mot · FU02355 · 1971-01-25 00:00:00 — Motioner nr 355 1971 av m. fl. om ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- och sjukvård, m. m. Omsorgen om människors fysiska och psykiska välbefinnande är en primär uppgift för ett välutvecklat samhälle. Vi har i inom vissa vårdsektorer en internationellt sett hög standard. Men finns brister. Utbyggnaden av människovård i vid mening bromsas genom brist på resurser, otillräcklig samordning och planering. Ännu får grupper av vårdbehövande inte tillräcklig hjälp. Faktorer som stigande levnadsstandard, bättre kost och bostäder, ökad fritid och utbyggd förebyggande hälsovård minskar visserligen vårdbehoven, men andra faktorer ökad medellivslängd, stigande krav, stress, ökad giftkonsumtion och andra fysiska, psykiska och sociala brister i vårt samhälle kräver ökade behov av vårdinsatser. Den tekniskmedicinska utvecklingen leder också till att nya vårdmöjligheter skapas. Vårdområdet kommer därför även fortsättningsvis att ställa krav på resurser och personal, som överstiger vad vi kan klara av. Desto viktigare är det då, att en diskussion förs om vårdens plats i samhället och att utbyggnaden på vårdområdet bedrivs efter långsiktig och samordnad planering. Endast härigenom kan de resurser som ställs till förfogande sättas in på de mest angelägna områdena. En effektiv vårdpolitik kräver en helhetssyn på vård. I ett mänskligare samhälle måste individen ställas i centrum. Vårt samhällssystem gynnar de starka, de välutbildade och anpassbara. Deras beteende uppfattas som det normala beteendet, och samhället anpassas till dem. Människor som inte klarar samhällets fysiska, psykiska eller sociala krav ställs alltför ofta på undantag. Vi försöker hjälpa dem med kriminalvård, psykiatrisk, social och även somatisk vård, men samordningen av dessa sektorers arbete har varit otillräcklig. Den enskildes vårdbehov går ofta inte att hänföra till en begränsad del av vårdområdet. Stressjukdomar kan ha sociala, fysiska eller psykiska inslag, och behandlingen måste kanske sättas in på dessa sektorer . En person, som lämnar ett sjukhus eller en kriminalvårdsanstalt, kan ha behov av socialt stöd. Exemplen på sådana tvärbehov inom vårdområdet är flera. Helhetssynen på vård kräver att hela vårdområdet ses som en enhet vid planering och åtgärder och att en bättre samordning skapas mellan olika vårdsektorer som kriminalvård, socialvård och hälso- och sjukvård. Därför måste vetenskapliga rön från vårdområdet i större utsträckning styra utvecklingen på boendeområdet, inom miljövården och på arbetsplatser. Därför måste socialvårdens olika grenar starkare bindas samman med hälso- och sjukvården. Därför måste vårdutbildningen få ökad samhällsoch beteendevetenskaplig inriktning. Då krävs forskning, som tar hänsyn till den samlade synen på vård. Den sociala och socialmedicinska forskningen är satt på undantag. En helhetssyn på patienten kräver att denne får ökad möjlighet att påverka sin situation som vårdtagare. Rätten att vara med och forma den omgivning man lever i bör inte utan mycket tvingande skäl tas från någon människa. Själva anstaltsmiljön är passiviserande. Medinflytandet för de vårdade har ofta en klart terapeutisk verkan. Därför krävs organisationsformer, som befordrar samarbete, gemensamt ansvarstagande och ömsesidig information mellan de vårdade och deras vårdare. Efterfrågan på sjukvård har ökat , och ökningen kan väntas fortsätta. Kvarvarande brister och växande framtida behov kräver bättre planering, samordning och rationalisering. Vi fortsätter att anslå växande resurser till offentliga utgifter för vård, men hur mycket och till vilka vårdsektorer måste bli föremål för politisk debatt och värdering. För att dessa bedömningar skall vara möjliga krävs bättre underlag i form av kartläggningar av nuvarande bristområden och förebyggande insatsers värde, uppskattningar av framtida vårdbehov, personalbudgeter och kostnadsberäkningar. På grundval av dessa bör ett samlat program för hälso- och sjukvården och näraliggande områden inom socialvården gällande landet i dess helhet upprättas. Den kommunala socialvården behöver nya målsättningar och arbetssätt. Den är en förutsättning för statens och landstingens insatser på socialpolitikens område, främst i förebyggande syfte för att spåra människors behov av omsorg och omvårdnad och för att underlätta deras inpassning i arbets- och samhällsliv. Detta förutsätter nyare synsätt och metoder än den äldre socialvårdens. Den angelägna utveckling, som pågår mot en ökad samordning av de olika socialvårdande organen, ställer större krav på förtroendemännens och tjänstemännens kunskaper och insikter. Förtroendemännens roll i den nya socialvården måste främst inriktas på planering, prioritering och utveckling av de kommunala insatserna. En väsentligt utbyggd och fördjupad skolning av de kommunala förtroendemännen blir nödvändig. För att det framtida vårdbehovet skall kunna nedbringas är en målmedveten satsning på förebyggande vård nödvändig. Vårdbehov betingade av brister i miljö och felaktigt levnadssätt måste undanröjas. Det kräver generella insatser på miljöpolitikens, trafikplaneringens och boendeplaneringens områden. Arbetsplatsmiljöema måste saneras genom ökade satsningar på industrihälsovård m. m. Vår livsföring skapar hälsorisker, därför att vi inte alltid vet hur vi bäst skall leva ett hälsosamt liv men också därför att arbete, bostadsmiljö och omgivning gör det svårt för oss att följa goda hälsoråd. Hälsovårdspropagandan måste byggas ut. Psykiska förändringar är ofta inte bara medicinskt utan även kulturellt och socialt betingade. Behandlingen av psykiska störningar är alltså inte bara en fråga om medicinska åtgärder. Insatser krävs för att spåra och undanröja psykiska miljöhot. För en förbättrad social miljö krävs upprustning av bostadsbestånd med slumsanering och undvikande av segregerade bostadsområden. Människor med sociala handikapp måste få möjlighet att bo i normal bostadsmiljö. Hemmiljön är av grundläggande betydelse för barnens sociala och psykiska utveckling. Bättre förutsättningar för en harmonisk hemmiljö kan skapas genom ökat inslag av familjekunskap i skolan, föräldraskolor etc. Skolhälsovården måste ytterligare byggas ut och bättre samordnas med verksamheten vid barnavårdscentraler, fyraåringskontroll och barnstugor. Härigenom uppnås en fortlöpande kontroll av barnens hälsotillstånd. För detta ändamål behövs flera skolsköterskor och kuratorer och en ökad utbildning av barnpsykologer med terapiutbildning. En effektiv förebyggande vård kräver en förbättrad allmän hälsokontroll. Riktade hälsokontroller med uppgift att tidigt uppspåra och avhjälpa sjukdomstillstånd bör därför genomföras. Mest angeläget är då undersökning av sådana grupper, som efter medicinsk bedömning anses vara särskilt utsatta för risk. Varje nybliven pensionär bör erbjudas en hälsokontroll, som ett inledande moment i den uppsökande åldringsvården. Kontrollerna bör i första hand inriktas på tidig upptäckt av bestämda sjukdomar (t. ex. cancer, hjärtsjukdomar, högt blodtryck, tbc, sockersjuka, urinvägsinfektioner m. m.). Hälsokontrollerna kan lämpligen handhas av den öppna vårdens vårdcentraler (flerläkarstationer) utrustade för ändamålet. Det måste vidare finnas bättre förbindelsevägar mellan vård och förebyggande insatser. Om en undersökning av en enskild vårdbehövande visar, att det finns faktorer på hans arbetsplats eller i hans miljö, som skadar honom, måste det finnas kontaktmöjligheter och metoder att påverka hans omgivning. Öppen och halvöppen vård Utbyggnaden av den öppna och halvöppna vården bör ytterligare påskyndas. Flerläkarstationer med tillgång till skrivhjälp, laboratoriebiträden, sjukgymnaster, konsultläkare med röntgen, kuratorer m. fl. specialister kan inrättas. Härigenom kan trycket på den kostnadskrävande slutna sjukvården minskas. Flerläkarstationer, läkarhus och andra privatpraktiserande läkare erbjuder väsentliga komplement till sjukhusens öppna vård. Samhället bör på detta sätt slå vakt om rätten till fritt läkarval. Dagsjukhus och nattsjukhus bör anordnas för patienter, som inte är i behov av sluten vård. Tillgång bör skapas på patienthotell där den vårdbehövande kan ta in i samband med undersökningar. Behandling i öppen vård innebär, att den vårdbehövande slipper bryta upp från sin normala miljö, vilket kan vara positivt. Men det medför också olägenheter i form av fler resor, väntetider etc., vilket kan undanröjas genom transportservice och inrättande av patienthotell. De anhöriga, som hjälper till att sköta patienten, får också en större börda. Anhöriga, som övertar hemvårdsansvar, bör i ökad omfattning kunna anställas med skälig lön och sociala förmåner. Hemsjukvårdens resurser måste förstärkas med ambulerande sjukvårdspersonal som sjukgymnaster, arbetsterapeuter m. fl. Den öppna hälso- och sjukvården måste samordnas med den kommunala socialvården. Genom beslut fick socialnämnderna ansvar för den kommunala socialvårdens uppsökande verksamhet. Förutom att syssla med förebyggande och allmänt samhällspåverkande åtgärder skall dessa vara samhällets serviceorgan på det sociala området. De får inte nöja sig med att bara hjälpa den, som ansöker om bistånd, utan också bedriva en uppsökande verksamhet. I anslutning till flerläkarstationerna bör skapas sociala distriktcentra med social och sjukvårdande service i form av läkarhjälp, social och juridisk rådgivning, psykologisk hjälp och med möjligheter till uppsökande verksamhet. Dessa centra bör vara serviceinriktade och organisera social jourtjänst även under icke kontorstid. Akuta sociala problem kan uppstå även på kvällstid och . Möjligheter till experiment bör öppnas t. ex. i form av samhem, där människors sociala problem kan intensivbehandlas i en miljö, som medger sammanförande av såväl friska människor som olika slag av vårdbehövande. Föräldrar som upplever att de behöver stöd kan i sådana hem få möjlighet att tillsammans med sina barn vistas i en trygg och stimulerande miljö. Intensivvård av psykiskt och socialt störda barn bör även kunna ske i dagcentra. Den svenska sjukvården är i internationell jämförelse kraftigt inriktad på sluten sjukhusvård. Inom åldrings- och långtidssjukvården är bristsituationen dock till följd av mångårig eftersläpning fortfarande betydande. Kommunerna har i brist på sjukhem fått använda ålderdomshemmen för långtidssjukvård. Den betydande förändringen av befolkningens åldersstruktur medför ökade krav främst på åldringsvård och långtidssjukvård. Antalet personer var 1960 ca 750 000. är motsvarande antal ca 1 200 000. Mer än var tionde svensk kommer då att vara . Sjukvårdsbehovet hos åldringar är av naturliga skäl stort. En 70-åring beräknas ha fyra gånger så stort sjukvårdsbehov som en 30-åring. Det är därför viktigt att utbyggnaden av åldringsvården och hemsjukvården ytterligare intensifieras. Det delade huvudmannaskapet och den bristande samordningen inom långtidsvården och åldringsvården medför påtagliga olägenheter. De påbörjade överläggningarna mellan landstingen och kommunförbundens länsavdelningar om samordning och samplanering av social och medicinsk åldringsvård bör ses som en positiv utveckling. Den samordning, som kan komma till stånd på detta sätt, är värdefull, och erfarenheterna av verksamheten bör avvaktas innan slutlig ställning kan tas till förändringar i huvudmannaskap på detta område. Större kunskap om åldrandets biologiska innebörd och de åtgärder, som står till buds för att förebygga och hindra åldringssjukdomama är önskvärd för planeringen av vården. En kraftig ökning av den nu anmärkningsvärt eftersatta åldersforskningen är därför nödvändig. I finns mellan 100 000 och 200 000 reumatiskt sjuka, men antalet vårdplatser står inte i någon som helst proportion till behovet. finns numera goda behandlingsmetoder. Vid specialkliniker har man funnit att ett betydande antal patienter kan hjälpas genom operativ behandling. Intensiv öppen vård med insatser av sjukgymnaster, specialinriktade terapeuter, bandagemästare och läkare kan förebygga invaliditet och bevara arbetsförmågan hos den sjuke. Tillgången på sjukgymnaster och arbetsterapeuter är dock helt otillräcklig. Enligt internationella beräkningar bör 200 vårdplatser per 1 000 000 invånare finnas för reumatiskt sjuka. Den beräkningen förefaller i underkant, men i har vi knappt hälften. Den psykiatriska vården står i blickpunkten. Förekomsten av psykisk ohälsa är visserligen svår att mäta, men de undersökningar som gjorts visar att vårbehovet är mycket stort. Bristen på utbildad vårdpersonal är också allvarlig. Gränserna mellan social vård, kroppssjukvård och psykiatrisk vård måste ytterligare mjukas upp. Enheterna för psykiatrisk vård bör göras mindre och knytas an till kroppssjukhusen. Patienterna måste ges förbättrade möjligheter till kontakt med världen utanför. isoleras fortfarande åtskilliga människor på specialsjukhus utan att man har kunnat ge dem vård i egentlig mening. Många av dem har varit på dessa sjukhus . Åtskilliga av dem skulle efter träning, skolundervisning etc. kunna överföras till sjukhus av mer öppen karaktär och ytterligare rehabiliteras. Dessa glömda människor måste få bättre vårdmöjligheter. Försök med nya principer för vård bör stimuleras. S. k. terapeutiska samhällen, gemensamma vårdavdelningar för män och kvinnor etc. bör prövas. Målsättningen bör vara att i större utsträckning ersätta den slutna vården med öppen vård. Socialpolitiken måste framför allt inriktas på förebyggande åtgärder. Arbetet med sociallagstiftningen bör leda till en gemensam vårdlag med en sådan utformning att den kommunala socialvården inte svarar för tvångsingripanden till skydd för det allmänna. Den bör endast omfatta åtgärder, som är förenliga med individens eget personliga intresse. Sociala tvångsåtgärder bör hänföras till annan instans än socialvården och tillgripas endast i extrema undantagsfall. En meningsfull social verksamhet kräver förtroende mellan klient och myndighet och frivillig samverkan. I samband med administrativa frihetsberövanden bör klienten få tillgång till juridisk hjälp. Även här bör strävan vara att ersätta den slutna vården med öppen vård. Den slutna ungdomsvården bör integreras med annan ungdomsvård. I den mån ungdomsvårdsskolor har sitt berättigande bör de förås under landstingens huvudmannaskap och organiseras som små behandlingshem med möjligheter till utbildning och intensiv social och psykologisk vård. Ungdomsvård bör dock i första hand bedrivas i barnens normala hernoch utbildningsmiljö. Eftervård och rehabilitering måste på ett naturligt sätt anknytas till akut- och långtidsvård. Den vårdbehövande bör inte lämnas utan bistånd, förrän han om möjligt har återanpassats till arbetslivet, eventuellt till någon form av skyddad sysselsättning. En kontroll måste göras av att denna återanpassning sker. Då krävs ökat samarbete mellan olika vårdsektorer och ökade insatser av kuratorer och annan personal för eftervård, men dessa saknas till stor del. saknas i stor utsträckning denna efterkontroll, såväl när det gäller kontakten mellan t. ex. sjukvård och socialvård som efter behandling inom sjukvård. Patienten behandlas och får medicin, men när denna är slut är behandlingen ofta också slut. En fortlöpande kontroll av patienten och en uppföljning av behandlingens effekt finns egentligen bara då det gäller cancerpatienter. Bristen på uppföljning kan för patienten få katastrofala följder. Läkaren får själv ingen egentlig kontroll av om behandlingen gett de resultat som avsetts. Huvudmännen får ingen konkret uppfattning, om de medel som fördelas för olika ändamål får optimal användning. Den systematiserade uppföljning och kvalitetskontroll, som förekommer, har så gott som enbart skötts av läkare med forskningsintresse och på deras eget initiativ. Det är angeläget att man åtminstone för behandling av vissa sjukdomstyper, t. ex. endokrina sjukdomar, tumörsjukdomar, hjärt- och kärlsjukdomar, sockersjuka, systematiskt kan lägga upp system som styr patientens återbesök, utvärderingen av vården och som möjliggör en konkret redovisning av dennas resultat även i ekonomiska termer. En sådan uppföljningsverksamhet skulle kunna förläggas till centrallasaretten och kräver administrativt knappast något betydande personalbehov. De vårdinsatser, som krävs vid senare förvärrade återfall, är av allt att döma större än de som krävs för den kontinuerliga kontrollen. Statsmakterna bör ta initiativ, så att denna form av systematiserad uppföljning av behandling inom sjukvård kan komma till stånd. En betydande del av rehabiliteringsåtgärdema utförs genom hemvård med hjälp av bl. a. anhöriga. Denna verksamhet kan göras enklare om den anhörige kan vistas tillsammans med patienten under slutskedet av hans behandling på kliniker för eftervård och på så sätt skolas i den behandlingsmetodik, som skall användas under den fortsatta rehabiliteringen. Den psykiatriska eftervården bör byggas ut med anknytning till modernt arbetsliv och skyddade verkstäder. I detta sammanhang är det särskilt angeläget att beakta behovet av eftervård för narkotikasjuka. Handikappade måste genom rehabilitering och arbetsvärd ges möjligheter att utföra produktivt arbete, som är anpassat till deras förutsättningar. Den negativa inställningen till att anställa handikappade måste brytas ned. Stat och kommun bör inrätta fler deltidsplatser och anställa fler handikappade. Fysiskt handikappade, som fått otillräcklig skolundervisning liksom de psykiskt utvecklingshämmade, måste ges tillgång till vuxenutbildning, där så är möjligt i anslutning till den allmänna vuxenutbildningen. Den sociala rehabiliteringen liksom rehabiliteringen av alkohol- och narkotikaskadade kräver kraftigare insatser. Socialvården har haft en slagsida till insatser vid direkta nödlägen, medan resurserna i allmänhet inte räckt till för att ge mer långsiktig hjälp till rehabilitering. Socialvårdens personal måste medverka till att stötta upp klientens miljö och hjälpa honom med att bygga upp nya normer. Särskilt måste en satsning göras för barnen i familjen, som genom det sociala arvet ofta har ogynnsamma förutsättningar socialt och kulturellt. Den ekonomiska satsningen måste vara så stor att familjernas ekonomi kan stabiliseras på . Alkohol- eller narkotikaskadade bör om möjligt behandlas i öppen vård. Frivillig medverkan ger större möjligheter till resultat än tvångsingripanden. Akut berusade personer, som omhändertas, bör föras till poliklinik med resurser för medicinsk och kurativ behandling. Ansvaret för vården av alkohol- och narkotikaskadade är splittrat på primärkommun, landsting och stat. Det bör samlas i landstingens regi och där samordnas med annan vård. Då staten har hela inkomsten av alkoholbeskattningen, synes det rimligt att staten också svarar för kostnaderna för denna vård. Staten bör därför lämna generösa bidrag till landstingen för detta ändamål. Behandlingen av narkotikaskadade kräver mycket stora insatser. Erfarenheterna visar att återfallsfrekvensen bland dem som avgiftats och behandlats i sluten vård är skrämmande stor. Endast en långvarig eftervård antingen i helt öppen vård med patienterna boende i sina hem eller med en del av vårdtiden förlagd till särskilda inackorderingshem torde kunna återföra dessa till liv och hälsa. Narkotikadispensärer bemannade av läkare och socialarbetare bör inrättas med uppgift att bedriva systematisk och uppsökande eftervård av narkomaner. Eftervårdshem för utslussning och återanpassning bör anordnas och samordnas med dispensärerna. Även andra vårdalternativ bör stimuleras. Bristen på vårdpersonal har länge varit prekär. har en förbättring dock skett. Tillgången på sjuksköterskor har ökat. Genom den nya läkarutbildningen och fördelningen av läkare bör den rådande bristsituationen lindras. Men alltjämt saknas personal till viktiga nyckelområden. Det finns t. ex. för få sjukgymnaster, terapeuter och Utbyggnaden av den förebyggande vården och rehabiliteringen kräver ytterligare personal. Skolhälsovård och företagshälsovård måste byggas ut. Inom socialvården är bristen på kuratorer och andra socialarbetare mycket stor. Åtskilliga tjänster innehas av otillräckligt utbildad personal. Utbildningskapaciteten måste alltså på flera områden ökas. Frågor rörande den postgymnasiala utbildningen behandlas i U 68. Men bristsituationen är på många håll en följd av att utbildade personer avbryter sitt arbete. Skälen till dessa avbrott måste därför angripas. Bättre karriärmöjligheter måste skapas för intresserade och lämpliga personer i underordnade befattningar. Nya och integrerade vårdformer kräver nya personalkategorier. En mer flexibel utbildning är därför angelägen på vårdområdet. I åtskilliga länder finns ett mellanled mellan läkare och sjuksköterskor officers, fältskärer eller motsvarande som t. ex. i men även i och har vidsträckta uppgifter. I anförtros många uppgifter, som i andra länder är läkaruppgifter, åt sjuksköterskor. Åtskilliga moment skulle dock utöver dessa kunna överlämnas till vidareutbildade sjuksköterskor, som då skulle kunna få nya karriärmöjligheter såsom hälsoundersökningar, vaccinationer, rutinkontroller av sockersjuka, vissa blodsjukdomar, högt blodtryck m. m. Möjligheterna blir fler ju närmare samarbetet knyts med erfaren läkare och arbetsledare. Psykoterapi, miljöterapi och social utredning och anpassning kan anförtros åt medicinskt skolade socialarbetare eller samhällsvetare. Men även inom läkarutbildningen skulle ytterligare utbildningslinjer vara av värde. Det finns behov av läkare, som inte nödvändigtvis behöver den breda utbildning, som krävs för nuvarande läkarexamen. Den öppna psykiska vården, som är ett av de områden som släpar efter, kräver läkare med speciell inriktning på socialpsykiatri. Det finns en rad människor med måttliga psykiska besvär, som inte kan hjälpas på adekvat sätt. Detta gäller en vardagspykiatri, som inte ställer krav på sluten vård och som skulle kunna förläggas t. ex. till flerläkarstationema. Åtskilliga av fördomarna kring psykiatrisk vård skulle försvinna om ytterligare behandling kunde föras under den öppna vården. Möjligheterna att vid de medicinska högskolorna inrätta en fristående socialpsykiatrisk linje bör därför allvarligt övervägas. En speciell legitimering som medicinsk assistent med denna inriktning bör prövas. En sådan utbildning kan medverka till förbättringar på det psykiatriska vårdområdet, där vårdbehovet av allt att döma är lika stort som då det gäller den somatiska vården. En dylik utbildningslinje skulle underlätta samordningen av socialvård och hälso- och sjukvård. Social praktik bör ingå i utbildningen. Personalsituationen kan förbättras bl. a. genom utökad reaktivering av utbildad ej yrkesverksam vårdpersonal, fler deltidstjänster, förstärkta yrkes- och arbetsförmedlande insatser för att stimulera även män att söka sig till nu övervägande kvinnliga vårdyrken. Ökad utbildning för vårdyrken är angelägen även i vad gäller hemvårdarinnor, socionomer och sjukvårdsadministratörer på olika nivåer. De senare kan lämpligen utbildas genom samverkan mellan universitet och socialhögskolor. På sjukhusen krävs fler tekniker, som i samarbete med läkarna har ansvaret för den tekniskt alltmer komplicerade utrustningen. Vård och rehabilitering kräver en samverkan mellan vårdare och vårdade. En alltför långt driven rationalisering innebär psykologiska nackdelar för den vårdbehövande. Vid få tillfällen har en människa större behov av mänsklig kontakt än då hon befinner sig under vård. Den alltmer utvecklade tekniken på sjukhusen medför risker för att den tid personalen kan ägna åt samtal och kontakt med patienterna minskar. Följden kan lätt bli att patienten grubblar på och oroar sig för saker, som hon lätt kunnat få svar på bara någon hann svara. Specialisering och effektivisering måste vägas mot risken för uppkomsten av alltför negativa psykologiska effekter, som i sig är hot mot vårdens resultat och effektiviteten. Patientvården kan på olika sätt förbättras.