitekter, konsthistoriker, ingenjörer, antikvarier, museimän, konservatorer m. fl. yrkeskategorier i egenskap av tjänstemän i statliga och kommunala myndigheter och andra inrättningar jämte konsulter och entreprenörer. På byggherresidan återfinns dels förtroendemän, som ofta är lekmän inom byggnadskulturvården, samt tjänstemän, vilket i kyrkosammanhangen framför allt betyder prästerna. I första tillfälliga utskottets betänkande nr 15 som återgår på ett enhälligt beslut under ordförandeskap av biskop står med anledning av motion nr 57 bl. I ärendet har utskottet hört bl. a. representanter för . Flertalet av de kulturhistoriskt värdefulla byggnaderna i landet torde utgöras av kyrkobyggnader. Som byggherre har kyrkan ansvar för byggnader och konstföremål som representerar oersättliga värden. Ett stort ansvar för dessa värden åvilar även staten som högste vårdare av byggnadskulturen i landet. Den speciella byggnadskulturvård det här är fråga om förutsätter hänsyn inte blott till antikvariska intressen utan även till kyrkobyggnadernas funktion som levande gudstjänstrum. Vården, som är förenad med såväl restaurering som underhåll av äldre kyrkobyggnader och deras inventarier, ställer stora krav på arkitekter och andra medarbetare. Motionärerna framhåller att uppgifterna erfordrar vidgad forskning och speciell utbildning. Såvitt utskottet erfarit gäller behovet av utbildning inte bara expertis på akademiskt plan utan medarbetare på alla nivåer. Den tredje skrivelsen utgöres av en resolution, daterad , antagen vid konstvetenskapligt symposium i för landets doktorander i konstvetenskap. Resolutionen som tillställts utbildningsministern, , universitetskanslersämbetet, , saneringsutredningen, MUS 65 m. fl. har följande innehåll: Skyddet för och vården av kulturhistoriskt värdefulla byggnader och miljöer är i betydligt eftersatt i jämförelse med flertalet andra europeiska länder. Den aktuella handläggningen av restaurering synes också spegla påfallande brister i berörda myndigheters sätt att förvalta även de värdefullaste av dessa. Inför den bebådade förändringen av den statliga saneringspolitiken ifrån rivningssanering till bevarande sanering uppstår en rad nya principiella och praktiska frågor. Ingen företräder kulturhistoriska intressen i den tillsatta statliga saneringsutredningen, vars uppgift är att föreslå riktlinjer för ombyggnad och upprustning i stor skala av det äldre bostadsbeståndet i landet. Forskning kring de sociala, historiska, tekniska och estetiska frågor som sammanhänger med bevarandeproblematiken synes bedrivas i orimligt begränsad omfattning. Likaså saknas så gott som fullständigt inom arkitektutbildningen och den antikvariska utbildningen vid de tekniska högskolorna och universiteten kvalificerad undervisning i berörda frågor. 1) en ekonomiskt och juridiskt aktivare inställning till underhåll och bevarande av byggnader och miljöer i vårt land; 2) en representation av antikvarisk expertis i alla samhällsplanerande organ; 3) en vidgning av den statliga saneringsutredningens kompetens i bebyggelsehistoriskt avseende; 4) en ökad satsning på forskning inom byggnadsunderhållets och bebyggelsebevarandets område; 5) en omedelbar upprustning och omläggning av arkitekt- och teknikerutbildning samt den antikvariska utbildningen i avsikt att vidga dessa yrkesgruppers kompetens på den bevarande saneringens och restaureringens område. Vi föreslår, att ett detaljerat förslag i ovanstående punkter utarbetas med anlitande av de konstvetenskapliga och arkitekturhistoriska institutionernas resurser av sakkunskap. Vår här framlagda motion vill fullfölja tankegången i dessa tre skrivelser med en framställning i som rör hela den svenska byggnadskulturvården. Kyrkobyggnadernas underhåll och restaurering utgör otvivelaktigt ett stort och viktigt frågekomplex, men dessa byggnader är trots allt skyddade genom särskild lagstiftning. Inom den profana byggnadskulturvården blir situationen ofta mer dramatisk. »restaurera» eller »riva» besvaras alltför ofta med »riva». utgör med sina otaliga rivningstomter och gapande rivningsgropar ett åskådligt exempel på dagens situation. Här har flera kulturhistoriskt värdefulla byggnader och miljömässigt intressanta stadspartier försvunnit för alltid, och måttet synes ännu icke vara rågat. Den färdigställda region- och cityplanen för förutsätter nämligen att av husen i cityzonen antingen rivs eller byggs om. Är det nu verkligen meningen, att det som anses vara en av världens skönaste städer skall skövlas bit för bit? Ett flertal av våra äldsta städer har med huvudstaden som förebild likaså utsatts för en förödande alltjämt fortgående rivningsvåg. rönt bestörtning hos allmänheten, som står frågande och rådvill inför saneringsplaner, vilka innebär årslånga hot mot den egna bostaden och boendemiljön där de icke redan med kort varsel inneburit en oåterkallelig avhysning. Det rör sig om ingrepp i samhället med allvarlig social följdverkan. Vi uppfattar detta som ett primitivt sätt att planera, som icke anstår en kulturnation. I sin generella tillämpning strider detta förfarande mot sunt förnuft och innebär ett hot mot landets ekonomi. Utvecklingen har fört fram till att den allmänna opinionen i , , m. fl. städer organiserat sig i byalag, stadsdelsföreningar, kvarters- och arbetsgrupper och med växlande framgång uppvaktar myndigheterna med resolutioner, rekommendationer och alternativa förslag i trafik- och boendefrågor. Vi står inför en ny folkrörelse som kännetecknas av en historisk medvetenhet i sitt starka engagemang att bevara. För att hejda rivningsvågen behövs ökade insikter i bevarandets problematik. Vårt land måste tillföras en expertis som utbildats i frågeställningarna och som har en målmedveten ny grundsyn på gammal bebyggelse. Det gäller emellertid inte endast att bevara det gamla för att uppnå en harmonisk och god stadsmiljö vid etablerande av nya byggnader i de gamla miljöerna. Därmed menas icke att kravet på en produktionsvänlig nybebyggelse skall åsidosättas. Frågan gäller således ej endast att bevara och upprusta, utan också hur och måhända i vilken omfattning äldre byggnader skall bevaras genom upprustning. Det är framför allt här det brister i utbildningen såväl i projektering som utförande. Uppenbart blir restaurering i kombination med modernisering av det äldre bostadsbeståndet en primär arbetsuppgift under . Också för denna verksamhet är beredskapen svag och utbildningen litet anpassad. Detta gäller särskilt de bristfälligt studerade tekniska ombyggnadsproblemen som först har uppmärksammats av byggforskningen. Rivning är ofta en nödlösning, och roten till det onda är brist på framsynt planering. Byggnadskulturen måste få ett skydd i kulturvårdsplaner liksom naturvården i naturvårdsplaner, och dessa planer bör i sin tur integreras i regionplaneringen och kanske i vissa fall också i riksplaneringen. Kulturvårdsplanema måste också följas upp av en ekonomisk långtidsplanering för att inte helt hänga i luften. Vi noterar med förvåning att dessa synpunkter inte beaktats bl. a. i den av redovisade regionplanen fram . Detta anmärkningsvärda förhållande att regionplanen ej innehåller någonting om kulturvårdens och kyrkans långtidsplanering kan bero på bristande insikter i kulturvårdsfrågor och utgör i så fall ett exempel på ett eftersatt behov av utbildning i byggnadskulturvård. Emellertid har tagits initiativ av betydelse för utbildningen inom den svenska byggnadskulturvården. påbörjades i samarbete med arkitektursektionen vid en extra-mural undervisning i byggnadskulturvård och restaurering, varvid samarbete senare också etablerades med konsthistoriska institutionen vid . Denna undervisning som bedrevs som statsunderstödda universitetscirklar under ledning av ovan nämnde och i kyrkliga studieförbunds regi, har fått en efterföljd i , där samarbete etablerats med , , arkitektursektionen vid tekniska högskolan och samt i med konsthistoriska institutionen vid och . I den som en tvärfacklig utbildning och på licentiandnivå bedrivna undervisningen har deltagit arkitekter, konsthistoriker, byggnadstekniker, arkeologer och etnologer. Undervisningen har utgjorts av grundkurser med huvudvikten lagd vid underhåll och restaurering av äldre byggnadsverk som kyrkor och byggnadsminnen, och av fortsättningskurser med huvudvikten lagd vid bevarande och iståndsättang av äldre stadsdelar och bebyggelser. Information har lämnats om teorier, metoder och normer inom den moderna europeiska byggnadskulturvården, och i kurslitteraturen har ingått viktiga publikationer från och . Som ett viktigt led i utbildningen har i undervisningen ingått fältstudier och studieresor i , och . Den genom dessa hitintills 20 universitetscirklar med inalles cirka 150 deltagare bedrivna grundliga undervisningen i byggnadskulturvård och restaurering bör självfallet kunna betraktas som ett embryo till en fast organiserad undervisning i ämnet vid våra universitet och tekniska högskolor. Genom sin undervisning har infört den internationellt erkända grundsynen hos den italienska byggnadskulturvården med dess krav på historisk medvetenhet och bestämda avståndstagande från falsarier. Denna förändring i tänkesättet återgår till den intensiva byggnadskulturvårdande verksamhet som förekommit på internationellt plan bl. a. i och . Det är av betydelse att denna för oss nya grundsyn, som kännetecknas av respekt för varje skede i en eller stadsdels historia och därmed av en strävan att i första hand bevara, anammas också av de politiker och fackmän som har ansvaret för vår samhällsplnering. har även förekommit annan kursverksamhet inom ämnesområdet ingående i den högre undervisningen. Denna bestod dels i en av vid anordnad specialkurs för doktorander i ämnet Restaureringsteknik och kulturminnesvård, dels i en av avdelningen för arkitekturhistoria vid arrangerad påbyggnadskurs i ombyggnad och restaure ring där huvudintresset ägnades de hantverksmässiga metoder som kan komma till användning i ett genomsnittligt husbestånd. I den högre arkitektundervisningen vid arkitekturskola har ingått viss utbildning i bevaringsfrågor med möjlighet för konsthistoriker att deltaga som specialelever från . Liksom deltagarna i konferensen i , motionärerna i kyrkomötet och doktoranderna vid Sigtunasymposiet i konstvetenskap anser vi, att det är ytterst angeläget att öka och bredda utbildningsnivån inom byggnadskulturvården samt att få till stånd en tvärfacklig forskarutbildning. Denna uppfattning delas också av Blomé som i sin extra-murala undervisning etablerat en tvärfacklig studieverksamhet av kulturhistorisk-teknisk art. Vi uppfattar det som nödvändigt att en grundläggande undervisning i byggnadskulturvård blir ett särskilt ämne vid våra universitet och tekniska högskolor. Men för att tillgodose behovet av högre undervisning och forskning på ett tvärfackligt plan krävs särskilda resurser, som endast kan tillgodoses genom inrättande av en professur i ämnet med tillhörande institution. Eftersom det i finns ytterst få personer med den kompetens som erfordras för att bygga upp och leda en första institution har vi försäkrat oss om att vi kan föreslå som ett betryggande namn. Denne besitter som arkitekt och konsthistoriker en gedigen teoretisk kunskap och innehar en omfattande praktisk erfarenhet inom ämnesområdet. Genom sin vidareutbildning i ämnet med avlagd examen som restaureringsarkitekt vid Facoltå di Architettura, degli Studi di och specialutbildning vid uppfyller också kravet på en god internationell orientering. Ett uppfyllande av det senare kravet är ett villkor för att vårt land snabbt och effektivt skall tillgodogöra sig den rika internationella erfarenhet som finns inom ämnesområdet. Detta gäller inte minst i lagstiftningsfrågor. En förläggning av en första institution till synes från flera synpunkter vara att föredraga, varvid ämnet lämpligen bör benämnas Byggnadskultur och bebyggelsemiljö. Ämnet bör kunna studeras på doktorandnivå som en vidareutbildning av arkitekter, civilingenjörer m. fl. sedan de skaffat sig praktik i arkitekteller ingenjörsyrket. Denna utbildning skulle då ge den kompetens som staten, kyrkan och övriga byggherrar har rätt att kräva av de experter de anlitar för restaureringsuppdrag och saneringsplaner. Ämnet bör också kunna studeras av antikvarier, konsthistoriker, konservatorer, teologer m. fl. kategorier antingen enbart eller på t. ex. en ospärrad 18:e utbildningslinje och då i kombination med konstvetenskap och folklivsforskning eller nordisk fornkunskap för att ge speciell kompetens på byggherresidan.