mot · FU021533 · 1971-11-16 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 140 angående konjunkturstimulcrande åtgärder. Propositionen 1971: 140 skall redovisa regeringens allmänna inställning och förslag med anledning av den krisartade utveckling inom näringslivet som bl. a. kommit till uttryck i en stark ökning av arbetslösheten. Det måste sägas att propositionen såsom politiskt dokument är både utomordentligt torftig och avslöjande. Den innehåller ingen som helst utförd analys av orsakerna till krisutvecklingen och arbetslösheten. Det enda som sägs i dessa avseenden är att »konjunkturuppsvinget i har fördröjts som stagnationstendenserna i blivit mer utdragna än det fanns anledning att räkna med ännu ». Om den ekonomiska utvecklingen i säger regeringen att den »blivit svagare än vad som väntades i början av detta år». »Det har därvid främst varit inom landet som efterfrågan avtagit men även exporten har fått känning av ett försämrat marknadsläge. Detta gäller i synnerhet stapelvaror såsom malm, järn, stål, massa och papper. Dämpningen av efterfrågan inom landet kan i första hand hänföras till byggnadsverksamhet, lagerinvesteringar och privat konsumtion.» Regeringen lägger alltså i sin förklaring av den ökade arbetslösheten mycket stor vikt vid att »man räknat fel» och att »man väntat fel» . Underförstått skulle då regeringens uraktlåtenhet att vidta effektiva åtgärder för att hindra ökningen av arbetslösheten bero på dessa felräkningar och felaktiga förväntningar. Vilka dessa »man» är som räknat fel klargörs inte i propositionen. Om regeringen med dessa formuleringar vill skjuta över ansvaret på sina experter måste det framhållas att ett sådant försök att smita undan det politiska ansvaret både är hänsynslöst och kommer att misslyckas. Regeringen måste givetvis själv ta ansvaret för den bedömning av konjunkturen och den ekonomiska utvecklingen i övrigt som den lägger till grund för sitt handlande. Det avgörande i detta sammanhang är emellertid att sådana felbedömningar av konjunkturutvecklingen som otvivelaktigt förekommit inte är den huvudsakliga orsaken till höstens och vinterns stora arbetslöshet. I motion 1492 har kommunisternas riksdagsgrupp utförligt utvecklat sin syn på orsakssammanhangen bakom den ekonomiska krisen och arbetslösheten. Den aktuella krissituationen har sina rötter i det kapitalistiska systemet på dess nuvarande utvecklingsstadium. De ekonomiska kriserna tillhör kapitalismens lagbundenheter. De särskilda drag som präglar den nuvarande krisen är att inflation och arbetslöshet uppträder . Den nuvarande arbetslösheten kan emellertid inte förklaras enbart som ett konjunkturfenomen, sammanhängande med att kapitalismen utvecklas i vågor. Den är också en produkt av kapitalkoncentrationen och den alltmer framträdande geografiska snedlokaliseringen av näringslivet, som medfört att landet fått avfolkade och överbefolkade områden. Den sammanhänger vidare med monopolkapitalets investeringspolitik som i syfte att driva upp utsugningen ersatt arbetare med maskiner utan att motsvarande tillskott i nya arbetsställen skapats. Krissituationen och arbetslösheten återspeglar till viss del en internationell nedgång. Men har den förvärrats av den ekonomiska politik som regeringen fört. Denna har syftat till en nedpressning av reallöner och privat konsumtion. Efterfrågan på konsumtionsvaror har pressats tillbaka, vilket i detta läge ytterligare ökat arbetslösheten. I stället för att motverka verkningarna av den kapitalistiska krisen inom och utom landet förde regeringen under en stor del av 1971 en politik som tvärtom förstärkte dessa verkningar. Det är anmärkningsvärt att det i regeringens krisproposition 140 inte finns något som helst medgivande beträffande dessa sammanhang. Regeringen resonerar som om dess politik alltid varit välavvägd och riktig. Som redan påpekats finns i propositionen inte heller någon som helst analys av de totala orsakssammanhangen bakom krisen och arbetslösheten. Det enda man gör är att man redovisar en kortfattad konjunkturbeskrivning utförd i den borgerliga ekonomiska teorins termer. Krispropositionen kunde egentligen vara skriven av vilken borgerlig regering som helst. Av antikapitalistisk och socialistisk syn finns det inte ett spår i proposition nr 140. De förslag som ställs kan indelas i tre grupper. Vissa socialpolitiska fördelningsreformer. Det gäller dels ett engångsbelopp till folkpensionärema, dels en utbyggnad av det familjepolitiska stödet till bostadskonsumtion. Bägge förslagen medför en viss förbättring av folkpensionäremas resp. barnfamiljernas läge jämfört med nu rådande förhållanden, även om förbättringarna är mycket begränsade. Vpk-gruppen har länge krävt förbättringar på dessa områden och ställer sig självfallet positiv till alla sådana. Det måste emellertid sägas att folkpensionärema inte kan få avspisas med ett engångsbelopp. Det krävs en genomgående höjning av pensionerna såsom föreslogs i motion nr 243 till årets riksdag. Vi avser att till nästa års riksdag återkomma med förslag i samma riktning. När det gäller förstärkningen av bostadstilläggen för barnfamiljer föreslår Vpk-gruppen vissa ytterligare förbättringar i särskild motion. Förslag som avser ökade bidrag till vissa kommunala arbeten, nämligen dels beredskapsarbeten, dels reningsverk m. m. I detta sammanhang är det nödvändigt att påtala de problem som en rad kommuner ställs inför när det gäller att finansiera olika kommunala arbeten. De höga kommunalskatterna drabbar hårt de lägre inkomsttagarna, och kommunernas budget är i allmänhet redan mycket ansträngd. Det är därför nödvändigt att kommunerna i ökad utsträckning ges möjlighet att på lånemarknaden finansiera sina investeringsutgifter. måste kravet ånyo med skärpa resas att staten skall överta finansieringen av vissa utgifter som kommunerna nu måste betala. Olika förslag som avser lättnader i beskattningen och direkta bidrag m. m. till de kapitalistiska företagen. Det gäller höjning av det nuvarande särskilda investeringsavdraget för maskinanskaffningar från och dess utsträckning att gälla även , dispens från energiskatt till företag inom branscher med hög relativ energiförbrukning, ett 20-procentigt bidrag till lagerökning i företag som med hänsyn till avsättningsmöjligheterna har svårigheter att upprätthålla sysselsättningen, från höjda bidrag till vattenoch luftvårdande åtgärder inom industrin m. m. Några skattelättnader till löntagare föreslås däremot inte av regeringen. Ur principiell synpunkt anser vi det oriktigt att skattebetalarna på detta sätt med tunga pålagor skall ge gåvor och subventioner till kapitalistiska storföretag i syfte att bereda dessa en högre profitkvot. De sysselsättningspolitiska effekterna av dessa bidrag torde vara relativt ringa. När det gäller bidragen för lagerökning kan det ifrågasättas om de över huvud taget även taget inom den begränsade ramen för regeringens konjunkturpolitik bidrar till ett snabbare övervinnande av krisen och eventuella avsättningssvårigheter. En ytterligare ökning av de redan stora lagren kan tvärtom ha en fördröjande verkan på ett kommande uppsving. Regeringen ställer däremot i sin krisproposition inga som helst förslag som innebär att staten får ett inflytande över investeringarna, över lageruppbyggnaden eller över produktionen. Inte heller ställs några förslag som innebär ett ökat inflytande för lönarbetarna. Regeringens politik är begränsad till åtgärder som avser att söka få kapitalismen att fungera »bättre», att i den aktuella situationen söka påskynda och utjämna den kapitalistiska konjunkturens förlopp. I detta syfte vill man alltså ge olika skattelättnader och bidrag till de privata företagen. kommunisternas åsikter om de åtgärder som är nödvändiga för att bekämpa arbetslösheten har utförligt utvecklats i motion nr 1492. Vi kräver där dels anläggande av statliga basindustrier m. m. finansierade med medel ur AP-fonderna, dels statliga åtgärder för samhällsnyttiga arbeten på ett antal angivna områden, bl. a. miljövård, utbyggnad av barnstugor och annan service, vårdsektorn, åtgärder för att skapa ökad trafiksäkerhet, yrkesutbildning. hällsnyttiga arbeten ger resultat av en högre kvalitet sett utifrån människornas behov än många av de produkter som förs ut på marknaden av privatkapitalistiska företag. Vi anser att staten bör använda sin maktapparat för att påverka produktionens inriktning och investeringarnas omfattning och inriktning såväl på näringsgrenar som geografiskt. På staten måste också ställas kravet att allas rätt till ett meningsfullt arbete skall garanteras. Detta krav leder i sina verkningar ut över det kapitalistiska systemets gränser. I proposition 140 föreslås statliga anslag på olika områden vilka avser att medföra en ökad sysselsättning. Enligt vår uppfattning bör det för att effektivt bekämpa arbetslösheten finnas en rullande plan för samhällsnyttiga arbeten, framför allt på de områden som anförs i motion 1492. Sådana samhällsnyttiga arbeten måste igångsättas i den omfattning som är nödvändig för att göra slut på arbetslösheten. Vi anser att av regeringen bör begära ytterligare förslag till sådana arbeten. Med hänvisning till det ovan anförda föreslås att måtte avslå i propositionen 1971: 140, Bilaga 5, punkt 1, anfört förslag angående särskilt investeringsavdrag vid taxering till statlig inkomstskatt, att måtte avslå i propositionen 1971:140, Bilaga 9, punkt 4, anfört förslag om statligt bidrag till lagerökning, att i skrivelse till regeringen begär förslag om investeringsstyrning, inbegripande kontroll över lagerutvecklingen, samt att i skrivelse till regeringen begär förslag till samhällsnyttiga arbeten, särskilt på områden som anges i motionen och av en sådan omfattning att man gör slut på arbetslösheten. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i