mot · FU021424 · 1971-04-27 00:00:00 — i anledning av Kungl. Maj:ts proposition nr 61 med förslag till livsmedelslag m. m. Maj:ts proposition angående livsmedelslag m. m. innehåller många för konsumenterna och den svenska livsmedelshanteringen positiva saker. Den bör kunna medverka till att såväl tillverkning som marknadsföring av livsmedel påverkas i gynnsam riktning. Många önskemål som aktualiserats från konsumenthåll bör kunna realiseras med stöd av denna lag. Det bör dock konstateras att den föreslagna lagens innebörd och konsekvenser är svåra att överblicka. föreslog i sitt betänkande en förhållandevis detaljerad lagstiftning. Departementschefen har emellertid valt att göra lagen tämligen schematisk och generell och har ur LSK:s förslag uteslutit en rad bestämmelser. Avsikten har tydligen varit att göra lagen tämligen vid och överlämna så mycket som möjligt av detaljregleringen till det föreslagna livsmedelsverket för avgörande inom ramen för Kungl. Detta system kan ha många fördelar, framför allt då det gäller en snabb anpassning av olika föreskrifter till aktuella erfarenheter och nya situationer. Men det innebär att egentligen har mycket begränsade möjligheter att bilda sig en uppfattning om den reella innebörden i den lagstiftning som den har att besluta om. De praktiska konsekvenserna av lagen kommer i en utsträckning som har få motsvarigheter på andra områden att avgöras av Kungl. Maj:ts tillämpningskungörelser till lagen och livsmedelsverkets agerande med ledning av dessa. Därmed finns det en uppenbar risk att tillämpningen av lagen kan bli beroende av kortsiktiga opinionssvängningar och enskilda personers eller företags agerande i en utsträckning som inte är tillfredsställande. Redan i motiveringarna till propositionen kan sådana relativt modebetonade influenser spåras. På åtskilliga punkter inehöll det betänkande, som livsmedelsstadgekommittén avgav och som ligger till grund för propositionen, värdefulla förslag som frångåtts i propositionen. Från konsumentsynpunkt ter sig dessa avvikelser i många fall mycket betänkliga, eftersom de innebär att de krav som ställts på livsmedelsindustrin och handeln lindrats. Därigenom har berättigade konsumentintressen äventyrats. Denna försämring av konsumentskyddet är speciellt markant då det gäller importen av livsmedel. Med den utformning lagförslaget fått är det uppenbart att det förbättrade skydd konsumenterna får i fråga om livsmedel producerade inom landet inte kommer att få en reell motsvarighet då det gäller importerade varor. I många fall kan detta göra effekten av den föreslagna lagen mycket illusorisk, eftersom konsumenterna inte har möjligheter att själva avgöra vilka livsmedel som är av inhemskt ursprung och vilka som är importerade. Allmänheten kan därför komma att bibringas den uppfattningen att livsmedel som de konsumerar är underkastade kontrollbestämmelser som gäller för svenska varor, medan de krav som ställts i själva verket är mindre rigorösa. Till detta kommer att den föreslagna kontrollen också är väsentligt mindre sträng då det gäller importerade varor än i fråga om svenska. Det kan därför inte uteslutas att det på den svenska marknaden kommer att finnas betydande kvantiteter livsmedel, som inte alls uppfyller de fordringar som enligt lagen gäller för svenska produkter. Även i fråga om produkter tillverkade inom landet kommer kraven att skifta. I vissa fall kommer dessa livsmedel från företag med en omfattande egentillsyn, i andra fall kan de härröra från företag som saknar sådan egentillsyn. Även i detta fall har olikheterna sin grund i avvikelser som gjorts i förhållande till livsmedelsstadgekommitténs förslag. Från konsumentsynpunkt synes sådana åtgärder i syfte att lindra kraven och urholka kontrollen i dagens läge inte vara försvarbara. Den senaste tidens debatt i livsmedelsfrågor har ju mycket tydligt visat dels att det föreligger uppenbara behov av skärpta bestämmelser på livsmedelsområdet, dels att en engagerad och bred opinion kräver sådana skärpningar. De avsnitt i den föreslagna lagen som mot denna bakgrund synes vara i behov av förbättringar är följande. Enligt 11 § kan förbud mot import av livsmedel meddelas om det är påkallat från hälso- eller näringssynpunkt. Däremot är avsikten tydligen inte att förbud skall kunna meddelas, om en vara inte fyller kraven enligt 1620 §§. Eftersom sådana varor inte får saluhåilas förefaller det omotiverat att medge att de får importeras. Det bör rimligtvis vara lättare att stoppa en vara i samband med att den förs in i riket via i regel ett enda importställe än sedan den kommit ut i handeln och skall spåras upp av kontrollmyndigheterna sedan den spritts över hela landet. För att konsumenten alltid på ett enkelt sätt skall veta vem som ansvarar för en vara skulle enligt LSK:s förslag varje färdigförpackning märkas med namnet på den ansvarige. För svenska varor måste det som regel vara förpackarens och för importerade varor importörens namn som anges. I propositionen har kravet på märkning med den för varan ansvariges namn frångåtts. I stället skall importörerna vara registrerade hos den centrala livsmedelsmyndigheten. Detta förefaller att vara en från konsumentsynpunkt ytterst betänklig uppmjukning av LSK:s förslag. I praktiken kommer detta att innebära att en konsument som har klagomål att anföra mot en vara och önskar utkräva ett eventuellt ansvar för en felaktig produkt måste vända sig till livsmedelsverket med sina klagomål. Verket skall därefter hjälpa till att spåra upp den för varan ansvarige. Sannolikt kommer många konsumenter att av praktiska skäl avstå från att på detta sätt söka få rättelse. En lösning enligt LSK:s förslag bör därför komma till stånd. I fråga om märkningens utförande har LSK anfört att den bör göras på ett tydligt och varaktigt samt för konsumenten i ögonen fallande och otvetydigt sätt. Departementschefen anser det vara till fyllest att kräva att märkningen skall ske på ett tydligt och otvetydigt sätt (13 §). Detta synes innebära att i propositionen ställs lägre krav på den från konsumentsynpunkt utomordentligt viktiga märkningen av varor än vad som föreslogs av LSK. Detta blir så mycket mera uppenbart då man finner att departementschefen också anför att märkningen kan ske på främmande språk. Följderna av denna uppmjukning kommer att bli allvarliga för särskilt äldre personer, som till följd av nedsatt syn, bristande kunskaper i främmande språk etc. inte kommer att kunna på egen hand tolka märkningens innebörd. Eftersom ett viktigt syfte med den föreslagna lagen är att ingen skall behöva göra ett felaktivt varuval till följd av bristande information om saluhållna varor, synes den av departementschefen vidtagna uppmjukningen av märkningsföreskrifterna vara olycklig. En anslutning till LSK:s förslag bör därför ske. I 29 § föreslås att föreskrifter får utfärdas enligt vilka näringsidkare skall utöva en efter verksamhetens art lämpad tillsyn av hanteringen, s. k. egentillsyn. Enligt LSK skulle en sådan egentillsyn vara obligatorisk för all livsmedelshantering. Från konsumentsynpunkt synes det betänkligt att departementschefen frångått LSK:s förslag på denna punkt. Med ett realiserande av kravet på obligatorisk egentillsyn kombinerad med bestämmelser om undantag efter särskild prövning skulle ali hantering av livsmedel kunna övervakas. Med det av departementschefen föreslagna systemet blir det möjligt att övervaka endast de företag för vilka krav på egentillsyn utfärdats. Hur många eller vilka företag som därmed inte kommer att vara underkastade detta krav kommer myndigheterna uppenbarligen inte att kunna kontrollera. Det synes vara ologiskt att utfärda en ny lag, avsedd att tillvarata konsumentintressena, som på detta sätt lämnar en stor del av livsmedelshanteringen utanför den avsedda kontrollen. Även sett från konkurrenssynpunkt förefaller det felaktigt att kraven på kontroll och därmed kostnaderna i hanteringen inte är likartade för alla företag. Mot denna bakgrund förefaller det uppenbart att det av LSK föreslagna systemet beträffande egenkontroll bör tillämpas. Det är givetvis ett starkt konsumentintresse att livsmedelslagstiftningen tillämpas konsekvent och strängt. måste det dock förutsättas att den nya lagen inte förhindrar livsmedelshantering som har viss särprägel eller fyller en viktig funktion för vissa människor eller bygder. Det måste t. ex. förutsättas att sådana undantag i avseende på livsmedelslokal och andra bestämmelser kan göras vid tillämpningen av lagen att den för vissa bygder betydelsefulla tillverkningen av ost i fäbodar och liknande företrädesvis getost kan fortsätta. Det är en vara vars ursprung är väl känt för konsumenterna. Den har stor ekonomisk betydelse för ett inte obetydligt antal människor i den mest utpräglade glesbygden i vårt land. Om denna tillverkning tvingas upphöra, skulle det innebära en kulinarisk förlust för vårt land och ett allvarligt ekonomiskt avbräck för många näringsutövare. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att vid behandlingen av Kungl. Maj:ts proposition 1971: 61 måtte besluta om sådana ändringar att 11, 13 och 29 §§ får en lydelse motsvarande den som föreslagits av livsmedelsstadgekommittén, samt att måtte uttala att vid tillämpningen av livsmedelslagen sådana undantag från lagens generella bestämmelser skall göras att viss särpräglad produkttillverkning även fortsättningsvis kan ske i fäbodar och liknande lokaler i landets glesbygder. . ÅSLING (c) () i Holmgården AB Egnellska Boktryckeriet, 1971