mot · FU021368 · 1971-04-13 00:00:00 — ansvar för den regionala planeringen understryks och dess resurser i detta avseende förstärks i samband med den nya länsstyrelseorganisationen, och detta torde medföra att samarbetet mellan och fjällkommunerna intensifieras, då icke sällan fjällkommunernas resurser måste kompletteras med de resurser som har och kommer att förfoga över. Den nya kommer att få en stark lekmannarepresentation. Det är naturligt att i denna sin nya utformning måste anses vara väl skickad att handha de regionala planeringsuppgifterna. Som ett uttryck för denna uppfattning kan man anföra att statsmakterna nu är beredda att från lantbruksnämnden, länsarbetsnämnden, länsbostadsnämnden och länsskolnämnden överföra uppgifter av översiktlig regionalpolitisk innebörd till den nya för avgörande. i detta läge undandra inflytande över beslut i markförvaltningsärenden ovan odlingsgränsen synes vara inkonsekvent. De samarbetsformer som tillämpats mellan och kommunerna inom den översiktliga regionala planeringen kommer under sådana förhållanden i fortsättningen knappast att kunna praktiseras ovan odlingsgränsen. Organisationsplanen sådan den redovisas i propositionen ger otvetydigt vid handen att det avgörande inflytandet i fråga om rennäringsdelegationens handläggning av markförvaltningsärenden ovan odlingsgränsen i verkligheten till stor del skulle komma att ligga hos lantbruksstyrelsen. Denna skulle sålunda bli den myndighet som kommunerna, näringsutövama och även skulle ha att förhandla med innan frågorna slutgiltigt kunde avgöras på det regionala eller kommunala planet. Den omständigheten att t. ex. landshövdingen skulle vara ordförande i rennäringsdelegationen skulle inte på något sätt förändra denna bild. Detta skulle leda till allmän osäkerhet såväl i kommunerna som hos länsmyndigheten. Man borde därför söka finna en annan ordning än den propositionen utstakat för förvaltning av områdena ovan odlingsgränsen. Åtskilligt talar för att borde handha denna uppgift. Skulle emellertid lappväsendets avskaffande innebära att en annan ordning än den som gäller bör accepteras, då ligger det nära till hands att man i fråga om vissa ärenden som handläggs inom rennäringsdelegationen tillämpar samma förhandlingsprocedur som gäller för andra översiktliga samhällsplaneringsfrågor inom lantbruksnämnden. Dessa frågor torde nämligen enligt vad som kan förväntas av arbetsordningen för den nya efter beredning i lantbruksnämnden komma att föredras för lekmannastyrelsen i och därefter överlämnas för avgörande till central instans. Åtskilliga frågor av här diskuterad art borde analogt med ovanstående kunna lämnas med fullt förtroende till den nya för avgörande, medan de viktigaste upplåtelseärendena skulle med yttrande hänskjutas till Kungl. Maj:t för avgörande. Med den ordning som skisserats i propositionen skulle och dess lekmannarepresentanter bli helt avskärmade från inflytande i en stor del av de översiktliga samhällsplaneringsfrågorna inom de områden som ligger ovan odlingsgränsen. Här anmäler sig också sysselsättningspolitiska aspekter. Det är just omkring och ovanför odlingsgränsen man har de besvärligaste arbetsmarknadsförhållandena i de två nordligaste länen. Man kan med fog fråga sig om ett sektoriellt organ som lantbruksstyrelsen har bättre förutsättningar än och andra länsorgan att göra den allsidiga bedömning som oftast krävs i dessa frågor. Efterföljande sammanställning gjord den 30.3.1971 utvisar antalet hos och/eller lappväsendet i registrerade ärenden rörande förvaltningen av kronans marker ovan odlingsgränsen. Lappväsendets diarier, upplägg A Markärenden som handläggs av i egenskap av planmyndighet Landskontorets diarium, upplägg XE91 Markupplåtelser för byggnader, vägar, grustäkter, mineralfyndigheter, linbanor, etc. Lappväsendets diarier, upplägg A, B, J och JF Jakt på fridlysta rovdjur m. m. Älgjaktärenden (ej besvärsärenden) Landskontorets diarium, upplägg XE93 Jakt- och fiskeupplåtelser av vidlyftigare karaktär samt besvärsärenden angående jakt och fiske Jakt- och fiskeupplåtelser av enklare slag, antal utfärdade tillstånd Ärendenas antal och omfattning synes otvetydigt tala för att de bör bedömas inom ramen för den regionala samhällsplaneringen i länen. Detta innebär inte att varje enskilt mindre ärende i och för sig behöver behandlas av den myndighet som har ansvaret för den regionala samhällsplaneringen, men å andra sidan är det uppenbart att man med tillhjälp av jakt- och fisketillstånden kan på ett påtagligt sätt påverka utvecklingen inom friluftslivet. En sådan tillståndsgivning bör därför till sina ramar bestämmas i anslutning till den regionala samhällsplaneringen. Tillståndsgivningen och investeringarna inom friluftslivet bör samordnas för att man skall undvika felinvesteringar. Enligt den föreslagna lagens 32 § skall frågan om upplåtelse prövas av Konungen eller den myndighet bestämmer. Lagen ger sålunda möjlighet för Konungen att, om så prövas lämpligt, tillmötesgå de önskemål som ovan anförts i fråga om markförvaltning och översiktlig samhällsplanering. Befogenhet att besluta om upphävande av renskötselrätten tillkommer även enligt den nya lagen Konungen. Det är värdefullt att den tidigare ordningen här kan gälla också för framtiden. Beträffande handläggningen av ersättningsfrågorna i samband med förordnande om upphävande av renskötselrätt enligt lagens 26 § före slås emellertid ett förfarande grundat på bestämmelserna i expropriationslagen. Ett sådant domstolsförfarande bygger ju på principen, att sökanden inte bara skall svara för ersättning för den erhållna förmånen utan också för motpartens kostnader i rättegången. Det är av utomordentlig vikt, att förhållandena genom tillämpningsföreskrifter och rättstillämpning utformas på ett sådant sätt att rättegångskostnaderna står i skälig proportion till det faktiska värdet av den nyttighet som ersättningen skall utgå för. Eljest kan rättegångskostnaderna bilda den flaskhals, som mycket effektivt kan bromsa upp betydelsefulla delar av den ekonomiska aktiviteten ovan odlingsgränsen. I detta sammanhang har departementschefen pekat på det rörliga friluftslivets behov. Andra likartade önskemål möter man t. ex. inom glesbygdsturismen, där lönsamheten är så ansträngd att några rättegångskostnader inte kan bäras av den presumtive företagaren. En av våra fjällkommuner, nämligen , hade anhållit att 1970 få utnyttja en i huvudsak med AMS-medel bekostad väg av betydelse för renskötseln. Detta bifölls mot att kommunen åtog sig viss underhållsskyldighet för vägen och dessutom betalade som gottgörelse till lappfonden. Kommunen har avstått från att utnyttja vägen, enligt uppgift därför att ersättningen till lappfonden syntes skapa ett för framtiden olustigt prejudikat och dessutom inte bedömdes stå i rimlig proportion till den förmån kommunen skulle ha fått genom att vägen stått öppen för turism. Detta visar indirekt vilken hämmande inverkan också rättegångskostnaderna kan få för den ekonomiska aktiviteten i fjällbygden. Det borde undersökas om inte det allmänna, med hänsyn till de speciella förhållandena på området, borde överta ett väsentligt ekonomiskt ansvar för rättegångsförfarandet i här ifrågavarande mål. Den offentliga rättshjälpen torde i landets nordligaste delar kunna göra en betydelsefull insats på detta område, om lämpligt utformade särregler utfärdas för rättshjälpsverksamhetens insatser på området. Av yttersta vikt är självfallet att domstolsförfarandet inte blir så utdraget, att man därigenom äventyrar det ändamål som motiverat undantagandet. Renskötande och icke renskötande samer Allmän enighet torde råda om nödvändigheten av att en reform av renskötseln måste ha som bärande riktpunkt att de som är verksamma inom denna näring får en så god utkomst som över huvud taget är möjlig. Som tidigare angivits synes det ofrånkomligt att antalet aktiva renskötare kommer att minska i antal. De som blir friställda måste självfallet komma i åtnjutande av de socialpolitiska stödåtgärder som samhället har till sitt förfogande. Man bör ge samerna samma förmåner som andra medborgare inom regionen i motsvarande situation åtjnuter. Rent mänskligt känner emellertid de friställda säkerligen också förlusten av den upphörande jakt- och fiskerätten som en betydande negativ faktor. Det torde dock vara svårt att här finna en annan hållbar väg än den propositionen anvisar. Det finns emellertid möjlighet att kompensera denna förlust genom indirekta åtgärder. Det bör vara möjligt att för de icke renskötande grupperna i inlandet, särskilt i glesbygderna, tillämpa en generös tillståndsgivning när det gäller rätt till jakt och fiske. De intäkter, som inflyter genom upplåtelse av jakt- och fiskerätt samt genom att områden undantas från renskötseln, bör indirekt kunna komma också de från renskötseln friställda samerna till godo. Det kan ske därigenom att en del av dessa inkomster ställs till förfogande för t. ex. fiskevårdande åtgärder i fjällsjöarna, där fiskerätt på generösa villkor sedan kunde upplåtas till friställda renskötare i överensstämmelse med föreskrifterna i den föreslagna lagen, 25 och 31 §§. Ett talrikt bestånd av ädelfisk är självklart också ett mål som de renskötande samerna vill förverkliga eftersom dessa kommer att ha oinskränkt fiskerätt i här berörda fiskevatten. Den här uppskisserade målsättningen torde utan svårighet kunna förverkligas genom de tillämpningsföreskrifter som Kungl. Maj:t kan utfärda med stöd av rennäringslagen. När Sällskapet riksdagsmän och forskare () gjorde en studieresa till , diskuterades förhållandet mellan samer och icke-samer ur olika synpunkter. Landstingsmannen, häradsdomare i , som är väl förtrogen med ortens förhållanden, berättade bl. a. följande. (har senare skriftligen kompletterat sin framställning.) »I min barndom skilde man inte på samer och icke-samer. när lapparna kom ifrån fjällbygden så tog de in hos bekanta familjer, s. k. 'värdar*. De bodde tillsammans med de bofasta, och lapparna var välkomna därför att då fick också de bofasta renkött. Lappbarnen och de bofastas barn lekte tillsammans. Att det var trångt i stugorna med alla lappar, barn och hundar som extra tillskott till familjen är självklart, men det gick när sämjan var god. flyttade lappfamiljerna åter till fjälls. De äldre bland de bofasta och lapparna, vilka var religiösa, bad varandra om förlåtelse och bad att man skulle komma ihåg varandra i sina förböner. Det var en kärleksfull skilsmässa som varade i 6 å 7 månader eller den tid lapparna vistades i fjällen. Beträffande fiske och jakt har de bofasta i äldre tid haft samma förmåner som lapparna. Jag har hört gamla bybor berätta att de dragit not i Korvijärvi, det var i Nedre Soppero som berättade detta. Min egen far hade i sin ungdom dragit not åt (Juntin ) i Vassijärvi och Pirttimäsjärvi. Fisken saltades ned och transporterades av lapparna från dessa fjällsjöar till Soppero. Avvittringen genomfördes i Soppero , och den påverkade säkerligen inte fisketillståndsfrågoma på något sätt. Man gick troligen efter gamla seder. Det var ingen som gjorde gällande att lapparna hade större rättigheter i markerna än de bofasta eller tvärtom. Det rådde en fullständig allemansrätt i praktiken. Förhållandet mellan lappar (de kallades så ) och bofasta var i allmänhet gott. Visserligen kunde det uppstå litet irritation ibland om någon släppte sina renar på de bofastas hö i markerna, men konstigt nog så kunde övriga bofasta ta lappar i försvar mot en annan bofast. Irritation har först under de senare tiderna förmärkts, men den riktar sig bland det bofasta folket mot myndigheter av olika grader för som de uppfattar överdrivet daltande med samerna (de kallas så numera). Inom parentes var jag den förste förespråkaren, när man började med beredskapsarbeten här uppe, att man inte skulle göra åtskillnad mellan samer och bofasta utan man skulle uteslutande se till vem som behövde arbete. För detta fick jag uppbära en hel del kritik av ganska framstående bybor. Man talar om att samerna diskrimineras och att de utgör en minoritet. Det är ett tal som kommer från ett håll, och det talet är inte gammalt. I vissa byar här uppe är ju samerna i majoritet och kan uppträda i markerna som ett herrefolk gentemot de bofasta. Hur skulle de då kunna besjälas av minoritetskänslor? När det gäller jakten kan jag lämna ett exempel hur det går till i verkligheten. Det är två banarbetare på Riksgränsbanan som jobbar tillsammans. En av dem är same, den andre är icke-same. bevakar de ett par älgar, som håller till i närheten av deras arbetsplats. Icke-samen söker jakttillstånd, lappbyn avstyrker, och det blir avslag från . Samén söker inget tillstånd, men på första jaktdagen tar han lappkolten på sig och går ut och skjuter älgarna. Han har rätt att göra det, och han behöver inget tillstånd till det. gör man jämförelser mellan samerna och indianerna. Jag brukar säga att då är det lämpligare att jämföra oss bofasta med indianerna, eftersom avvittringen placerade de bofasta i de olika byarna i särskilt begränsade områden i något som kunde jämföras med indianreservaten, om man tar hänsyn till de bofastas tidigare rättigheter bland annat med jakt och fiske.» Så långt landstingsman . Vid detta sammanträde, som leddes av professor , , tyckte vice ordningsmannen i Lainiovuoma lappby, Per , att häradsdomaren målat en överdrivet negativ bild, medan samén från samma lappby uttalade att hade rätt och Simma fel och att den omständigheten att var politiskt radikal inte gjorde honom mindre trovärdig. Ovanstående synpunkter har landstingsmannen verifierat . Intressenterna inom renskötselområdet kan indelas i följande fyra kategorier: 1) renskötande samer, vilka närmare redovisats på sidorna 46, 2) friställda renskötare, fjällstuguåbor och andra inom området med kroniska sysselsättningssvårigheter, 3) övriga inom området, såsom gruvarbetare, skogsarbetare, befattningshavare inom offentlig förvaltning, servicefunktionärer m. m 4) utifrån kommande som önskar idka friluftsliv inom renskötselområdet. Inom den gällande lagstiftningen tillerkänns kategori 1 förmåner som de övriga kategorierna saknar. En jämförelse mellan kategorierna 1 och 2 ger vid handen att renskötarna är knutna till en näring som i varje fall borde skapa det väsentliga underlaget för deras utkomst, medan kategori 2 saknar sådan anknytning. I översta finns knappast förutsättningar för jordbruk och skogsbruk i områdena närmast fjällen, men ur samhällets synpunkt är det önskvärt att det bor folk bl. a. i fjällstugorna. Deras sysselsättningsfrågor måste lösas i stor utsträckning med beredskapsarbeten och genom fiske. En omsorg om fjällstuguåbornas utkomstmöjligheter har stundom rönt kritik av dem som förmenat att man härigenom trätt samemas intressen för när. De ansvariga har emellertid inte haft några valmöjligheter, då de inte kunnat lämna fjällstuguåborna åt sitt öde. I verkligheten torde det vara så att intensifierade fiskevårdsåtgärder ger samerna fullgod kompensation för det intrång som fjällstuguåbomas fiske i princip kan anses åsamka renskötarna. I praktiken torde konkurrensen mellan samerna och fjällstuguåborna ha varit närmast obefintlig. Även kategori 3 kräver hänsyn. De som skaffar landet inkomster genom gruvbrytning, skogsbruk eller lämnar samer och bofasta inom området sjukhusvård, utbildning och annan service måste få möjlighet att umgås med den vildmark, i vars famn de fullgör sin dagliga gärning. Kategorierna 2 och 3 bör måhända ges vissa företräden framför kategori 4, men även de intressen i fråga om tillgång till friluftsliv som berör kategori 4 måste inpassas i det pussel som markanvändningen inom renskötselområdet har aktualiserat. Problemets svårighet accentueras av arbetsmarknadsläget i fjällkommunema. Arbetsmarknadsläget i vissa fjällkommuner (översiktlig totalplanering) Arbetsmarknadsläget i dessa kommuner har utvecklats negativt . Situationen i Norrbottenskommunerna kan illustreras om man studerar utvecklingen av antalet personer som på ett eller annat sätt berörts av arbetsmarknadspolitiska åtgärder. I sammanställningen nedan presenteras därför för perioden 19651969 utvecklingen av antalet arbetslösa, antalet arbetslösa anvisade beredskapsarbete samt antalet personer som beviljats utbildning i form av omskolning eller fortbildning. Siffrorna anger årsmedeltal. En summering av ovanstående tabeller ger utvecklingen av antalet personer som ej tagits i anspråk av det ordinarie näringslivet. 1 På grund av omläggning till databehandling kan ej siffror erhållas. Som framgår av sammanställningarna har problemets styrka accentuerats. Detta förhållande skall dessutom ses mot bakgrunden av att utflyttningen från de aktuella kommunerna ökat. En sammanställning över nettoflyttningen åren 19661969 kan belysa utvecklingen. 1966 1967 1968 1969 I samband med »Länsplanering 67» utarbetades en prognos med syfte att bedöma det vid prognostillfället befintliga näringslivets växtkraft och innebörden av denna växtkraft för befolkningsutvecklingen. På grundval av denna prognos diskuterades sedan enligt direktiv från statsmakterna en målsättning för befolkningsutvecklingen i de olika kommunerna. Målsättningen är baserad på övertygelsen om att folkmängden inte kan tillåtas understiga vissa gränsvärden för elementära servicefunktioner om regionerna skall kunna bibehållas livskraftiga. Med tanke på de stora resurser som de aktuella kommunerna tillför riket som helhet är det naturligt att sträva efter att uppnå målsättningen. Detta innebär att fram krävs ca 4 000 nya arbetstillfällen i de berörda kommunerna. Positiva sysselsättningsförändringar inom gruvindustrin, förslag om förläggandet av ett fredsförband i och vissa industriella etableringar har redan gett eller kan förväntas ge betydande effekter. Att lösa problemen upp till målsättningsnivå kommer dock att kräva samordnade insatser inom hela det utvecklingsbara näringslivet. Det är naturligt att den stora resurs som naturen utgör i detta sammanhang är mycket betydelsefull. Den kan inte utan våda för en sund utveckling undandras den översiktliga totalplaneringen. Den föreslagna rennäringslagen aktualiserar renskötselns näringsproblem. I den allmänna debatten har det gjorts gällande att man i det regionalpolitiska länsprogrammet borde uppmärksamma samerna som en etnisk grupp och att samekulturen borde detaljerat penetreras i anslutning till att man antar en ny rennäringslag. Med anledning av dessa synpunkter är det angeläget att återigen understryka att renskötarnas ekonomiska villkor är av grundläggande betydelse för rennäringens framtid i vårt land. Kan inte rennäringen erbjuda godtagbara utkomstmöjligheter, kommer renskötarna att lämna denna näring i samma takt som alternativa sysselsättningsmöjligheter står till buds. Det är en förlegad tro att samerna fysiskt och intellektuellt inte skulle ha möjlighet att konkurrera med övriga medborgare om de kvalificerade sysselsättningarna i samhället. Sedan och en ökad tillströmning till gymnasiet, och yrkesskolorna gett även den samiska ungdomen en mera gedigen utbildning än som stått tidigare generationer till buds, har det visat sig att samisk ungdom med framgång kunnat hävda sig i konkurrensen i samhället. Denna erfarenhet är ytterst tillfredsställande därför att den mycket klart bevisar att samernas sysselsättningsfrågor väl kan angripas inom ramen för den arbetsmarknads- och sysselsättningspolitik som är vedertagen i vårt land. De modifikationer, som övergången från ett så specifikt yrke som renskötarens till ett annat kan kräva, synes också väl kunna inrymmas inom en selektiv arbetsmarknadspolitik. Om rennäringslagen kan medverka till en god utkomst för de människor som och kommer att vara renskötare, har lagen väl fyllt sitt ändamål. Rennäringslagen bör emellertid inte få utesluta eller omöjliggöra andra aktiviteter ägnade att främja välfärden för friställda renskötare och andra som bygger och bor i fjällbygden. Åtskilligt av det som på denna punkt framförts av s. k. samesakkunniga i de stora metropolerna i Mellan- och har inte haft något egentligt konkret värde utöver besannandet av ord, att det dunkelt sagda verkligen också är det dunkelt tänkta. När det gäller den samiska kulturens fortbestånd är den ju i mycket hög grad beroende av samernas egna insatser, av deras ambitioner om att slå vakt om sitt eget kulturarv genom att söka berika och förkovra det för framtiden. Ett minskat antal renskötare kan ha svårt att fullgöra denna kulturgärning. Förvisso upplever många samer detta som ett svårt dilemma, men man hjälper inte samerna med att komma ifrån dilemmat, om man i missriktat nit skulle försöka behålla så stort antal renskötare inom rennäringen att levnadsstandarden skulle bli så låg att fjällbygden förvandlades till ett jätteghetto av social misär. Tänkbart vore förstås att genom sociala bidrag ge de undersysselsatta samerna en någorlunda dräglig utkomst men utan den meningsfullhet i sysselsättningen som måste vara ett eftersträvansvärt mål för varje samhällsmedborgare. En sammanställning av olika faktorer ger otvetydigt vid handen att näringsfrågorna måste lösas på ett ändamålsenligt sätt på lång sikt. Den samiska kulturen måste stödjas också av med ett alldeles speciellt ansvar. Det finns nämligen ingen samisk nationalstat, som vårdar sig om samernas kulturella angelägenheter, och därför måste i första hand tillsammans med och på ett generöst sätt stödja samerna i deras strävan att vidmakthålla och utveckla den samiska kulturens egenart. På detta område har ju de tre Nordkalottländerna trätt i intim samverkan, som tagit sig uttryck i bl. a. förslaget om ett gemensamt nordiskt sameinstitut. Samernas kulturella aktivitet har av satt många resultat i form av utgivna läroböcker i samiska, samiska radioprogram och kursverksamhet av olika slag. De samiska kulturaktiviteterna kan i ekonomisk mening till väsentlig del bäras upp av samhället, men ideellt och organisatoriskt förutsätter detta att samerna aktivt utpekar konkreta mål och utvägar till målen. Vid reformeringen av nomadskolan 1962 beslöt statsmakterna att nomadskolan skulle vara fristående i förhållande till de kommunala skolstyrelserna. Man ville inte att samerna skulle tvingas under vad man då något oegentligt kallade majoritetsbefolkningens inflytande. Utvecklingen senare har emellertid visat att samerna utnyttjat den rådande valfriheten mellan nomadskolan och den allmänna och hänvisat sina barn i betydande omfattning till den allmänna , eftersom de uppenbarligen förmenat att barnen där finge en utbildning som var likvärdig med den de bofastas barn fick. Även de som vill göra staten ensam ansvarig för den samiska kulturens fortbestånd torde erkänna att det skulle varit en missriktad kulturell målsättning om samebarnen förhindrats att välja den allmänna för sin utbildning. Förestående synpunkter torde vara ägnade att klarlägga att de i propositionen aktualiserade stödåtgärderna till rennäringen inte gärna kan bedömas motverka samernas och samhällets samfällda strävanden för den samiska kulturens fortbestånd. Med stöd av vad ovan anförts hemställer vi att vid behandling av proposition 1971: 51 måtte hemställa att Kungl. vid utfärdandet av följdförfattningar till rennäringslagen i syfte att främja renskötselns lönsamhet och en god samverkan mellan olika intressen inom renskötselområdet särskilt beaktar a) att befolkningen i fjällkommunerna blir delaktiga av jakt och fiske genom generösa upplåtelser, b) att förvaltningen av områdena ovan odlingsgränsen och där ifrågakommande upplåtelser ordnas med iakttagande av den ordning som inom länsstyrelserna kommer att tillämpas i frågor av regionalpolitisk innebörd för att bl. a. möjliggöra en aktiv sysselsättningspolitik i inlandet, c) att rättegångsförfarandet i mål som avser ersättning på grund av beslut om undantagande av område från renskötseln inte skall ådraga sökanden oskäliga kostnader eller onödig tidsspillan, samt