mot · FU021367 · 1971-04-13 00:00:00 — Uten at en kjenner full trygghet overfor rettsvesenet er det vanskelig å skape indre, personlig trygghet i et samfunn. Men, som allerede sagt, må det kanhende först og fremst skapes ökonomisk trygghet. Samene må vaere for at ikke deres ökonomi blir undergrävd utefra. er saerlig viktig i en så dynamisk tid som vår, hvor mineralressurser, kraftkilder og teknikk betyr mer og mer i vårt kulturelle verdisystem. Det må skaffes sikkerhet for at de områdene som skaffer levemåten for samene ikke blir tätt fra dem, enten det nå blir oppdaget drivverdige mineralforekomster eller ved vassdragsutbygging. Ökende trafikkkrav med veibygging, buss- og biltrafikk kan og komme til å bryte ned mye av det ökonomiske grunnlaget, dersom det ikke blir tätt tilstrekkelig omsyn til samenes tradisjonelle interesser. Det kan ikke vaere statsadministrasjonens sak å söke å hindre at det samiske område blir nyttet ut i den möderne ökonomis tjeneste, men den må i alle hove söke å hindre at samene og blir nyttet ut. Hvordan dette best vil kunne skje, vil bli utviklet senere. Så sterk som industri-sivilisasjonens ekspansjonstrang er, ligger det her en avgjort färe. Det en må söke å nå fram til i den ökonomiske politikken, er med andre ord en form for symbiose, gjensidig avhengighet og gjensidig utbytte. Utviklingen i reindriften har, som nevnt, vist en tendens til yrkessolidaritet i stedet for folkesolidaritet. Men skal samene kjenne seg i sin egen kultur, må også folkesolidariteten utvikles. Det må bli skapt jamvekt mellom de to solidaritetsformene. Det som skaper folkesolidariteten, er alt det som er felles i livsform og livsstil. De fleste av relasjonene mellom mennesker er basert på språket, derför er felles språk av uvurderlig betydning når det gjelder å skape solidaritet mellom mennesker. Uten at ens språk er godkjent av samfunnet som brukbart och likeverdig, kan det ikke bli skapt kulturell trygghet. Betydningen av å konsolidere samisk språk kan derför vanskelig framheves for sterkt. Her vil skoleproblemene naturligvis bli av grunnleggende betydning. En må finne fram til en ordning av undervisningen som skaper muligheter for å laere begge språk uten vansker. At dette lar seg gjöre, er vist gjennom de mange land som har löst problemet. Men det er naturligvis mulig at det må skje gjennom en viss omlegging av undervisningssystemet i samiske områder. vil bli dröftet senere. Viktig er det og å öke det arbeid som er satt inn på å styrke samisk håndverk og kunstindustri. kommer av at språket og etiske og estetiske normer hörer til de ting som först laeres under innlaeringsprosessen i en egen kultur. De blir i det hele tätt innlaert så tidlig at overleveringen fra aettledd till aettledd för en stor del föregår i barnegenerasjonen. En parallell utvikling av folke- og yrkessolidariteten vil kunne öke trygghetskjenslen også på sosiale og ökonomiske felt, slik at tiltakslyst og tiltaksevne blir styrket. betyr igen, med andre ord, at en styrkelse av den kulturelle egenart vil kunne påskynde övergången til et möderne ökonomisk system uten å skape personlige og kulturelle konfliktsituasjoner av nevneverdig omfång. Längre fram anför kommittén: minst fra siste halvpart av förrige hundreår av bie Statens politikk overfor samene sterkere preget av den »direkte politikks» linje. Det vil si at samene i störst mulig utstrekning skulle vaere likeberättiget med norsktalende borgere individuellt sett. synet, som föydde seg naturlig inn i den tids liberalistiske menneskesyn, tog dermed ikke tilstrekkelig omsyn til samene som egen folkegruppe. Ettersom samene for det förste jo alltid har vaert en minoritetsgruppe i landet, og for det andre etter hele egenarten av sin kulturform ikke har utviklet sterke politiske organer, måtte dette synet på like rett for alle individer före til at de spesielt samiske synspunkter ofte kom til å bli stående i bakgrunnen, om de da i det hele tätt kom fram. En naturlig konsekvens av alt dette blev den sterke assimileringskampanjen som satte inn ved övergången til vårt hundreår. Men etter hele det sosiale synet som grodde fram, saerlig i mellomkrigstiden og hvor det blir medgitt at individet ikke kan bli sett isolert fra sin gruppe (enten det er yrkesgruppe eller etnisk gruppe) blir det og mer og mer medgitt at like rettigheter ikke nödvendigvis trenger bety identiske rettigheter, men rettigheter, som svarer både til individets og gruppens behov. pekte Hans J. sterkt på i föredrag på konferensen i Karasjok (Beretn. 56.). Et syn som dette samsvarer også med resultatene i möderne samfunnsvitenskap. Denna norska kommitté hade utsetts av Kirke- og Undervisningsdepartementet. Kommittén hade fått följande mandat: Komiteen skal utrede prinsipielle sider av de samfunnsspörsmål som knytter seg til samene, og föreslå konkrete tiltak av ökonomisk og kulturell art for å gjöre det mulig for samene å dyktiggjöre seg og utfolde seg i samfunnet. I liksom i står majoriteten av samerna utanför renskötseln. I såväl och som utgör likväl de renskötande samerna en för samerna i sin helhet såsom etnisk grupp mycket väsentlig faktor. I kan de renskötande samerna anses såsom en dominant grupp för samekulturen. I det modema svenska organisationssamhället kan de renskötande samerna anses som en i hög grad underprivilegierad grupp. Jämför man de renskötande samerna med t. ex. arbetarna i , faller det i ögonen, att arbetarna har många vägar öppna till bestämmande inflytande på arbetarnas egna villkor. De har för det första av rättsordningen tillförsäkrats strejkrätt. I kraft av strejkrätten och föreningsrätten kan arbetarna bygga upp en stark organisation, som har vad som kallas sanktioner till sitt förfogande. Sanktioner betyder alltså maktmedel, som kan sättas bakom ordet. För arbetarna är givetvis strejkrätten en utomordentligt effektiv sanktion. Arbeterna är vidare i den situationen, att de effektivt kan utnyttja den allmänna rösträtt, som den gällande rättsordningen ställer till förfogande. I det spel mellan olika intressegrupper i samhället, där sanktionsmöjligheterna har så utomordentligt stor roll, är arbetarna alltså en i hög grad privilegierad grupp. De har en utmärkt förhandlingsposition. Arbetarna har vidare liksom bönderna stor ekonomisk makt. Fackföreningarna tillhör våra största förmögenhetsägare. Samerna utgör i jämförelse härmed, som nämnts, en utomordentligt underprivilegierad grupp. Någon som helst sanktion, som skulle kunna jämföras med strejkrätten, äger samerna icke. En strejk från samernas sida, nedläggande av renskötseln, är uppenbarligen ett ineffektivt vapen. Vidare är samerna en så liten grupp, att deras politiska rösträtt i praktiken icke spelar någon nämnvärd roll. När det gäller för samerna att söka hävda sina intressen ifrån underläget beträffande sanktionsmöjligheter, är samema i samma situation som vissa andra underprivilegierade grupper i samhället, vilka också saknar effektiva sanktionsmöjligheter. Vad som kan hjälpa dessa grupper är framför allt ett effektivt spridande av sanningen om de förhållanden, gruppen lever under. Detta måste omhänderhas av organisationer. är för sanktionslösa grupper den enda eller nästan den enda effektiva vägen att skapa en plattform åt gruppen i samhället. En ytterligare väg, på vilken samerna kan skaffa sig bättre utrustning i sanktionshänseende, är den fastighetsrättsliga. Beträffande samernas rätt till land och vatten har Höyesterett avsagt dom i mål om reglering av vattnets avrinning ur sjön i Troms fylke (Bil. A), till vilken dom hänvisas.1 Denna dom återgår på samisk rätt enligt lära. uttalar i Lappiske Rettsstudier (1933) s. 85: mener at lappene sökte rettens stadfestelse på den slags overdragelser,2 fordi den lappiske arverett på dette område avvek fra den svenske landsrett; derför hadde arvingene et saerskilt behov för en annan titel til landet enn den de hadde gjennem arvefallet. 1 Jfr LSU 34/1963. 2 Nämligen av skattefjäll och skatteland. kommer mig at denne förklaring av forholdet er noe kunstig; det er neppe sannsynlig at lappene har resonnert över den forskjellige svenske og lappiske opfatning om arverett til fast eiendom. De har vel heller ikke gjort sig op noén mening om at det kunde vaere nödvendig å ha en »titel» til eiendomen. Det er naturligere å forklare forholdet på den måten at lappene oprinnelig måtte ha siidaens samtykke til å overta »landet», og at de derför efteråt svensk administrasjon og jurisdiksjon var innfört, i stedet henvendte sig til den svenske domstol. Hos skoltelappene har forholdet helt til den siste tid vaert slik at det var norraz som hadde den avgjörende bestemmelse om fordelingen av jorden. Såfremt denne opfatning av forholdet er riktig, vil det si at den enkelte lapps eller lappfamilies rett til landet bäre var en bruksrett som til og med var avhengig av sii'daens samtykke. Det var således siidaen som til syvende og sist hade den avgjörende rett över szTdaområdet. Ut fra dette syn på rettighetens beskaffenhet blir uttalelsene fra det syttende århundre om at »landet» ikke blev skiftet, helt förklarlig. Efter lappisk opfatning har retten till »landet» fortonet sig på en annen måte enn almindelig eiendomsrett til en lösöregjenstand. Det forelå i virkeligheten bäre en bruksrett som til og med var avhengig av ,n7c/aförsamlingens sanksjon. svenska kommittébetänkande finns (s. 71 f.) liknande, i väsentliga avseenden riktiga uttlanden om samisk rätt och om samebyn. Altevatndomen stadfäster det urgamla samebyområdet. Rätten till området innehas sedan mycket gammal tid av samebyn. Citerandet av samebyns skattläggning är härvidlag av utomordentligt stor betydelse. Höyesteretts prövning av målet innebär, att samernas rätt till land och vatten icke härleds från kronan och icke har sitt ursprung i renbeteslagarna. Renbeteslagarna framstår i ljuset av Altevatndomen klart som regulativ, vilka icke påverkar samernas privaträttsliga rätt. Bestämmelserna om fondering av ersättningsmedel är förmyndarpräglade sådana regulativ. har en i dom angående viss fråga i samband med reglering av bl. a. uttalat följande: Av det sagda framgår, att lapparna i vad avser renskötsel på de överdämda områdena tillförsäkrats rättigheter liknande dem, som eljest tillkomma markägaren, och att markägandet där icke är förenat med rätt till renskötsel. Vid sådant förhållande bör enligt grunderna för 9 kap. 48 § 3 vattenlagen ersättning till lappfonden beräknas till fulla värdet och hälften därutöver. Med ledning av historiska fakta och den sålunda av och Höyesterett gjorda bedömningen synes samernas urgamla rätt till land och vatten även där den är svagast utbildad rätteligen böra karakteriseras som en medäganderätt. Denna uppfattning har också gjort sig gällande, t. ex. under förarbetena till första kodicillen till gränstraktat beträffande gränsen mot . I det följande användes termen medäganderätt beträffande samernas rätt till land och vatten, utan att detta innebär något ställnings tagande i frågan, huruvida samerna möjligen har en ännu starkare rätt. Framställningen återkommer längre fram till de rättsliga förhållandena. (Jfr uppsatsen samerna av sameombudsmannen i Sociala meddelanden nr 56/1966 samt uppsatsen privaträttsliga rätt till land och vatten av samma författare i för Rettsvitenskap nr 1/1968). Källorna till landsmötets samepolitiska program utgöres av protokoll och resolutioner från 24 landsmöten alltsedan det första landsmötet, som hölls i . I dessa handlingar liksom i tidningen årgångar alltsedan 1919 tecknar sig samefolkets strävanden med stor konsekvens. I protokollet för det XXII landsmötet i (bil. ingår samlingen Samernas vilja, resolutioner, beslutade av samernas XVIIXXI parlamentariska landsmöten år 19621966. Landsmötets samepolitiska program kan sägas i sina huvuddrag innebära följande. Inom finnes ett icke ringa antal minoriteter såsom svenskarna i , tyskarna, färingarna och grönländarna i , finnarna i m. fl. Ehuru samerna icke i något land har en självstyrelse jämförbar med t. ex. Alands eller , har landsmötet likväl grundade anspråk på att vara den institution och den enda institution, som företräder samerna i . Ifråga om parlamentarisk organisation uppfattas de svenska samerna av de övriga samerna som föregångsgrupp. har till medlemmar samebyar och sameföreningar, som väljer ombud till landsmötet. Organisationsanslutningen bland samerna är så gott som total. Samerna står här långt framom de flesta andra intressegrupperingar i vårt land, som har liknande inriktning. Enligt den , då riksförbundet bildades, gällande målsättningen i stadgarnas § 1, vilken går tillbaka till tiden års landsmöte, skall SSR tillvarataga och befrämja de svenska samemas ekonomiska, sociala, administrativa och kulturella intressen med särskild hänsyn till renskötselns fortbestånd och sunda utveckling. SSR har alltså anspråk, grundade i den representativa demokratins och rättsstatens väsen och principer, att genom egna organ företräda samerna även i förvaltning och rättslig vård av samernas gemensamma nyttigheter, rätten till land och vatten och lappfonden härunder inbegripna. I SSR:s uppgifter ingår i enlighet härmed bl. a. även att lämna medlemmarna service i olika avseenden. Denna service är viktigast när det gäller samebyarna. De konservativa krafterna vill gärna ställa samebyarna i beroende av enbart kronans rådgivning och service. Byarna ställs då en och en mot en mäktig, av kronan uppbyggd mångförgrenad organisation med traditionell dominans, stora resurser och betydande makt över såväl samebyn som den enskilde renarbetaren. Samma monopolisering av samernas kontakter utåt mot samhället som under de gamla lappfogdarnas tid kan befaras uppkomma. I kritiska situationer, då samerna ställs mot kronan som exploatör, blir beroendet av krono organ för service farligt för samemas intressen. I fallet Stikkengruvan i har det visat sig att den administrativa skaderegleringen lett till oklar ansvarsfördelning och oreda, vilket är till men för samerna. I Lossenmålet skall samernas gemensamma rätt enligt Högsta domstolens beslut tillvaratagas av kronoorganet kammarkollegiet. Det borde då vara självklart, att kollegiet vid sin bedömning av frågan med sig adjungerade samebyarnas företrädare. Kollegiet har emellertid efter beslut och Högsta domstolens remiss till kollegiet icke på något sätt tillfrågat samerna hur de anser att deras gemensamma rätt och intressen skall tillvaratagas. Detta bestämmer kronoorganet kollegiet tydligen själv utan att samerna är representerade vid rådslagen. Givetvis skall samerna samarbeta med myndigheterna. Under angivna betingelser ges emellertid icke möjlighet till samarbete. Vidare måste ett verkligt samarbete ske på lika villkor. Enligt landsmötets mening måste nu besinnas den verkliga innebörden av det nuvarande systemet. I rättegångar står kronan som både kärande (exploatör) och svarande (för samerna) på en gång i samma mål. Kronan som exploatör uppträder inom bl. a. skogsbruk, gruvor, vattenreglering och järnväg. En omfattande skadereglering sker icke vid domstolar under full offentlighet utan innanför ämbetsverkets stängda dörrar, där samemas företrädare får kämpa en ojämn kamp mot en motpart, kronan, med jätteresurser på maktens och penningens område. Detta sker med stöd av 5 § renbeteslagen, som ger samernas rätt en i svenskt rättsliv eljest helt okänd värnlöshet genom expropriation utan domstols medverkan. Systemet kan icke läggas tjänstemännen till last. Landsmötets allvarliga principiella avståndstagande riktas mot den svenska lagstiftaren av 1886, 1898 och 1928. Lagstiftaren borde tillsett, att samema fått juridisk hjälp i lagstiftningsarbetet av en kvalificerad person, som stått fri gentemot kronan. Så skedde dock icke. Kronan borde ha tillsett, att samerna redan i avvittringen och in fått biträde av en dylik person. Istället blev samerna helt beroende av kronoservice. I direktiven rennäringssakkunniga talas om att samerna själva bör bestämma rörande renskötselns rationella organisation och sköta sina egna ekonomiska angelägenheter. 68/1962 uttalas att samerna själva i inbördes samverkan bör genomföra rationaliserings- och effektiviseringsarbetet i rennäringen. Landsmötet konstaterar, att landsmötet, valda representanter för samefolket i , talar för samerna själva och anger samernas vilja. Vad landsmötet uttalar är alltså uttalat av samerna själva i de återgivna direktivens mening. Detsamma gäller den av landsmötet valda styrelsen, det av styrelsen valda arbetsutskottet, valda kommittéer och särskilda valda eller befullmäktigade representanter och organ, som under ansvar handlar mot bakgrunden av landsmötets resolutioner och beslut. I den representativa demokratins och rättsstatens väsen ligger, att samefolkets vilja just på det nu sagda sättet kommer till uttryck; tillfälligt sammankallade folkmöten eller tillsatta personer talar endast för sig själva. Det är mot bakgrunden av det anförda klart, att riksförbundet måste ha en egen serviceapparat, egna verktyg att arbeta med. Här intar sameombudsmannen och samekonsulenter med erforderliga assistenter en betydelsefull plats. Samerna hyser framför allt fruktan för att vad som i kallats kronärtskockpolitik skall kunna tillämpas mot dem, d. v. s. att man bemäktigar sig del efter del av samernas land och rättigheter utan att någonsin verkställa en samlad bedömning av det underlag, som inom landet erfordras för att säkra renskötselns och därmed samekulturens bestånd. Det bör observeras, att det finns många ödegårdar i landet, men intet öde renskötseldistrikt. Renskötseln är icke någon vikande näring. Dess förutsättningar är goda och genom samarbetet med bl. a. slakteriorganisationen kan räntabiliteten höjas avsevärt. Samerna anser att de endast i förening kan stå emot det betydande tryck, som riktas emot samerna och deras marker i samband med främst kronoexploateringen och turismen. Landsmötet måste erkännas i svensk lag. Rikets högsta myndigheter och samerna Den samiska minoriteten i landet har en naturlig strävan att bevara sin språkliga och kulturella egenart. I samernas kulturella kamp såsom nationell minoritetsgrupp utgör rättskämpen en väsentlig del såsom kulturferment. Beträffande samerna som helhet i synes erkännandet av, att har en samefråga, icke ha givits i fullt officiell form. deltar visserligen i Nordiska samarbetsorganet för same- och renskötselspörsmål, vars ärenden omhänderhas av , men häri ligger endast ett partiellt och otillräckligt erkännande av samefrågan. I departementsstadgan användes beträffande olika uttryck för departementets befattning med den del av den svenska samefrågan, som gäller rennäringen. Ehuru samerna har det bästa samarbete och de bästa erfarenheter av verksamhet på rennäringens område, kan den tanken ligga nära, att borde ha samefrågan som sådan i om hand, som samordnande, med bibehållande av näringsfrågorna i ett näringsdepartement och av arbetsmarknadsfrågorna i ett arbetsdepartement. Kultur- och näringsliv utgör i samernas fall ett odelbart helt. En av de allra viktigaste uppgifterna för en svensk samepolitik är att finna föreningsband, bindemedel, emellan de renskötande samerna, å ena, samt de urbaniserade m. fl. ej renskötande samer, å andra sidan. I detta sammanhang må erinras om utbildningsministerns uttalanden på nittonde självständighetsdag , då statsrådet bl. a. anförde: är det de bägge synagogorna kom till. är det också riksdag lörlänade er fullständiga medborgerliga fri- och rättigheter. Vi finner det naturligt, att de svenska judarna dels i egenskap av en gammal särpräglad minoritet i vårt land, dels i egenskap av nyinvandrare kräver att få sina kulturella och konfessionella behov tillgodosedda inom ramen för det svenska samhället. Det är en del av ett större problem, som möter oss här i . har varit ett land, från vilket människor har sökt sig bort till främmande länder. söker sig människor från främmande länder hit till oss, och vi svenskar är ovana vid minoriteter, ovana att ta hänsyn till dem, som inte är exakt som vi. Därför blir vi lätt tafatta och trubbiga både såsom samhälle och som enskilda indi vider, och vi har väl ännu inte som nation satt oss in i den situation som uppstår när minoriteter blir en stor och växande folkgrupp av allt större betydelse. Och därmed har jag nått till slutorden i mitt anförande. Som anknytning till vad jag började med att säga om förhållandet mellan internationalism och firandet av nationaldagar och nationalism, skulle jag väl helt enkelt kunna uttrycka min tes så här. För vår tid är internationalism en avgörande utgångspunkt. Vad kräver av är främst att över gränserna vidga den idé om solidaritet och samverkan, som så starkt funnit gensvar hos enskilda nationer. Vår främsta nationella strävan bör vara att i praktisk gärning söka förverkliga idén om frihet och trygghet mellan folken. Men internationalism betyder utjämning och inte likriktning. Den förutsätter för att kunna vinna styrka en respekt för människors särprägel och folks identitet. För att kunna leva måste den kunna låta leva. 67/1968 har beträffande särskild skola för judiska barn uttalats bl. Denna fråga bör bedömas under hänsynstagande till en lång historisk utveckling, som innebär att ett folk parallellt med sin anpassning till vårt och andra västerländska samhällen funnit angeläget och lyckats med att bevara en nationell och kulturell identitet. Enligt min uppfattning måste denna strävan respekteras och jag finner häri speciella motiv för att tillstyrka fortsatt statsbidrag till . Samefrågan är en kulturfråga, som bör omhänderhas av . Det måste vara möjligt för sameungdomen att »välja samiskt» i sitt liv. Samefolket såsom nationell minoritet Redan i förarbetena till första kodicil till gränstraktaten med samernas talas om nödvändigheten att konservera bevara den samiska nationen. Man hade klart för sig, att särskilda åtgärder krävs för tillvaratagande av en sådan etnisk minoritetsgrupps intressen. Starka intressegrupper i vårt samhälle såsom arbetarna och bönderna kan, som redan antytts i inledningen, utnyttja ett nät av förbindelser, relationer, samt rättsliga, sociala, ekonomiska och statusmässiga faktiska förhållanden i samhället till den egna gruppens fördel. Vad samerna beträffar saknas ett liknande nät av kontakter att bygga på vid gruppens strävan framåt i samhället. Förhållandet mellan minoriteten och landets myndigheter måste emellertid karakteriseras av polarisering. Detta innebär, att ett samspel måste ske mellan två poler, samernas pol och myndigheternas pol. Den pol, som behöver stärkas, är givetvis samernas pol. Myndigheternas pol är ju sedan gammalt till övermått tillgodosedd, när det gäller samerna och befattningen med samernas förhållanden. Om den samiska nationen i enlighet med en gammal traditionell målsättning i skall kunna bestå, erfordras att allt göres för att säkerställa ett mångsidigt näringsliv för samerna. Det måste bli fråga om ett kombinationsnäringsfång, där det enskilda hushållet får sina inkomster från renskötsel, turism, fiske (flygfiske), sameslöjd, jakt och förtjänstarbete och där alltså det enskilda hushållet sättes i centrum. Framstegsarbetet skall inriktas på att maximera det enskilda hushållets inkomster, icke på att ensidigt främja rennäringen, abstrakt uppfattad såsom en fristående näringsgren. Till följd av renskötselns kollektiva natur föreligger i hög grad förutsättningar för rationell arbetsfördelning till gagn för ett kombinationsnäringsfång. De starkt markerade topparna i renskötselns arbetskraftsbehov under ett renskötselår innebär också, att behovet av kombinationsnäringsfång är mycket stort. Landsmötet önskar en folkvänlig politik gentemot samerna. En politik, inriktad på att sprida välmåga i , som det uttrycktes landsmöte. Istället för ett övermäktigt myndighetstryck mot samerna, som behandlar dessa som stora barn för att låna ett annat uttryck års landsmöte erfordras en verklig polarisering eller maktfördelning, där samerna icke längre enbart är hänvisade till att stå som ödmjuka supplikanter.