mot · FU02183 · 1971-01-21 00:00:00 — av m. fl. om upphävande av lagen om tillsättning av fluor till vattenledningsvatten. Enligt lagen om tillsättning av fluor till vattenledningsvatten (SFS 1962: 588), sorn antogs av 1962 och trädde i kraft , bemyndigas Kungl. Maj:t eller den myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer () att efter framställning av kommun medge, att fluor må på de villkor som föreskrivs i medgivandet i kariesförebyggande syfte tillsättas vatten som inom kommunen tillhandahålles genom allmän anläggning för vattenförsörjning. har följande kommuner erhållit tillstånd att fluoridera vattenledningsvattnet: , , , , Frösö kommun samt kommuner anslutna till i . Ytterligare ett antal kommuner har ansökt om tillstånd. På grund av olika omständigheter har dock ingen enda kommun ännu påbörjat artificiell vattenfluoridering. Bara detta faktum att lagen, nära efter dess antagande, ännu icke i realiteten tillämpats, finner vi vara anmärkningsvärt. Andra omständigheter som framkommit i en allmän offentlig debatt, som pågått länge och icke synes avta, visar att tiden är inne att på allvar ifrågasätta hela fluorlagens existensberättigande. Sedan 1968 behandlade frågan i samband med motion om att avskaffa fluorlagen har också nya fakta och synpunkter tillkommit, som motiverar att frågan tas upp till förnyad prövning. Att fluor har en kariesförebyggande effekt råder inga delade meningar om vare sig bland förespråkare eller kritiker av artificiell vattenfluoridering. I många landsting och kommuner pågår också i skolornas och bamavårdsmyndigheternas regi en aktiv verksamhet i kariesförebyggande syfte genom lokal fluorapplikation, varvid sedvanlig individuell medicinsk prövning och kontroll kan ske. Resultaten av denna verksamhet anses vara goda. Skulle däremot fluor tillsättas vattenledningsvattnet uppstår många medicinska, tekniska och juridiska problem. Eftersom alla som bor inom ett vattendistributionsområde måste begagna sig av det allmänna vattenledningsvattnet blir det fråga om en tvingande massmedicinering. Enligt vår mening talar främst två skäl för att fluorlagen bör avskaffas. För det första utgick såväl departementschefen som 1962 ifrån, att den medicinska och odontologiska expertisen var praktiskt taget ense om att vattenfluoridering under givna omständigheter icke skulle innebära några hälsorisker genom biverkningar. För det andra var hela lagens tillkomst förknippad med den försöksverksamhet som pågått i men som avbröts genom regeringsrättens utslag över besvär , varvid landets högsta förvaltningsdomstol förklarade att vattenfluoridering innebar missförhållanden i hälsovårdshänseende. Regeringen och ville 1962 genom fluorlagen skapa legala möjligheter för stad att fortsätta en vetenskaplig försöksverksamhet som avbrutits. I båda dessa hänseenden som här nämnts kan man säga att förutsättningarna nu är annorlunda än vid fluorlagens antagande, varför lagen mer eller mindre hänger i luften och har en svag rättslig grund. Den allmänna debatt, bl. a. i , som pågått visar otvetydigt att den medicinska sakkunskapen verkligen icke är enig om att vattenfluoridering är riskfri från hälsosynpunkt. Vid en specialistkonferens i regi framkom, att en rad framstående medicinska forskare och kliniker uttalade stark tveksamhet mot vattenfluoridering på grund av risker för biverkningar i olika avseenden. Inte minst har företrädare för modem farmakologisk forskning påtalat allvarliga riskmoment vid eventuell vattenfluoridering. Med hänvisning till dessa nya synpunkter har också beslutat att icke rekommendera någon vattenfluoridering, förrän frågan på nytt utretts av svenska experter (se 1970, nr 26, s. 2955). Beträffande fluorlagens rättsliga grundval bör det framhållas, att lagen antogs av först sedan departementschefen i kamrar uttryckligen deklarerat, att lagen, ehuru den hade generell form, endast skulle tillämpas i under ytterligare en femårsperiod. Efter denna femårsperiods slut (1967) borde enligt departementschefen förutsättningarna vara bättre att bedöma nödvändigheten av att i större omfattning tillgripa vattenfluoridering. Realiter har alltså för sin del genom att anta fluorlagen blott tillstyrkt vattenfluoridering i . Uppenbart önskade statsmakterna som grundval för mera generella och definitiva beslut om vattenfluoridering ha försök som utformats med hänsyn till vårt eget lands speciella förhållanden i fråga om klimat, levnadsförhållanden, kontrollmetoder m. m. Vid den ovan omtalade expertkonferensen fastställdes också, att amerikanska undersökningsresultat inte utan vidare kan appliceras på svenska förhållanden. Det är också i hög grad sannolikt, att om inte departementschefen hade gjort deklarationen om lagens avsedda begränsning, skulle denna inte ha antagits av . Så stor var tveksamheten vid riksdagsbehandlingen av ärendet. Men den försöksverksamhet i som skulle ligga till grund för statsmakternas mera definitiva ställningstagande har icke fullföljts, trots att 1966 erhöll tillstånd till vat Staden ville nämligen icke efter det långa uppehållet återuppta försöksverksamheten, då det ansågs meningslöst och omöjligt att åtaga sig de omfattande medicinska kontrollåtgärder som krävdes av dåvarande medicinalstyrelsen. Det material som och regeringen räknade med skulle stå till förfogande 1967 som ett resultat av försöken i finns alltså inte. Därför har också förutsättningarna radikalt ändrats beträffande lagens rättsliga grund. (Se A. , Spelet om fluorlagen, 1970: 23, s. 2676 ff.) Härtill kommer ytterligare att de preliminära siffror beträffande effekten i kariesprofylaktiskt avseende av försöken i åren 1952 1961, som regeringens proposition (1962: 182) utgick från, visat sig alltför optimistiska. Departementschefen räknade med en kariesreduktion hos 7-åringar, som sedan födseln erhållit fluor genom vattenledningsvattnet, och hos 14-åriga barn, som erhållit fluor. De mera definitiva siffror som redovisats visar ett mera blygsamt resultat Kariesreduceringen blir blott hos 7-åringar, som sedan födseln erhållit fluor, och hos 14-åringar, som exponerats för fluor. Men för 14-åringama föreligger alltså en genomsnittligt längre exponeringstid enligt de definitiva siffrorna än vad man utgick från i propositionen. Jämte andra data visar dessa nya siffror också att vattenfluoridering i vårt land sannolikt inte kan förväntas ge en tillnärmelsevis lika god effekt, som den som meddelats från exempelvis amerikanska undersökningar. Kariesreduceringen blir således inte, så som man tidigare antagit, avsevärt större genom vattenfluoridering än genom andra metoder. De goda resultat som redovisats vid försök med lokal fluorapplikation visar, att denna metod ger sammantaget lika god kariesreducerande effekt som vattenfluoridering. (Se , S., & Syrrist, A., The fluoridation study. Revy 19: 23, 1968; jfr , A., Farmakologiska synpunkter på vattenfluoridering, vol. 67, 1970: 9). Även beträffande den avsedda effekten av vattenfluoridering kan man således nu konstatera helt andra förutsättningar än vad man utgick från vid fluorlagens tillkomst 1962. Med hänsyn till ovan anförda synpunkter framgår, att fluorlagen icke kan anses medverka till några påtagliga resultat, som verkar förebyggande mot karies. Snarare torde förekomsten av lagen utgöra ett hinder för en angelägen diskussion om snabbt verkande metoder. Lagen kan skapa illusioner om en effektiv, billig och riskfri genväg till bättre tandvård i vårt land. En djuplodande tandvårdsdebatt bör även inbegripa den allt vanligare tandlossningssjukdomen, beträffande vilken vattenfluoridering inte anses ha någon direkt förebyggande effekt. I nuvarande läge borde det således vara angeläget att fluorlagen upphäves, så att uppmärksamheten i stället kan koncentreras till behovet av att få fram sådana effektiva, förebyggande åtgärder mot karies och andra tandsjukdomar, som kan vinna allmänt förtroende. Med hänvisning till ovanstående synpunkter hemställes att måtte besluta att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhålla om förslag till upphävande av lag om fluoridering av vattenledningsvatten. () () INGA () () () ()