mot · FU021483 · 1971-05-17 00:00:00 — Det kan inte förnekas att den nuvarande arbetslösheten delvis är resultat av i nuvarande konjunkturläge omotiverat stram ekonomisk politik. Denna åtstramning skulle ha satts in i det tidigare mera överhettade konjunkturläget. Vidare innebär den nuvarande politiken en fortsatt press nedåt på det privata sparandet för mycket stora grupper av medborgare. Detta sparande är dock av stor marginell betydelse för möjligheterna till fortsatt expansion och kräver därför särskilda stimulansåtgärder. Slutligen torde vi, om regeringens politik fullföljes, få uppleva ökade svårigheter beträffande bostadsbyggandet och kommunernas möjligheter att bygga upp den för medborgarna nödvändiga service, i vid mening, som faller på dem. Kraven på den ekonomiska politiken Kraven på en ökad satsning på industriproduktionen måste nu följas upp med praktiska åtgärder från de ansvarigas sida. Grundläggande är då industriinvesteringarna och övriga investeringar inom näringslivet. LU påpekar att betydande lånebelopp behöver ställas till industrins förfogande. Man räknar med en sjunkande självfinansieringsgrad och gör det antagandet att en sänkt soliditet säkerligen negativt påverkar investeringslusten. framhåller detta i sitt remissvar. Finansplanen ger endast vaga antydningar hur kanaliseringen av sparoch kapitalströmmarna skall ske. En hänvisning till kapitalmarknadsut redningen beträffande lån ur AP-fonden görs dock, vilket får tolkas så att problemet kommer att behandlas . Remissinstanserna pekar på att en väl fungerande kredit- och kapitalmarknad är en av de grundläggande förutsättningarna för en ökad investering i industrin. Det framhålls också att när företagens kreditberoende ökar, så är det av betydelse för investeringsplaneringen att de har stabil tillgång på krediter till stabil ränta. Företagens tillträde till obligationsmarknaden framhålles. I olika sammanhang betonar man nu behovet av upplåning utomlands. En sådan skuldsättning har redan skett i betydande omfattning. omnämns i den reviderade nationalbudgeten ett belopp på ca 2,53 miljarder i utlandsupplåning. Denna upplåning är dock i huvudsak kortsiktig och bör enligt flera av remissinstanserna konverteras till långsiktiga lån. Vi stöder detta synsätt och menar också att en organiserad, väl kontrollerad långsiktig utländsk upplåning bör ske. Denna kreditkälla bör även kunna användas av expansiva mindre och medelstora företag genom lämplig kreditförmedling av bankerna. Vi behöver inom svenskt näringsliv försöka hitta nya former för att öka mängden riskvilligt kapital. LU:s remissinstanser antyder vissa förslag i denna riktning. Det viktigaste incitamentet för en ökad investeringssatsning torde dock vara företagens egna bedömningar av lönsamheten av en viss investeringsinsats. Här spelar bl. a. konjunkturbedömningarna in, liksom marknadsutsikter och kostnadsutveckling. Av betydelse i beslutsprocessen för det risktagande som en investering alltid är, är givetvis också den allmänna bedömningen av regeringens ekonomiska politik och näringspolitik. andra hälft försämrades bytesbalansen. Fram till mittenav 1960-taletuppvägdesunderskotten i handelsbalansen av överskott på tjänsteområdet, och transfereringarna var då ännu obetydliga. /70 har bytesbalansen försämrats till ett underskott på 1 700 miljarder. Målet för den ekonomiska politiken är nu att till 1975 återställa balansen. 1 LU räknar man med ett fortsatt ökande underskott för transfereringar och tjänster. LU kalkylerar därför, med bytesbalansmålet i sikte, med att handelsbalansen skall förbättras med ca 4 1970-1975. Remissinstanserna uttrycker stor osäkerhet inför denna kalkyl, som onekligen inrymmer många osäkerhetsfaktorer. Men den anger i princip behovet av en snabb utveckling av exportindustrin, antaganden om vinster av nya marknadsandelar på världsmarknaden och behovet av en dämpad importutveckling. Skall denna förutsättning ha någon rimlig verklighetsanknytning förutsätter den en snabb kapacitetsutbyggnad av exportindustrin och den utlandskonkurrerande hemmamarknadsindustrin. Importkalkylen förutsätter inga nya protektionistiska inslag men utgår ändå från ett relativt sett krympande utrymme för konsumtion. Vid bedömningen av bytesbalansen har också betonats u-landsbiståndets inverkan. Vi anser emellertid att stor vikt bör fästas vid SIDA:s remissyttrande, där man efter en noggrann genomgång kritiserar LU för att överbetona biståndets roll i bytesbalansen. Det finns betydande risker att man ger allmänheten en felaktig bild av konsekvenserna av ett fullföljande av enprocentsmålet. Även u-landsbiståndets valutaanspråk har överskattats enligt SIDA:s mening. Vi hälsar med tillfredsställelse att en utredning nu påbörjats inom utrikes- och finansdepartementen om dessa problem. Utredningsuppdraget ligger i linje med krav som framställts i vår motion om u-biståndet till årets riksdag. En sådan utredning bör kunna ge underlag för en realistisk bedömning av enprocentsmålets verkningar på betalningsbalansen. LU utgår från att tjänstebalansen skall utvecklas mot ett underskott på ca 450 miljoner. I denna kalkyl ingår bl. a. det s. k. turistnettot. Här kalkylerar LU med en ökning av underskottet. Detta har delvis sin förklaring i ett rimligt antagande av valutahemsändningar från invandrad arbetskraft. Men en betydande del torde härröra från antagande om fortsatt negativ utveckling av det rena turistnettot. Vi anser att borde ha goda förutsättningar att bli ett mera attraktivt turistmål för utländska turister. Det är därför angeläget med ett kraftfullare aktivt stöd till denna näring. Det påpekas ofta att en stabil valutareserv är en förutsättning för stabila balansförhållanden med utlandet. Vi har upplevt hur snabbt en försämring av valutareserven kan inträffa. Av den anledningen vill vi här särskilt betona nödvändigheten av att valutareserven stabiliseras genom att de korta utländska krediterna omvandlas till mera fast och långsiktig kredit. Risken är annars att omsorgen om en svag valutareserv blir ett betydande hinder för en tillväxtfrämjande ekonomisk politik. LU anger att efterfrågan på arbetskraft vida kan väntas överstiga tillgången. Den offentliga sektorn skall enligt planerna öka sin personalstyrka med hela 200 000 personer. skulle industrin enligt sina egna beräkningar öka antalet anställda med ca 90 000. Mot detta skall ställas en tillgångsökning för perioden på ca 90 000. Enligt de kalkyler som LU gjort kan hela arbetskraftstillskottet väntas falla på tjänstesektorerna och inom denna i första hand på den offentliga sektorn. Hela nettoökningen av arbetskraften väntas bestå av gifta kvinnor, som också är den stora gruppen utanför arbetskraften. LU beräknar att ytterligare 130 000 gifta kvinnor ur denna grupp går ut på arbetsmarknaden 19701975. Detta är mindre än perioden 19601965. Vi anser att LU:s beräkningar styrker våra tidigare uppfattningar att folkhushållet har allt att vinna på att ytterligare underlätta för kvinnorna att välja förvärvsarbete. Det ger ny styrka åt argumenten att statliga och kommunala insatser, som underlättar detta, är lönsamma och tydligen nödvändiga om de uppsatta målen skall nås. Här behöver vi inte upprepa de självklara argumenten om bättre jämställdhet och personlighetsutveckling genom sådana ökade möjligheter. Mycket kan också, som vi ovan antytt, göras för att förbättra såväl den äldre arbetskraftens som de handikappades chanser till vidareutbildning och yrkesanpassning. Utöver vad som här sagts finns dessutom en betydande dold arbetslöshet, dvs. människor som önskar arbete men som inte söker sådant då de inte tror sig kunna få det av en rad olika skäl. Det måste vara en förstahandsuppgift för en aktiv arbetsmarknadspolitik att öka sysselsättningschanserna på orter med stor latent arbetskraftsreserv. Samhälle och näringsliv måste tillsammans försöka tidigt möta en tendens till svårigheter som börjar oroa, nämligen en minskad rekrytering till industrin av framför allt den unga arbetskraften. Flera remissinstanser tar upp detta viktiga problem och pekar på en rad åtgärder, t. ex. flexiblare arbetstider, ökade deltidssysselsättningar, bättre arbetsmiljö, verklig arbetsdemokrati, ökade resurser för barntillsyn och över huvud taget en aktivare personalpolitik inom företag och institutioner. Utöver detta vill vi betona betydelsen av ett skattesystem, som stimulerar till arbetsinsatser. Arbetsmiljö och arbetarskydd är nu självklara begrepp inom industrin, men mycket återstår att göra. Om inte industrin snabbt angriper dessa problem finns risker att särskilt ungdomen i stigande grad undviker yrkesverksamhet inom industrin. Även frågorna om medinflytande och bättre information spelar här en avsevärd roll. Vi hänvisar till våra initiativ i detta sammanhang. LU konstaterar att hela arbetskraftstillskottet förefaller bli absorberat av den offentliga sektorn. Detta innebär en ytterligare stark stegring av den offentliga sektorns personalanspråk, och ekvationen tillgångefterfrågan går inte ihop. I LU påpekas således att t. ex. antalet inom jordbruk, fiske och skogsbruk sysselsatta, som uppgick till 591 000 personer och 1970 sjunkit till 345 000, skulle minskat ytterligare till 253 000. Industrin, inklusive byggnadsverksamheten, kraftproduktion m. m. skulle från 1 444 000 sysselsatta och en topp på 1 545 000 1965 efter att ha gått något tillbaka till 1 521 1970 vidkännas en viss ytterligare minskning till 1 470 1975. Handel, samfärdsel, privata tjänster m. m. uppvisar måttliga ökningar. De stora och snabba förändringarna inom tjänstesektorn gäller det offentliga området. 1960 sysselsatte egentlig industri mer än dubbelt så många människor som de offentliga tjänsterna. Även jord- och skogsbruk hade högre siffror än dessa. 1975 beräknas de offentliga tjänsterna sysselsätta mellan 900 000 och 1 000 000 människor, bortemot fyra gånger fler än jord- och skogsbruk och nästan lika många som den egentliga industrin. Vi är naturligtvis medvetna om att dessa tendenser i och för sig är naturliga i ett samhälle av vår typ. Men vi anser att det starkt kan ifrågasättas om snabbheten och styrkan i tillväxten av arbetskraftsbehovet för offentliga tjänster verkligen till alla delar står i överensstämmelse med kraven på bästa möjliga utveckling av hela samhällsekonomin. Vi anser att detta är en mycket allvarlig fråga, som bör undersökas av en särskild parlamentarisk beredning. Det torde också, som vi vid många tidigare tillfällen framhållit, finnas anledning att pröva ytterligare rationaliserings- och effektiviseringsmöjligheter för den redan befintliga offentliga verksamheten. Det måste vara riktigt att vid bedömningen av personalbehov såväl för nu existerande som tillkommande verksamheter räkna med produktivitetstillväxt inom dessa. Det ligger i sakens natur att detta kan vara svårt att förverkliga på många områden, t. ex. inom vårdsektorn. Men på stora områden av den offentliga verksamheten bör bevakningen av anslag och antal tjänster ske med utgångspunkt från att en icke alltför snävt tillmätt produktivitetsstegring borde kunna uppnås. Bland LU:s remissyttranden finner vi det angeläget att här särskilt peka på vissa förslag som framförs av statskontoret, som ju är statsverkets huvudinstans för administrativ rationalisering. Statskontoret konstaterar bl. a. att den effektivaste vägen att begränsa den offentliga konsumtionens tillväxt är en stram budgetbehandling. Detta medför självfallet behov av prioritering. Väsentliga förenklingar som motverkar en dyrbar byråkratisering kan nås genom en målmedveten decentralisering av den administrativa apparaten, däri inbegripet ett decentraliserat beslutsfattande som undviker ett tidsödande hierarkiskt tjänstevägs-sy stern. Finansplanen utpekar tjänstesektorn som det område där de stora produktivitetsvinsterna är att vänta och att man funnit det angeläget med skärpt uppmärksamhet beträffande rationaliserings- och effektiviseringsfrågorna inom den offentliga sektorn. Detta bör förhoppningsvis kunna bidra till ett bättre resursutnyttjande inom den offentliga sektorn än vad LU antagit. Med hänvisning till vad som har anförts i motionen hemställer vi att vid behandlingen av Kungl. Maj:ts proposition nr 115 beslutar 1. att som sin mening uttala vad som i motionen anförts beträffande den ekonomiska politiken; samt 2. att i skrivelse till Kungl. anhålla om tillsättande av en parlamentarisk beredning med uppgift att kartlägga den offentliga sektorns behov av arbetskraft, kapital och andra resurser med särskild hänsyn till produktivitetsutvecklingen i samhället i enlighet med vad som har anförts i motionen. () ()