mot · FU02109 · 1971-01-18 00:00:00 — av m. fl. om utredning angående arbetsmarknadspolitiken som fördelningspolitiskt och strukturpolitiskt instrument. De senaste decenniernas snabba strukturomvandling har betytt genomgripande omställningar på arbetsmarknaden. av dagens yrken fanns inte . kan förändringen väntas gå än snabbare. Omvandlingen har medfört en omfördelning av sysselsättningarna för de arbetande. Det är de yngre och starkare som fått de nya välbetalda arbetena; det är de äldre och svagare som är kvar i de gamla yrkena eller som slås ut dolt eller öppet ur arbetslivet. har den moderna arbetsmarknadspolitiken utvecklats. Den har bidragit till en snabb ekonomisk tillväxt och till en avsevärt lägre total arbetslöshet än under tidigare perioder. statliga arbetsmarknadsutredning och arbetsmarknadsproposition har särskilt vidareutvecklat dessa aspekter av arbetsmarknadspolitiken. Den nuvarande strukturomvandlingens häftighet och andra skäl motiverar, att de arbetsmarknadspolitiska instrumenten nu mer än tidigare inriktas på att direkt gripa in i strukturförändringarna i företagen för att förebygga en utskiktning och uppdelning i två sysselsättningssamhällen, ett privat och öppet för de starka, ett statligt och skyddat för de svaga. Strukturarbetslösheten är ett dominerande inslag i den svenska arbetslösheten. Sysselsättningens utveckling visar på oroande tendenser. 1970 var högkonjunkturen kraftigare än vid den förra konjunkturtoppen 1965, mätt i arbetskraftsefterfrågan, men låg arbetslösheten mellan två och högre än 1965. Arbetslösheten bland de äldre kan beräknas ha ökat med 1967. förstärks svårigheten att finna sysselsättning för de ungdomar som har den kortaste utbildningen. Utöver den »öppna» arbetslösheten, som innebär att vederbörande varit öppet arbetssökande i anslutning till sin partiella eller fullständiga arbetslöshet, har man vidare i låginkomstutredningens material visat på en omfattande »dold» arbetslöshet. 100 000 arbetade deltid huvudsakligen på grund av brist på tillgång på heltidsarbete; 200 000 hade inte kunnat förvärvsarbeta på grund av svårigheter att ordna barntillsyn; över 100 000 hade endast kunnat ta delårsarbete på grund av svårigheter att ordna barntillsyn; åtminstone ca 150 000 kunde beräknas ha varit »latent arbetslösa» dvs. de »skulle ha sökt arbete om de ansett sig kunna få lämpligt arbete på bostadsorten». har uppskattat den totala dolda arbetslösheten till mellan 600 000 och 700 000 personer, varav knappt hälften hade något förvärvsarbete medan drygt hälften helt saknat förvärvsarbete. har på ett oftast skickligt och okonventionellt sätt sökt möta de nya tendenserna. Lagstiftningen har emellertid givit alltför snäva och föråldrade ramar för att problemen tillfredsställande skall kunna lösas. En av de centrala funktionerna hos arbetsmarknadspolitiken skall belysas i detta sammanhang: arbetsförmedlingens roll. Lagen om arbetsförmedling tillkom ; vissa bestämmelser har sitt ursprung politik. Väsentliga förändringar i arbetsförmedlingens målsättning och arbetssätt är nödvändiga för att nå syftet att stärka de svagares ställning på arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingens dubbla mål och s. k. gyllene regel har härvid särskilt kritiserats i debatten: »Vid arbetsförmedling skall eftersträvas att varje arbetsgivare får bästa möjliga arbetskraft och varje arbetssökande det arbete som är lämpligast för honom» (arbetsmarknadskungörelse 4 §). Den neutralitet som här åsyftas mellan två parter med väsentligt olika styrka på arbetsmarknaden blir i realiteten ett stöd för den starkare parten, arbetsgivaren. LO-chefen har i ett tal uttryckt förhållandet på följande sätt: »Arbetsförmedlingens verksamhet har i alltför stor utsträckning urskillningslöst arbetat på att skaffa företagen arbetskraft. På samma sätt har man snabbt försökt placera de arbetslösa på första lediga arbete, oavsett vad detta arbete har kunnat ge i fråga om framtidsutsikter. Den här politiken var mer motiverad i det gamla arbetslöshetssamhället än . Mycket av arbetsförmedlingens arbetssätt i förhållandet mellan arbetsförmedling arbetsgivare arbetstagare bygger på 1920talets samhällsuppfattning.» Arbetsförmedlingens verksamhet måste enligt motionärernas mening utgå ifrån att det är statens uppgift att i första hand stärka de svagas ställning på arbetsmarknaden. Denna uppgift har flera aspekter. Den information som ges till de arbetssökande om förhållandena på utbjudna arbetsplatser är bristfällig och bör förstärkas. För av den öppna förmedlingens platser ges t. ex. inga uppgifter om lönesättning i respektive företag. LO:s arbetsmarknadspolitiska program har understrukit de stora löntagargruppernas begränsade överblick över arbetsmarknaden. Man kräver där att de arbetssökande bör kunna få sådana uppgifter vid arbetsförmedlingarna att direkta jämförelser kan göras mellan anställningar vid olika företag. »Arbetsförmedlingen måste därför kunna lämna korrekta upplysningar om företagens lönesättning, lönespridning, vad olika löneformer innebär och om övriga villkor som gäller på den tilltänkta arbetsplatsen.» Arbetsgivarna är ofta direkt ovilliga att lämna ut dylika uppgifter som är väsentliga för de arbetssökande. Den konsumentpolitiskt engagerade författaren har i påpekat den markanta skillnaden i samhällets ambitioner för att informera å ena sidan konsumenterna via tester och liknande om kvaliteten på de varor som företagen utbjuder, å andra sidan bristen på information till de arbetssökande om förhållandena i de företag som utbjuder arbetsplatser. De som drabbas hårdast av bristen på information om arbetsplatserna är givetvis de som från början har den sämsta utgångspunkten på arbetsmarknaden och därmed den sämsta överblicken. Enbart en förbättrad information är inte tillräcklig för att möta de problem som inledningsvis antytts. För att förhindra att strukturomvandlingen får orimliga effekter för de arbetande måste ökade krav ställas direkt på företagen. En lagstiftning om arbetsmiljöns utformning som utreds är härvid central men skall inte närmare beröras i detta sammanhang. Även i dessa frågor måste arbetsmarknadsverket och arbetstagarnas organisationer kunna medverka. I LO:s och socialdemokratins jämlikhetsrapport berördes frågan om arbetsmarknadsservice till företag med dåliga arbetsplatsförhållanden. Man betonade att det inte kan vara en primär uppgift för samhället att rekommendera arbetssökande att ta anställning vid dylika företag. Länsarbetsnämnderna borde ta upp diskussioner med företag med onormalt hög personalomsättning och undersöka om orsakerna gällde påverkbara förhållanden på arbetsplatsen. i dylika fall inte söka förbättra sin situation borde länsarbetsnämnden besluta om minskad arbetsförmedlingsservice till företaget i fråga. Ett beslut av likartad innebörd fattades av . Beslutet har emellertid JO-anmälts, som arbetsgivarparten reserverade sig i . Man hänvisar till kravet på neutralitet hos arbetsmarknadsverket. Fallet har ännu inte avgjorts av JO. Det belyser svagheten hos det neutralitetsbegrepp som diffust antytts i lagen om arbetsförmedling och som härstammar från äldre tiders annorlunda syn på samhällets roll på arbetsmarknaden. Andra frågor där arbetsmarknadsverket behöver nya ramar för att verksamheten skall bedrivas effektivt gäller möjligheten att ytterligare minska den skyddade sektorn bl. a. genom att gå in i företagen i förebyggande syfte och med statliga medel ändra på arbetsställningar, maskiner, arbetsplatsutformning, uppgifter etc. för äldre och handikappade, så att dessa inte skall riskera att i ett senare skede slås ut ur produktionen. Här har AMS redan påbörjat ett väsentligt arbete men är i detta avseende helt beroende av de enskilda företagens välvilja, ökade krav på företag från AMS sida bör även kunna ställas i samband med utbetalning av medel till företagsutbildning, lokaliseringsutbildning etc. Arbetsförmedlingen har en social funktion i vid mening, vilket kräver en förtroendefull kontakt med de sökande och ett förstärkt samarbete med de lokala fackliga organisationerna. har ofta vikten av ett förtroendefullt samarbete med företagen poängterats. Det är minst lika väsentligt att de arbetssökande upplever förtroende för arbetsförmedlingen. Trots de enskilda tjänstemännens ambitioner är det tydligt att förmedlingens kontrollfunktion hämmar en dylik utveckling. S. k. arbetsvägran dvs. den arbetslöses underlåtenhet att ta s. k. lämpligt arbete skall anmälas av förmedlingen till arbetslöshetskassa för avstängning från kassaersättning. Dessa kontrolluppgifter bör överföras från arbetsförmedlingen till annat organ. överser begreppet arbetsvägran. En ny syn på arbetsvägran från samhällets sida bör emellertid även utvecklas i ett vidare sammanhang där hela arbetsmarknadspolitikens fördelningseffekter överses. Dagens kontrollsystem fungerar i någon mån som ett skydd för dåliga arbetsgivare genom att garantera att det finns arbetskraft tillgänglig för företag till vilka få arbetssökande frivilligt söker sig. Arbetsmarknadsutbildningen är ett av de viktigaste instrumenten för att stärka de svagas ställning på arbetsmarknaden. Det bör explicit utsägas att arbetsförmedlingen bör sträva efter att höja anspråken snarare än sänka dem hos dessa grupper. Arbetsmarknadsutbildningen bör i första hand ses som en hävstång för individen att rustas bättre i arbetslivet och först i andra hand som en service åt företaget. Starka skäl talar för en generell introduktion av allmänna ämnen som svenska, matematik och samhällskunskap i arbetsmarknadsutbildningen för att bredda framtida möjliga yrkesval och ge en stabilare plattform som skydd mot arbetslöshet. Arbetsmarknadsutbildningen bör uppfattas som en yrkesinriktad del av vuxenutbildningen där arbetslösa och lågavlönade ges företräde. För att bättre tjäna strukturpolitiska syften och ge en verklig valfrihet för individen bör man i detta sammanhang överväga att utvidga de arbetslösas rätt till arbetsmarknadsutbildning till att gälla även personer i arbete men med lön under viss nivå. En svårighet för den traditionella vuxenutbildningen har varit att nå ut till grupper med de största formella utbildningshandikappen. De arbetslösa och de lågavlönade tillhör i stor utsträckning dessa grupper. Arbetsmarknadsutbildningen når härigenom i hög grad just de människor man inte lyckats aktivera i andra former av vuxenutbildning. Detta är ytterligare ett skäl att ge individens intressen en starkare vikt vid utformningen av arbetsmarknadsutbildningen och vid arbetsförmedlingarnas rutiner vid placering av sökande. Andra områden för vidgade insatser som aktualiseras av utvecklingen gäller t. ex. en bättre och mer samlad insats vid företagsnedläggningar. Det är vidare väsentligt att kvinnornas osäkra och marginella situation på arbetsmarknaden förbättras. Man bör uppmäksamma risken för en ytterligare försämring av kvinnornas situation vid en framtida konjunkturavmattning. Det hävdas ibland att en starkare markering av löntagarnas behov i förmedlingsverksamheten skulle minska företagens intresse att över huvud taget anlita förmedlingarna och därmed motverka sitt eget syfte. Dylika farhågor är enligt motionärernas mening starkt överdrivna. I den mån de mot förmodan är berättigade är det givet att man här som på andra områden ytterst får överväga lagstiftningsåtgärder av skilda slag för att bringa företagens beteende i överensstämmelse med samhällsintresset. En obligatorisk anmälan av lediga platser till ett centralt dataregister i och för sig inte kopplat till skyldighet för företagen att anlita arbetsförmedlingen skulle under alla förhållanden ha betydelse. En eventuell samordning av platsregistret med centralt förda register över lediga bostäder skulle ytterligare öka informationens värde. Det skulle ge bättre överblick och en möjlighet till väl övervägt arbetsval för löntagarna, vilket saknas på arbetsmarknaden. Hittillsvarande arbetsmarknadsutredningar har sysslat med väsentliga kvantitativa frågeställningar om ekonomisk tillväxt och en ständigt högre total sysselsättning. Strukturförändringar och nya produktionsförhållanden i arbetslivet gör det nu nödvändigt att överse arbetsmarknadspolitiken utifrån skilda fördelningsaspekter där ett påträngande problem är att undvika en framtida strukturarbetslöshet, förbättra arbetsmarknadsvillkoren för de svagare grupperna bland löntagarna och planera sysselsättningsmöjligheter för den stora gruppen dolt arbetslösa. Det är likaså väsentligt att hela löntagarkollektivet ges reell valfrihet och klarare överblick över situationen inom olika delar av arbetsmarknaden. En dylik översyn av arbetsmarknadspolitiken kan bli effektiv endast om utvecklingstendenserna inom alla delar av arbetsmarknaden kan bedömas utifrån ett starkare statistiskt underlag än som är möjligt med dagens arbetsmarknadsstatistik. För att nå de angivna syftena krävs sammanfattningsvis bl. vidgad information till löntagarna om kvaliteterna hos de arbetsplatser som utbjuds, ökade krav på företagen om arbetsmiljöns utformning och om anställningsprinciper och en delvis ny roll för arbetsmarknadsutbildningen, konsekvent syftande till att öka de svagas styrka på arbetsmarknaden. Det anställningsskydd för de äldre som utreds bör i detta sammanhang ses som ett av många led i en framtida arbetsmarknadspolitik som syftar såväl till att bromsa en hårdnande utslagning av stora grupper som till en allmän förstärkning av löntagarnas ställning på arbetsmarknaden. För att förverkliga ett sådant program bör man uppge arbetsmarknadsverkets förmenta neutralitet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Samhällets politik måste i första hand utgå från de svagas behov. Mot bakgrund av ovanstående får vi hemställa att i skrivelse till Kungl. Maj:t måtte begära utredning om arbetsmarknadspolitiken som ett fördelningspolitiskt och strukturpolitiskt instrument i enlighet med vad i motionen anförts.