mot · FU02175 · 1971-01-21 00:00:00 — 11. angående u-landshjälpen. Det är vårt lands självklara plikt att hjälpa fattiga och nödlidande folk. En effektiv hjälp till utvecklingsländerna är en fråga om internationell solidaritet och ett led i vår strävan efter en fredlig utveckling i världen. Även om utvecklingsländernas framtid främst är beroende av deras egna insatser, kommer bistånd från industriländerna att vara nödvändigt. kommer ej att kunna nå uppställda utvecklingsmål utan ett ökat flöde av finansiella resurser och en mera tillmötesgående politik från industriländernas sida i vad avser ekonomi och handel. Det svenska biståndet till utvecklingsländerna, såväl det offentliga som det enskilda, bör även fortsättningsvis ökas. I samarbete med måste vi försöka att genom tekniskt och ekonomiskt bistånd stimulera och stödja deras egna strävanden till utveckling. Vi måste acceptera den samhällsekonomiska anpassning, som är nödvändig för att i tillräcklig omfattning överföra resurser till . En resursskapande politik och en politik som stärker vår valutareserv är en förutsättning för att den svenska u-hjälpen skall kunna höjas planenligt. För att kunna ge ett effektivt stöd åt mottagarländerna bör vi anlägga en helhetssyn på den svenska biståndsverksamheten. Vid sidan av ett växande statligt bistånd är ökade insatser från näringslivet och enskild hjälpverksamhet självklara önskemål. Helhetssynen måste utöver det direkta statliga stödet över budgeten också omfatta åtgärder på det handelspolitiska området, näringslivets investeringar, missionens och de humanitära organisationernas verksamhet och inte minst samordningen av alla dessa insatser. Vi bör även verka för att den svenska u-hjälpen på ett naturligt sätt inpassas i det internationella biståndssamarbetet. I den strategi för det nya utvecklingsårtiondet som utarbetats inom och som stadfästes har världens länder fått ett nytt betydelsefullt hjälpmedel i utvecklingsarbetet. Det är första gången som i- och har kunnat samlas kring ett gemensamt dokument som preciserar mål och vägar i utvecklingssamarbetet och som fastställer de krav som bör ställas på berörda parters insatser. Moderata samlingspartiet ansluter sig till de riktlinjer som dras upp i stadgan och vill verka för att den så långt som möjligt omsätts i praktisk handling. I för 1970-talet har två mål fastställts för i-ländernas finansiella resursöverföringar till u-ländema. Det ena säger att varje ekonomiskt utvecklat land bör eftersträva att till utvecklingsländerna göra finansiella nettoresursöverföringar offentliga som enskilda i form av faktiska utbetalningar till ett minsta belopp motsvarande av bruttonationalprodukten till marknadspris. Det andra målet innebär att varje lands offentliga utvecklingsbistånd bör nå ett minsta nettobelopp av av BNP vid mitten av utvecklingsårtiondet. har anslutit sig till det senare sättet att definiera målet genom beslut att det offentliga biståndet skulle uppgå till av BNP /75. Den av antagna planen för utvecklingsbiståndets ökning medför emellertid mycket kraftiga anslagshöjningar mot periodens slut om målet skall kunna realiseras. Enligt långtidsutredningens beräkningar kan det erforderliga påslaget bli så stort som , dvs. SIDA har i sina petita påpekat de administrativa svårigheter som detta förhållande kan medföra. SIDA påpekar likaledes i sitt anslagsäskande att förberedelser bör inledas för att få en ram för biståndsverksamhetens omfattning och inriktning närmast efter 1974/75. Dimensionerna av de frågor det gäller belyses därav, säger biståndsmyndigheten, att de finansiella totalramarna för planering av de svenska insatserna rör sig om sammanlagt ca och anslagsvolymen därefter kan förväntas komma att ligga . Det är ägnat att förvåna att departementschefen inte med ett ord berör dessa frågor i propositionen. Moderata samlingspartiet anser nu liksom vid fjolårets riksdag att det är i högsta grad angeläget att en parlamentarisk beredning tillsättes med uppdrag att utarbeta riktlinjer för den långsiktiga utvecklingen av det svenska biståndet på grundval av de erfarenheter som vunnits. innefattar alltså såsom ovan nämnts också önskemålet att varje lands totala finansiella nettoresursöverföringar (offentliga som enskilda) 1972 skall uppgå till av BNP. Att den målsättningen uppmärksammas så föga av den är inte överraskande. I själva verket är bristen på intresse ett uttryck för den negativa inställning till direkta företagsinvesteringar i som alltjämt präglar regeringens politik. Företagsinvesteringar är inget alternativ till offentligt bistånd. Tvärtom kompletterar de båda formerna av resursöverföringar varandra. ståndsinvesteringar i s. k. infrastruktur kan ibland vara en förutsättning för att en företagsetablering skall bli möjlig. Det naturliga sambandet mellan offentliga bistånd och enskilda insatser har uppmärksammats av såväl givar- som mottagarländer. Representanter för har i olika sammanhang bland annat på världshandelskonferensen i (II) uttryckt sitt intresse för företagsinvesteringar. Investeringsgarantier, skattelättnader, särskilt förmånliga finansieringsmöjligheter, samarbete mellan statliga biståndsmyndigheter och näringslivet är exempel på åtgärder som mer och mer blivit en integrerad del av industriländernas biståndspolitik. Från denna regel utgör ett undantag. Det är inte bara storleken av tillskotten som gör det enskilda resursflödet betydelsefullt för . Än viktigare är kanske den överföring av kunnande som sker i samband med företagsetableringar. Man kan med andra ord säga att industriländernas företag utöver de produktiva och sysselsättningsskapande insatserna har en speciell uppgift i utvecklingsländerna: att befrämja överföringen av teknologi och industriell erfarenhet. Den växande arbetslösheten håller på att bli ett av de största problemen på många håll i den fattiga världen. Försörjningsmöjligheterna måste snabbt utökas. Enskilda u-landsinvesteringar har den fördelen att de utgör kapitaltillskott, som inte på samma sätt som lån ökar skuldbördan. Den produktion dessa ger upphov till kan förbättra betalningsbalansen genom att ersätta tidigare import eller leda till ny export. Företagsetableringar spelar alltså en betydelsefull roll i många viktiga avseenden. Den negativa inställning till företagsetableringar i är desto mer förvånande som vårt eget välstånd i första hand bygger på framgångsrik enskild företagsamhet. Denna inställning strider också mot regeringens så ofta uttalade vilja att befrämja en ökad samverkan mellan stat och näringsliv inom vårt eget land. Även i ett rikt land som råder det en konkurrens mellan olika sätt att använda våra tillgångar. Det gäller inte minst de resurser som med skattemedel kan ställas till förfogande för att täcka alla de behov av offentliga insatser som gör sig gällande. Mot bakgrund av de stora behoven i de fattiga länderna anser vi det därför väsentligt att vid sidan av ett växande offentligt bistånd även stimulera till en resursöverföring via direkta företagsinvesteringar. Förslag härom framföres i avsnittet samarbete statnäringsliv. I förra årets motion påpekade vi att avgörande vid val av mottagarland för det svenska biståndet icke bör vara politiska värderingar utan hjälpbehovet och möjligheten att uppnå god utvecklingseffekt. anledning att återigen upprepa den principen. I årets utrikeshuvudtitel återkommer nämligen diskussionen om ländervalet och där talas om behovet av en »bedömning» av mottagarländernas utvecklingspolitik. Vi menar, att det väsentliga för svenskt bistånd måste vara att detta i varje enskilt land får utformas på ett utvecklingsbefrämjande sätt så att det kommer den fattiga befolkningen till godo. Det måste vara möjligt för att samarbeta med länder med olika sociala och ekonomiska strukturer och politisk karaktär så länge dessa länder är beredda att stödja och samarbeta med oss i projekt som främjar utvecklingen på bred bas. Ett färskt exempel på att ett u land kan vara berett att tillmötesgå utvecklingsbefrämjande krav från svensk sida är jordreformförslaget i . Departementschefen framhåller att det måste anses väsentligt att samarbetet mellan givare och mottagare på utvecklingsområdet kan baseras på »en grundläggande samstämmighet i fråga om värderingar och målsättningar». Ett sådant krav skulle förutsätta att det förekommer »en grundläggande samstämmighet i fråga om värderingar och målsättning» mellan och eller och två av de länder som föreslås för svenskt bistånd. I propositionen saknas förslag om att efterkomma beslut att biståndet skall omfatta hela . Utrikesministern begär enbart anslag för hjälp till . Inom biståndsmyndigheten pågår en omfattande planering för biståndet till men ej någon motsvarande för . SIDA-chefen har fastslagit (Tiden ) att alla regeringar vi hitintills har samarbetat med visar en påtaglig utvecklingsambition och driver en utvecklingsplanering som motsvarar rimliga anspråk. Det finns således ingen anledning att eftersträva »en förskjutning» i det direkta biståndets inriktning av den arten att insatsen i våra traditionella huvudmottagarländer minskas eller mattas. Antydningar i den riktningen har inte saknats från kretsar som önskar att biståndet framför allt skall gå till kommunistiska länder. Däremot bör kretsen av mottagarländer långsamt kunna vidgas allteftersom biståndsanslagen tillväxer. En allvarlig brist i ländervalsdiskussionen i årets utrikeshuvudtitel är att där helt saknas den princip som enligt vår mening bör vara ledmotivet för den svenska utvecklingsansträngningen: att hjälpa där hjälpbehovet är störst, att bistå de särskilt fattiga . Avsaknaden av denna riktlinje är så mycket mera anmärkningsvärd som speciella åtgärder för de minst utvecklade har diskuterats livligt inom FN . Rapporterna från Pearson, och förordar alla koncentrerade biståndsansträngningar för de fattigaste av fattiga. FN förordar i sin strategi att i-länderna vidtager särskilda åtgärder till förmån för de fattigaste . Hjälpbehovet har varit ett ledmotiv i svenskt biståndsarbete. Vi menar att det återigen är tid att slå fast denna princip och att bör uttala att svenskt biståndsarbete framför allt bör inrikta sig på de fattigaste . En anslutning från svensk sida till FN:s rekommendation stämmer väl med vår önskan om internationell solidaritet och social rättvisa och vår strävan att göra en kvalitativt betydande och värdefull insats i utvecklingsarbetet. I enlighet med denna uppfattning och då enligt tillförlitliga uppgifter redan erhåller ett betydande stöd från , kan vi inte finna det bistånd till som föreslås tillräckligt motiverat. Det stöd vi ger s. k. nationella befrielserörelser skall vara av humanitär natur och i likhet med övrig u-hjälp öppet redovisas. Att aktivt stödja revolutionära rörelser överensstämmer icke med den folkrättsliga noninterventionsprincipen och vår neutralitetspolitik. De uppfattningar som frodas i vissa läger om att tredje världens problem går att lösa genom revolutioner anser vi dessutom i regel sakna fog. Den satsning på bestämda ämnesområden som SIDA har utvecklat är löftesrik och vi tror att det finns goda förutsättningar för att på dessa områden familjeplanering, utbildning, landsbygdsutveckling, livsmedels- och vattenförsörjning göra en värdefull insats Familjeplaneringen utgör ett område, där svenska insatser har varit vägledande och bidragit till en gradvis förändrad inställning i dessa frågor. Detta har varit en förutsättning för ökande verksamhet också från andra länders sida. I växande utsträckning har också utvecklingsländerna hos oss sökt bistånd i sin strävan att få befolkningsutvecklingen under kontroll. En fortsatt inriktning av vår utvecklingshjälp till detta område är naturlig. Det är vidare angeläget att man genom systematisk analys av verksamheten samt specialiserad forskning når en fördjupad kunskap om hur resurserna bäst skall användas. Vi hälsar med tillfredsställelse att vårt i framförda förslag om ett särskilt nu ser ut att realiseras i så måtto att () i samverkan med svenska myndigheter har beslutat att inrätta ett centrum vid i för forskning och utbildning rörande den mänskliga fortplantningen. Utbildningen inom utvecklingsländerna är stadd under omprövning. De utbildningsorganisationer som har byggts upp, ofta efter mönster från industriländerna, har i många fall visat sig mindre väl lämpade för behov. Inom är man nu i färd med att utarbeta en ny utbildningsstrategi. SIDA bör aktivt deltaga i detta arbete. Landsbygdsutveckling är ett ämnesområde som röner allt större uppmärksamhet inom internationell biståndsgivning. SIDA har på ett förtjänstfullt sätt på ett tidigt stadium gripit sig an med dessa problemställningar och driver nu projekt i såväl och . Nya planeras i och . Resultaten är uppmuntrande menar biståndsmyndigheten och får stöd i sin uppfattning av såväl utländsk som inhemsk expertis. Om har gjort en vägledande insats på en del områden så finns det också fält där vi släpar efter. Dit hör utvecklingsforskningen. Flera andra länder som exempelvis och satsar en betydande del av sina biståndsanslag på forskning kring utvecklingsproblemen. I FN-strategin för 1970-talet uppmanas industriländerna att dels stödja forskningen i utvecklingsländerna och dels engagera en del av sin egen forskning i sökandet efter lösningar på utvecklingsländernas problem. Moderata samlingspartiet har vid upprepade tillfällen för betonat forskningens betydelse för utvecklingssamarbetet. Vi menar att de beslutande myndigheterna i såväl givarländer som mottagarländer i snabbt växande utsträckning måste få tillgång till fakta, till en ökad och fördjupad kunskap om utvecklingsfrågornas natur och biståndets mål och vägar. För de flesta länder gäller att systematiska analyser av hjälpverksamhetens resultat saknas. a. genom sin alliansfrihet goda förutsättningar att på detta område göra en insats och bidra till att ge u-landsbiståndet i världen nya verktyg och ny framstegstro. Antalet forskare som arbetar med utvecklingsländernas och utvecklingshjälpens problem är klart otillräckligt. Utvecklingsforskningen bör bl. a. målinriktas på att ta fram nya resurser på utvecklingsarbetets huvudområden: livsmedelsproduktion, utbildningsmetodik, sysselsättning, miljöbevarande åtgärder m. m. samt att utarbeta metoder för resultatvärdering. riksdag biföll vårt yrkande att frågan om vidgad akademisk forskning och utbildning om u-landsproblemen utredes. riksdag underströk betydelsen av u-landsforskningen. Den av begärda utredningen, som skall tillsättas av utbildningsministern, bör arbeta skyndsamt och komma med förslag om hur vårt u-landsbistånd i större utsträckning skall kunna inriktas på forskning och högre utbildning i u-landsproblemen. Därvid bör tanken på ett internationellt universitet för u-landsforskning och u-landsutbildning i vårt land prövas. En avgörande förutsättning för att utvecklingssamarbetet skall bli framgångsrikt är att handeln mellan och industriländerna främjas. Det är genom exportintäkter som i huvudsak måste finansiera sin nödvändiga import av utvecklingsviktiga varor. Trots detta har andel av världshandeln efter kriget sjunkit. bör verka för internationella överenskommelser som stöder i deras exportansträngningar och som motverkar skadliga svängningar i deras exportinkomster. Vårt eget handelspolitiska agerande bör inriktas på att så långt som möjligt stödja export. Det principbeslut som fattades inom ramen för () om ett generellt system för preferenser, varigenom färdigvaruexporten från skall ges en gynnsammare behandling i tullhänseende än motsvarande export från i-länder, kan förväntas ge goda effekter i detta avseende. Det är naturligt att inför en eventuell anknytning till EEC markerar att man önskar en fortsatt importvänlig inställning gentemot varor. Bundet eller obundet bistånd Det är beklagligt att en så stor del av den internationella biståndsverksamheten är förbehållen givarländernas näringsliv. En stimulerande internationell konkurrens går härigenom förlorad. möjlighet att bibehålla sitt obundna system förutsätter dock att även andra länder successivt övergår till en sådan ordning. Utsikterna härför har ljusnat betydligt då såväl som FN uppmanat sina medlemsländer att börja tillämpa ett obundet system. Missionens och övrigt enskilt humanitärt hjälparbete har med knappa resurser nått utomordentliga resultat i . Verksamheten hotas emellertid av medelsbrist. Det är i högsta grad angeläget att det statliga stödet till de enskilda organisationernas arbete i utvecklingsländerna vilket länge har legat på en låg nivå kraftigt förbättras. De erfarenheter som samlats i denna verksamhet bör också tillvaratas på ett bättre sätt än hitintills. Genom det goda samarbetet med folken i berörda blir också den verksamhet som stöds av missionen av stor omfattning. Utöver ca 10 000 inhemska lärare, läkare och annan sjukvårdspersonal har svensk mission ca 1 400 från hemlandet arbetande i . jämföras med att SIDA vid senaste budgetårsskifte hade 454 personer Enligt statistiken driver eller stöder missionen 2 100 bottenskolor med 230 000 elever, 390 mellanskolor med 68 000 elever och 46 realskolor och läroverk med 22 000 elever. 2 400 elever i sjukvårds- och hantverksskolor. Man har 73 sjukhus och sjukstugor med 130 000 inneliggande patienter och man har också 200 polikliniker med över 1,3 miljoner patienter . Missionen bedriver också radioverksamhet, som på lokala språk förmedlar nyhetsoch upplysningsprogram. För att denna värdefulla och omfattande verksamhet skall kunna upprätthållas och helst också utökas och följa med i den tekniska utvecklingen krävs stora materiella och personella resurser. Liksom andra enskilda organisationer svarar missionen själv för de personella insatserna. En förutsättning för en god utveckling av verksamheten är emellertid utökat materiellt stöd. SlDA:s biståndsregler bör enligt vår mening vidgas. Vad beträffar t. ex. anslag till byggnader och inventarier bör lägre krav än nu ställas på organisationernas egna bidrag. Även bestämmelserna för startbidrag bör uppmjukas. Resebidrag bör kunna utgå till personal som sysslar med undervisning, hälso- och sjukvård samt administration av sådan verksamhet. Möjligheterna att införa driftbidrag bör prövas i detta sammanhang. För oss framstår det som angeläget att genom SIDA anslag lämnas till förnyelse av byggnader, modernisering av institutioner och nyanskaffning av tidsenliga hjälpmedel för att möjliggöra bättre arbetsbetingelser, större effektivitet och ökad trivsel för dem som i i missionens tjänst arbetar med undervisning samt sjuk- och hälsovård. Detsamma gäller självfallet även dem som i andra enskilda organisationer bedriver seriöst arbete i . Även för här nämnda verksamhet gäller, att ovisshet om framtida anslagsutveckling är ett hinder för effektivaste arbete och bästa utvecklingseffekt i mottagarlandet. Enligt vår mening bör därför även i detta sammanhang uttala att det är önskvärt med en årlig ökning av . Både effektiviteten i u-landsbiståndet och den svenska hemmaopinionen skulle positivt påverkas av ett sådant uttalande. Vi förutsätter att anslagen ej förses med sådana föreskrifter att organisationernas handlingsfrihet låses. Med hänsyn till de låga bidrag som utgått till enskilda organisationers biståndsverksamhet anser vi det nu vara berättigat med en extra höjning. I nästa budgetårs riksstat bör därför inom fältverksamhetsanslaget upptas en anslagspost på lägst till missionens och andra enskilda sammanslutningars arbete i utvecklingsländerna. Missionen och övriga humanitära frivilligorganisationer har också visat sig vara effektiva informationsspridare till svenska folket. Den positiva inställning till u-landsbistånd som finns hos allmänheten baseras i stor utsträckning på de enskilda organisationernas insatser. sökningar ger ofta entydiga besked härom. Det är därför rimligt att en avsevärt större del av SIDA:s informationsanslag fördelas mellan de humanitära organisationerna. Det är beklagligt att regeringens negativa attityd till företagsetableringar i har lagt hinder i vägen för utvecklingen av ett fruktbärande samarbete mellan det svenska näringslivet och de svenska biståndsgivande myndigheterna. Vi anser att betydande fördelar för skulle kunna uppnås om ett ökat samarbete etablerades. Det gäller inte bara gemensamma projekt utan även det informationsflöde om arbetet i , som borde kunna bli till nytta för alla parter i det svenska utvecklingsarbetet. SIDA förklarar nu i sina petita att man ämnar satsa mer på industriell utveckling. Styrelsen avser att till sig knyta en grupp industriexperter som skall kunna ge råd om hur ett svenskt industribistånd bör byggas upp. Det är att hoppas att denna nya giv från biståndsmyndigheternas sida kommer att leda till ett saknat samarbete. SIDA bör verksamt kunna bidra till att pröva förutsättningarna för intensifierad industriell verksamhet i utvecklingsländerna samt ta initiativet till särskilda projektgrupper för skilda utvecklingsländer. Gemensamma s. k. paketprojekt, som syftar till en allsidig utveckling av såväl samhällsfunktioner som näringsliv i en hel region, där SIDA står för vissa delar av projektet och ett företag eller en grupp av företag för andra delar skulle kunna bli värdefulla inslag i den svenska u-hjälpen. Det statliga biståndet skulle kunna svara bl. a. för sådana infrastrukturella investeringar som kan bli nödvändiga för att från utvecklingssynpunkt angelägna privata investeringar skall kunna genomföras. Staten kan också medverka genom finansiering av sådana följdinvesteringar i samband med en företagsetablering som inte är nödvändiga för lönsamheten men från andra synpunkter önskvärda för u-landet. En industrianläggning kan kompletteras med en yrkesskola, ett statligt jordbruksprojekt med enskild livsmedelsindustri. Särskilt bör den arbetskraftsintensiva mindre och medelstora industrins betydelse för sysselsättning uppmärksammas. Ingenting kan mer verksamt bidraga till ett ökat kapitalflöde till än om ett gynnsamt investeringsklimat utvecklas i dessa länder. En förutsättning härför är att utländska investeringar skyddas mot diskriminerande behandling. Detta kan ske genom att företagen i i-länderna erbjuds försäkring mot de så kallade politiska riskerna. ram pågår ett arbete för att få till stånd ett multilateralt garantisystem. I avvaktan på detta har flera länder infört nationella garantisystem. Så har även skett i . Tyvärr har det svenska systemet emellertid försetts med sådana begränsningar och villkor att det faktiskt ännu inte kommit till användning. Kanske kan man säga att regeringen har lyckats med konststycket att både upprätta och inte upprätta ett garantisystem. Vidare finns det inget som helst sakligt skäl för att garantisystemet endast skall gälla de sju s. k. huvudmottagarländerna för svenskt bistånd. Denna restriktion måste slopas. Även om en viss svensk prövning kan vara befogad så får den inte vara för restriktiv. Grundläggande för bedömningen bör vara u-landets egen mening att investeringen är önskvärd och passar in i landets utvecklingsplan. Statens roll bör emellertid inte bara begränsas till den passive garantigivarens. Vi vill föreslå att ett utvecklingsbolag för investeringar i , ägt av staten och näringslivet gemensamt, skapas. Investeringsbenägenheten skulle kunna öka genom att kreditförsörjningen blir enklare liksom kapitalanskaffningen; en jämnare riskfördelning skulle kunna erhållas. Inom ramen för ett sådant utvecklingsbolag borde också en samverkan mellan SIDA och de u-landsinvesterande företagen kunna förenklas och effektiviseras. Genom ett sådant utvecklingsbolag skulle vi i vårt land få ökad förståelse för och kunskap om den betydelse som näringslivets investeringar har för . Det ligger nära till hands att föreslå den ägandeform som man stannat för vid en del andra former för ekonomisk samverkan mellan stat och näringsliv, nämligen att av aktiekapitalet ägs av staten och av näringslivet.