mot · FU021186 · 1971-01-01 00:00:00 — av i m. fl. angående handelsförbindelser med utvecklingsländerna. Enligt den senaste utgåvan av årsbok för internationell statistik minskade s. k. utvecklingsländer med marknadsekonomi sin andel av världsexporten från . Detta förhållande rimmar tyvärr med den allmänna bilden av det utvecklingsdecennium som proklamerade för 1960-talet: klyftan mellan fattiga och rika länder minskade inte utan ökade ytterligare. Den nedåtgående tendensen beträffande utvecklingsländernas andel av världshandeln som kan utläsas ur senaste statistik är inte en tillfällighet. Tendensen har varit densamma . Att man inte lyckats bryta den väcker farhågor om att inte heller kommer att bli ett verkligt utvecklingens decennium. Det bör noteras att handelsförbindelser med utvecklingsländerna inte avviker från den allmänna tendensen. Den svenska utrikeshandelns expansion faller inom industriländerna. Utvecklingsländernas beroende av handel är oomtvistad, liksom den ekonomiska sårbarhet som de lider av och som sammanhänger med deras ensidiga produktions- och exportstruktur. Råvaror utgör fortfarande den övervägande delen av utvecklingsländernas produktion och handel. Deloch halvfabrikat utgör en liten del av produktionen. De bearbetningar som görs på platsen sker oftast i syfte att åstadkomma en viktminskning vid transporten. Livsmedel, jordbruksprodukter, och bränsle utgör mellan av utvecklingsländernas export. För vissa av dessa länder är dominansen av två-tre råvaror så hög som av exporten. Importen till utvecklingsländerna består dock till av industriprodukter, framför allt från industrialiserade länder med marknadsekonomi. Dessa konstateranden bör ses i sammanhang med det faktum att priset på råvaror relativt industriprodukter kontinuerligt avtar och att priset på industrivaror relativt råvaror kontinuerligt stiger. Resultatet blir att utvecklingsländernas bytesförhållanden successivt har försämrats och fortsätter att försämras. Givetvis är det ett starkt intresse för utvecklingsländerna att själva överta en större del av bearbetningen av råvaror för att vinna nya sysselsättningstillfällen och initiera ekonomisk tillväxt genom industrialisering. Därvid är exportintäkterna av avgörande betydelse. Det försämrade resultatet av exporten utgör därför en broms på industrialise ringen i utvecklingsländerna. Anledningarna till den ogynnsamma trenden för utvecklingsländerna i fråga om världshandelsandelen och till permanentandet av deras ensidiga produktionsstruktur kan sökas i de industrialiserade ländernas handelspolitik gentemot dem. Också handelspolitiska agerande anknyter till övriga industrialiserade marknadsekonomiers politik även om traditionellt fört en mer utpräglad lågtullspolitik än de flesta av dem. Det organiserade uttrycket för de industrialiserade marknadsekonomiernas strävanden på den internationella handelns område är General on Tariffs and Trade (), vars allmänna strävan har varit att avskaffa alla handelshinder utom tullar, att sänka tullarna successivt samt att inte ge någon nation fördelar som inte kommer andra till del. De högt industrialiserade länderna har möjlighet att inom ram föra en protektionistisk politik. a. kan de införa importrestriktioner mot vad som definieras som marknadsstörningar. Däremot har det varit svårt för utvecklingsländerna att skaffa sig det tullskydd som deras outvecklade industri behöver. Liksom i allmänhet har varit en framgång för industriländer med marknadsekonomi så gynnades dessa också av den speciella session inom som benämns Kennedyronden. De tullsänkningar som då kom till stånd gynnade industrivaror, såsom verkstadsprodukter, fordon och maskiner, av vilka få återfinns på utvecklingsländernas exportlistor. Utvecklingsländernas missnöje med ledde till , konferens för handel och utveckling, som första gången samlades 1964. handelspolitiska program var en uppgörelse med doktriner och krävde speciella hänsynstaganden till utvecklingsländernas behov. Trots detta program har utvecklingsländernas maktpolitiska underläge gjort dem oförmögna att i någon märkbar utsträckning prägla industriländernas handelspolitik. Det kan faststlås att vid start agerade i överensstämmelse med övriga industrialiserade marknadsekonomier genom att tillbakavisa utvecklingsländernas krav på att skulle ges en fast organisatorisk ram och bli universell till skillnad från som är begränsad till marknadsekonomierna. Ett principiellt erkännande för sina handelspolitiska behov vann utvecklingsländerna efter segsliten debatt vid i . Man enades där i princip om ett generellt preferenssystem i syfte att hjälpa utvecklingsländerna till ökade exportinkomster. Systemets utformning skulle bli föremål för ytterligare behandling, och denna pågår . Därvid har de rika länderna sökt urholka de principiella medgivandena genom att kräva vittgående undantag för varor som av dem bedöms som känsliga. Utvecklingsländernas behov har alltså ännu inte beaktats i praktiken, såsom också världshandelsstatistiken vittnar om. som gått sedan I har dessutom ytterligare en för utvecklingsländerna negativ faktor kommit att spela en växande roll. Det är den allt starkare regionaliseringen av varuutbytet inom den rika delen av världen. 1* 1971. Han delsblocket EEC, med en tullpolitik ägnad att befästa utvecklingsländernas status som råvaruproducenter, har stärkt sin ställning. Den skärpta konkurrensen mellan stora industrialiserade marknader som , och har lett till återfall i protektionism jämfört med läget , varvid man framför allt tillämpar metoden med kvantitativa importinskränkningar. EEC:s inskränkningar genom kontingentering har exempelvis haft vittgående följder för utvecklingsländernas export av textilier. Därtill kommer EEC:s särbehandling av de till EEC associerade utvecklingsländerna, vilken redan vid den första av övriga utvecklingsländer betecknades såsom diskriminerande gentemot dem, liksom också preferentiella behandling av samväldesländerna. I de principbeslut som fattades vid ingick att dessa slag av särbehandling skulle vara av tidsbegränsad natur och skulle ersättas av en ordning som inte diskriminerade mellan olika utvecklingsländer utan där industriländerna gav tidigare nämnda generella preferenser åt utvecklingsländerna. De bud som EEC sedermera lämnat om vad EEC är villigt att medge i den vägen vittnar om vilket motstånd utvecklingsländerna har att möta; EEC:s bud omfattar preferenser endast för ett fåtal varor. EEC anser ytterligare att dess associationsband till vissa utvecklingsländer kan existera sida vid sida med generella preferenser, vilket i praktiken är att göra dessa betydelselösa. Tilläggas kan att EEC:s gynnande av de till marknaden associerade utvecklingsländerna bara är relativt; associationsavtalen verkar starkt i riktning mot ett befästande av dessa länders roll som råvaruproducenter. Den svenska handelspolitiken befinner sig de facto i motsättning till den officiellt uttalade viljan att hjälpa utvecklingsländerna, och denna motsägelse accentueras av de kontakter som inletts i syfte att i någon form anknyta till EEC. Oavsett vilka resultat som kan uppnås i internationella förhandlingar rörande handelsfrågorna bör förändra sin handelspolitik och separat vidta de åtgärder som krävt bl. a. i Algerstadgan. Det gäller t. ex.: avskaffa alla tullar och skatter som fortfarande drabbar tropiska produkter, uppställa bestämda mål för importen av råvaror och färdigvaror från , medge viss tullfrihet för industrivaror, underlätta marknadsföring av sina varor i och stimulera hela handelsutbytet med genom informationsverksamhet. Med hänvisning till det ovan anförda föreslås att uttalar sig för att förändrar sin handelspolitik i enlighet med krav, sådana de uttrycks bl. Algerstadgan, och av regeringen begär undersökning och förslag om konkreta åtgärder i detta syfte. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)