mot · FU021478 · 1971-05-11 00:00:00 — Motioner nr 1971 Mot. av m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 107 med fiirslag till lag om anställningsskydd för vissa arbetstagare, ni. Maj:t utredningen rörande ökad anställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen med landshövding som ordförande. Genom den nu framlagda propositionen med skilda lagförslag om anställningsskydd för vissa arbetstagare föregrips den pågående utredningen. I ett remissyttrande ställer sig utredningen i flera avseenden kritisk till den departementsskrivelse (stencil In 1971:1) som ligger till grund för propositionen. Enligt motionärerna innehåller såväl lagförslaget som motiveringarna flera oklarheter. Mot denna bakgrund förutsätter vi att det framlagda förslaget får betraktas som en provisorisk dellösning. Denna uppfattning ger även TCO till känna i ett yttrande över den omnämnda departementsskrivelsen. Det är ytterst angeläget att söka bereda äldre personer en tryggad sysselsättning. Vi vill alltså med kraft understryka problemets stora angelägenhet. De invändningar som här tas upp motiveras av att vi befarar att förslaget kan negativt påverka företagens lönsamhet och konkurrenskraft bl. a. på grund av arbetsgivarens inskränkta rättighet att under vissa omständigheter själv välja arbetstagare och av risk för att lagförslaget kan få omvänd effekt; lagförslagets utformning till förmån för äldre arbetskraft kan göra företagen mindre benägna att anställa just de äldre. Anställningstrygghet kan komma att innebära anställningsotrygghet. För oss är det dessutom angeläget att framhålla att just småföretagen drabbas hårdast av den föreslagna ordningen. Departementschefens uppsatta gräns, som innebär att lagförslaget omfattar företag med fem anställda eller flera, motsäger inte det sagda. Även om lagförslaget har det positiva syftet att skapa anställningstrygghet för äldre arbetskraft är förslaget ett ingrepp i den fria avtalsrätten. Remissyttrandet från utredningen rörande ökad anställningstrygghet etc. instämmer i denna uppfattning: Lagen om anställningsskydd avviker vidare på flera punkter från den praxis som vuxit fram på arbetsmarknaden och görs tvingande utan möjlighet för arbets marknadens parter att göra de justeringar som kunde visa sig erforderliga på grund av gällande kollektivavtal eller bestående anställningsförhållanden. Inför departementsskrivelsens liksom propositionens utformning hade det varit värdefullt om kontakt också hade knutits med företagarsidan; det måste betecknas som förvånande att inte något dylikt samråd ägt rum. Arbetslösheten bland de äldre betingas i hög grad av deras svårigheter att anpassa sig till de snabba förändringarna i sysselsättningens fördelning på branscher, yrken och regioner. Den höga takten i dessa strukturförändringar beror bl. a. på utvecklingen av internationella konkurrensförhållanden, den låga svenska tullnivån samt kreditpolitikens utformning. Den officiella näringspolitiken liksom fackföreningarnas lönepolitik syftar till en ökad ekonomisk tillväxt, bl. a. genom en snabb strukturomvandling. Detta innebär att vissa företag tvingas nedlägga sin verksamhet medan andra startas inom mer expansiva näringsgrenar. Problemet med den äldre arbetskraften hänger intimt samman med denna utveckling. Den förda näringspolitiken är alltså en starkt bidragande orsak till arbetslösheten bland de äldre. Härav följer obetingat att ansvaret för dessa människors situation i första hand bör läggas på statsmakten och inte på företaget. Det framlagda förslaget innebär att problemen att sysselsätta de äldre arbetstagarna ensidigt läggs på företagen. Detta är för oss oacceptabelt, särskilt som de konsekvenser detta kan ha för näringslivet inte är utredda. Skulle inte bifalla motionens avslagsyrkande finner vi det angeläget att göra följande justeringar. Den föreslagna lagen om anställningsskydd för vissa arbetstagare avser att ge arbetstagare som sägs upp från sin anställning ökad tid för att skaffa nytt arbete samt ökad rätt till återhämtning. Som Kooperationens förhandlingsorganisation (KFO) anför i sitt remissyttrande behåller normalt de företag som består all sin arbetskraft. Effekten torde därför vara ganska begränsad. Vi kan inte instämma i lagens 1 § ang. förslaget att skall gälla som uppsägningstid vid nyanställning av ålderspensionärer enligt lagen om allmän försäkring. påpekar att arbetstagare med pensionsrätt enligt statliga och kommunala pensionsbestämmelser är skyldig att utan uppsägning lämna sin anställning, då han eller hon uppnår den i pensionsbestämmelserna angivna pensionsåldern. Utredningen angående ökad anställningstrygghet etc. är även av denna uppfattning: Enligt utredningens uppfattning bör skyddet upphöra i och med folkpensionsålderns inträde. Vi önskar understryka den risk som kan komma att föreligga att förslaget får omvänd effekt genom att företagarna inte vågar nyanställa pensionärer på grund av den långa uppsägningstiden. Sexmånadersregeln kan dessutom få den för ålderspensionärer negativa konsekvensen att företagare uppsäger dessa tidigare än vad som annars skulle vara fallet för att försäkra sig mot de problem som ålderdom kan föra med sig i form av svaghet och sjukdom. Genomgående anser vi att de föreslagna uppsägningstiderna på två, fyra och för resp. 45, 50 och är för hög. Minskad uppsägningstid, eventuellt i kombination med förlängd kvalifikationstid och varseltid, hade tett sig lämpligare. Beträffande lagen om vissa åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare på den öppna marknaden är det mycket tveksamt om denna i någon väsentlig mån kan bidra till att återföra dessa grupper till produktionen. Utredningen angående ökad anställningstrygghet tillkännager denna uppfattning och tillägger: Därjämte erfordras betydande, ofta resurskrävande insatser från arbetsförmedlingens sida, åtgärder på frivillighetens väg och initiativ på långt tidigare stadium än som huvudsakligen avses i lagen. Tveksamhet mot lagens effektivitet hyser även Kooperationens förhandlingsorganisation och anför att risk finns för att lagen kan inverka hämmande på företagens vilja att etablera i områden som har äldre befolkning. Vi vill framhålla önskvärdheten av att utskottet omarbetar den föreslagna 1 § med fullmaktslagstiftning för länsarbetsnämnden att infordra diverse uppgifter från arbetsgivare. Några av dessa uppgifter är i behov av förtydligande, och det ifrågasätts om inte risk finns för ett byråkratiskt system. Här instämmer vi i remissyttrandet från utredningen rörande ökad anställningstrygghet då vi säger att förslaget innebär betydande praktiska olägenheter för länsarbetsnämnden och en betungande uppgiftsplikt för företagen i relation till den effekt som åtgärderna avses få. Enligt lagförslaget skall länsarbetsnämnden med tvingande verkan kunna ålägga arbetsgivare uppgiftsskyldighet (1 §), rekommendera arbetsgivare att bereda äldre arbetstagare sysselsättning (2 §) med, slutligen, det i bakgrunden liggande hotet om arbetsförmedlingstvång genom AMS (5 §). Angående fattandet av dessa beslut uttalas i propositionen (s. 102) att den representation som arbetsmarknadens parter har i AMS och i länsarbetsnämnderna bör vara en garanti mot godtycke vid tillämpning av bestämmelserna. Enligt vår mening bör detta uttalande, med hänsyn till de olika beslutens långtgående verkningar, förtydligas. Det bör klart utsägas att de åtgärder som kan bli aktuella endast bör kunna beslutas i plenum av länsarbetsnämnderna liksom i AMS. Ett åsidosättande av omnämnda 5 § om arbetsförmedlingstvång straffas med böter eller fängelse i högst . Förslaget är närmast stötande även om det presenteras i motivdelen som en yttersta åtgärd. Enligt vår mening bör inte paragrafen om tvångsarbetsförmedling medtagas i lagtexten varav följer att även sanktionsparagrafen utgår. Det bör påpekas att AMS i sitt remissyttrande anför att åtgärder av tvingande karaktär kan innebära vissa negativa konsekvenser för alla av åtgärden berörda instanser. I lagförslaget har införts en särskild paragraf (6 §) som stadgar att arbetstagarorganisationens medverkan i frågor som avses i lagen skall ske genom företrädare som utses av organisationen. Varken lagtexten eller departementschefens uttalande innebär att garanti skapas för att de aktuella frågorna i första hand löses genom lokal samverkan mellan arbetstagare och arbetsgivare. Enligt vår uppfattning vore det olämpligt om man inte klart markerade nödvändigheten av lokal samverkan. Det bör fastslås i lagtexten på samma sätt som i arbetarskyddslagcns 39 § att samverkan skall ske på arbetsplatserna. I första hand bör således företrädare för arbetstagarorganisationen vid behov ta kontakt med arbetsgivaren. Departementschefen föreslår (prop. s. 126) att arbetstagarorganisation bör ha möjlighet att välja företrädare även utanför den krets som är anställd hos arbetsgivaren. Något motiv härför ges inte. Enligt vår uppfattning bör arbetstagarorganisationens företrädare utses bland de anställda. För detta talar dels vikten av att lokal samverkan skall ske i första hand, dels att de svåra frågor som lagstiftningen aktualiserar förutsätter en ingående kunskap om förhållandena vid respektive arbetsställe. Huvudregel i arbetarskyddslagen (40 §) är att skyddsombud utses bland arbetstagarna vid arbetsstället. Motsvarande bör även gälla detta lagförslag: företrädare för de anställda bör alltså utses inom företaget. Med stöd av vad som ovan anförts hemställes I. att måtte besluta avslå proposition nr 107; att , därest yrkandet ovan inte skulle bifallas, måtte besluta 1. att uppsägningstiden i förslaget till lag om anställningsskydd (1 §) under punkterna 1, 2 och 3 skall vara resp. 1, samt att denna bestämmelse inte skall gälla för person med ålderspension enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, 2. att, i förslaget till lag om vissa åtgärder för att främja sysselsättning av äldre arbetskraft, länsarbetsnämnden och AMS vid beslutsfattande enligt 1 §, 2 § och 4 § sammanträder i plenum, 3. att 5 § och 7 § i sistnämnda lagförslag utgår, 4. att i sistnämnda lagförslag företrädare för arbetstagarorganisation i första hand skall samråda med vederbörande arbets givare för att lösa eventuella meningsmotsättningar innan länsarbetsnämnd delges situationen, 5. att i sistnämnda lagförslag arbetstagarsidans företrädare skall utses bland de anställda, 6. att sistnämnda lagförslag inte skall gälla företag med färre än 25 anställda; att, därest yrkandena under 16 bifalles, vederbörande utskott utarbetar erforderlig lagtext. () () i Stenkyrka K. A. () () i Ulfsbyn