mot · FU021619 · 1971-11-24 00:00:00 — av i m. fl. i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 173 om vissa reformer inom polis- och åklagarväsendet. Maj:ts proposition 1971: 173 föreslås allmänna riktlinjer för bl. a. den framtida polisdistriktsindelningen. Förslaget ansluter sig i denna del i huvudsak till polisutrednings betänkande och innebär att antalet polisdistrikt i landet successivt nedbringas från nuvarande 119 till omkring 90 genom sammanläggningar av angränsande polisdistrikt. På kansliorten i upphörande polisdistrikt föreslås föreståndare för blivande arbetsgrupp få beslutanderätt i polismyndighetsärenden i stor omfattning. Viss personalomflyttning mellan upphörande kansliort och kansliorten i det nybildade polisdistriktet föreslås. Reformen föreslås genomförd med början och i huvudsak vara slutförd av . Vid remissbehandlingen av utredningens betänkande intog åtskilliga länsstyrelser och kommuner en negativ inställning till en reform inom det egna verksamhetsområdet. Flera av remissinstanserna underströk att förslaget icke skulle ge några nämnvärda rationaliseringsvinster men att servicen åt allmänheten skulle komma att försämras i olika avseenden. Därjämte framhölls att utredningens förslag strider mot de lokaliseringspolitiska strävanden som finns inom olika områden. I fråga om genomförandet har så gott som samtliga remissinstanser ansett att reformen bör genomföras successivt. Några ställningstaganden till genomförandeperiodens längd har dock som regel inte skett. Den föreslagna reformen innebär betydande förändringar för befolkningen i de upphörande polisdistrikten. Även om avsikten är att den polisiära servicen vid en samlad bedömning skall förbättras i det upphörande polisdistriktet, kommer allmänheten i många fall och med rätta att uppfatta reformen som en serviceförsämring genom att avståndet till polischefskansliet förlängs och genom att viss omfördelning av personal kommer att ske mellan upphörande kansliort och kansliorten i det nybildade polisdistriktet. I åtskilliga fall kan också reformen komma i konflikt med de lokaliseringspolitiska åtgärder som planerats av kommuner, landsting och statlig länsförvaltning. De nu anförda synpunkterna talar för att stor försiktighet bör iakttagas vid reformens genomförande. I vissa fall kan ett snabbt genomförande medföra betydande nackdelar i flera hänseenden. Om reformen av allmänheten uppfattas som en väsentlig försämring i servicehänseende kan detta inverka menligt på kontakten mellan allmänhet och polis. Avståndet mellan allmänhet och polis får inte göras vidare genom bildande av större polisdistrikt och en centralisering av den polisiära verksamheten. Man kan på goda grunder befara att i de orter som skulle upphöra som kansliorter blir den kontinuerliga bevakningen avsevärt försämrad. En polisbil som en och annan gång gör ett besök på en ort har inte samma preventiva effekt som den bevakningsgrupp som är stationerad på platsen. Ej heller kan en övervakningsgrupp utsänd från kansliorten äga den lokal- och personkännedom som är absolut nödvändig om den polisiära verksamheten skall kunna utföras på ett för allmänheten tillfredsställande sätt. Polisens anonymitet får inte förstärkas i förhållande till allmänheten, utan strävan bör vara den motsatta, ett närmande mellan polis och allmänhet. I fråga om att polisdistrikt bör sammanfalla med gränserna för rättsväsendets olika verksamhetsområden har inte några övertygande argument kunnat framföras för en sådan indelning. När det gäller det fortsatta arbetet med polisdistriktsindelningen säger departementschefen på s. 55 i propositionen: »Enligt min mening är det nödvändigt att i vissa fall göra särskilda utredningar om de lokala förhållandena innan man kan ta ställning till utredningens förslag till ny polisdistriktsindelning.» Vi kan inte finna några skäl för att undantag från regeln om särskilda utredningar om de lokala förhållandena bör göras före eventuella ändringar. I propositionen anges inga skäl varför undantag skall ske. Sedan utredningens undersökningar gjordes om förhållandena i polisdistrikten har väsentliga förändringar inträffat, bl. a. när det gäller den numerära förstärkningen och effektiviteten inom distrikten samt utvecklingen i övrigt inom berörda orter. Det finns sålunda starka skäl för att de särskilda undersökningar före eventuell sammanläggning av polisdistrikt som är aviserade i propositionen utsträckes att gälla samtliga polisdistrikt som kan bli föremål för indragning. Departementschefen har på s. 56 i propositionen angivit vilka krav som bör ställas på ett polisdistrikt för att det skall kunna utföra en effektiv övervakningsverksamhet. Uttalandet finns i stycket som börjar med »En effektiv övervakningsverksamhet » och slutar med » när det gäller att ta ställning till en sammanläggningsåtgärd». Vi tolkar uttalandet så att nuvarande polisdistrikt som har verksamheten uppdelad på avdelningar och har polisstationen bemannad dygnet runt kommer att vara självständiga polisdistrikt. Genomförandet måste också anpassas till och inordnas i den allmänna regionalpolitiska planeringen. Dessa tankegångar synes ha legat till grund för departementschefens uttalande att undantag från regeln om reformens genomförande redan nu kan förutses. Uttalandet synes dock innebära en alltför snäv begränsning av möjligheterna att ta tillräcklig hänsyn till alla de förhållanden som bör påverka genomförandefrågorna. Möjligheter måste ges till utsträckt tid för reformens genomförande; därvid bör remissinstansernas yttrande tillmätas stor betydelse. Med hänvisning till det anförda hemställes att uttalar att särskilda utredningar göres om de lokala förhållandena i samtliga fall där det kan bli fråga om indragningar av polisdistrikt och att länsstyrelse, myndigheter och organisationer som kan komma att beröras av indelningsändringar beredes tillfälle att yttra sig, att uttalandet på s. 56 i propositionen skall tolkas i enlighet med motionen, samt att förordar att möjligheter ges till utsträckt tid för reformens genomförande.