mot · FU0246 · 1971-01-15 00:00:00 — om ändrade grunder för det statliga partistödet, m. m. I en demokrati borde det vara en självklarhet att den i befintliga politiska oppositionen har tillfredsställande arbetsmöjligheter. Utvecklingen under har emellertid gjort att oppositionens möjligheter att hävda sig mot regeringen undan för undan har minskat. I jämlikhetens namn borde därför en utjämning av arbetsmöjligheterna ske. De sämst ställda grupperna, dvs. oppositionspartierna, måste genom olika reformer ges vidgade möjligheter att bedriva sin verksamhet. Innehavet av regeringsmakt ger tillgång till stora personella resurser i departementen. Härigenom kan regeringspartiet utnyttja en betydande utredningskapacitet som oppositionen inte har någon motsvarighet till. Det förtjänar dessutom i detta sammanhang att påpekas, att det skett en stark politisering av tjänsterna i Kungl. Maj :ts kansli genom att framför allt ett antal yngre socialdemokrater har tagits direkt från parti- eller till dessa tjänster. Det kan i detta sammanhang genmälas att samtliga riksdagsmän har tillgång till . Denna inrättning, som i och för sig är nyttig och utför ett förtjänstfullt arbete, kan dock på intet sätt jämföras med den utredningskapacitet som finns i Kungl. Både såväl kapacitetsmässigt som till sin karaktär rör det sig här om två skilda saker. I kammardebattema finns också klara skillnader mellan regeringens och oppositionens möjligheter att hävda sina intressen. Statsråd äger rätt att bryta uppgjord talarlista när som helst med undantag för begärd replik, medan motsvarande rätt inte tillkommer någon annan kategori. I praktiken har detta lett till allvarliga olägenheter. Statsråden har kunnat gå in i en debatt med ett ofta mycket långt anförande, medan oppositionens talesmän varit hänvisade till ett starkt begränsat antal korta repliker. Detta har lett till en snedvridning av debatten, som dessutom ibland i vissa massmedia gett intryck av att oppositionsföreträdama inte har velat fortsätta meningsutbytet. Vissa andra företeelser, som blivit allt vanligare , förtjänar att påpekas i detta sammanhang. Det gäller bl. a. oppositionens representation i statliga utredningar och styrelser. Då några egentliga regler för hur denna representation skall ske inte finns, ges här spelrum för betydande godtycke av regeringen. Det naturliga förhållandet att det är respektive parti som självt nominerar sin representant har alltmer åsidosatts. Det har blivit allt vanligare att vederbörande statsråd tar en informell kontakt med den oppositionspolitiker som han önskar se i det aktuella fallet. Denna ordning är klart otillfredsställande. Det förhållandet att etermedia i har monopolställning och är ytterst ansvariga inför regeringen har lett till en betydande vänstervridning, som inte är förenlig med mediets monopolställning. Denna vänstervridning har ständigt varit föremål för kritik och diskussion i den offentliga debatten . Då är emellertid att märka att den allvarligaste vänstervridningen torde ligga i allt det som inte visas. Skilda samhällsföreteelser anses inte, uppenbarligen av politiska skäl, vara värda någon uppmärksamhet, trots att de är det från journalistiska utgångspunkter. Ur demokratisynpunkt måste det vara en angelägen uppgift att så långt som möjligt rätta till ovanstående förhållanden. Ett system måste skapas som bättre än nu tillgodoser oppositionens legitima arbetsmöjligheter. Detta kan ske genom att en ny typ av partistöd införes. Det måste vara så utformat, att det kompenserar oppositionspartierna för alla de automatiska fördelar som ett regeringsinnehav innebär för ett parti, bl. a. i form av ökade möjligheter att utnyttja offentligt anställd och betald arbetskraft för utredningsändamål. Partistödet skulle konstrueras på så sätt, att varje i representerat parti som åtnjuter denna representation genom att ha passerat fyraprocentsspärren erhåller ett grundbidrag. av det disponibla partistödsbeloppet avsätts till detta ändamål. Resten av beloppet fördelas mellan de därtill berättigade partierna på så sätt, att parti som ej är representerat i regeringen erhåller högre bidragsbelopp än regeringsparti. Detta innebär samma princip som redan är använd vad beträffar fördelningen av kansli stödet till riksdagspartierna. Detta torde i så fall kunna upphöra att utgå, under förutsättning att en uppräkning sker av det totala partistödsbeloppet som kompenserar bortfallet av kanslistödet. Fördelarna med detta system är uppenbara. Någon form av ett oppositionens utredningsinstitut som ibland diskuterats blir obehövligt. Oppositionspartierna kan själva bygga upp den typ av politiska kanslier som passar dem bäst. Jämlikheten med regeringspartierna eller -partiet och oppositionen ökar. Beträffande ökad jämlikhet i kammardebattema mellan statsrådsledamötema och oppositionens ledare, kan detta lösas på i princip två sätt. Antingen upphävs rätten för statsråd att bryta talarlista, eller också ges oppositionspartiernas ledare också denna rätt. Då det förefaller smakligare och dessutom mera praktiskt sett ur debattsynpunkt att nivellera uppåt än nedåt, torde det mest lämpliga vara att ge ordförande för partigrupp i samma rättighet. Vad avser oppositionens representation i parlamentariska utredningar o. d. är det svårt att uppställa några precisa regler härför. Om man är ense om principen att det är respektive parti som skall nominera sina representanter i dessa sammanhang, torde dock detta böra framhållas i skrivelse till Kungl. Frågan om ett avskaffande av radio/TV-monopolet avser jag inte vidare att ta upp i denna motion utan återkommer i annat sammanhang. Med stöd av vad som anförts i motionen hemställer jag att ändrade regler för fördelningen av partistödet införs enligt ovan angiven modell, att ändring av riksdagsstadgan sker så att ordförande för partigrupp i äger erhålla ordet på samma villkor som statsråd, samt att i skrivelse till Kungl. Maj :t påtalar att representation för oppositionspartierna i parlamentariska utredningar o. d. skall ske på grundval av de av respektive partier gjorda nomineringarna.