mot · FU02720 · 1971-01-01 00:00:00 — av i m. fl. angående arbetsgivaransvar för olycksfall i arbetet, m. m. skadas i vårt land ca 300 000 människor genom olycksfall i arbetet. Av dessa får mer än 2 000 så svåra skador, att de får kvarstående men för livet, och ungefär 500 skadefall får dödlig utgång. gällande lagstiftning angående rätt till skadestånd i anledning av olycksfall i arbetet är i högsta grad otillfredsställande. Någon obligatorisk prövning huruvida ersättning skall utgå till den som drabbats av olycksfall i arbetet sker inte, dvs. ersättningar utöver dem som betalas av försäkringskassa eller såsom ersättning för inkomstbortfall, sveda och värk samt framtida men utgår inte. Olycksfall bedöms mestadels som ren olyckshändelse, vilket innebär att den skadade erhåller sedvanlig ersättning från försäkringskassa och sedermera från därest sjukskrivningsperioden varar . Medför skadorna invaliditet fastställes graden av denna av , och viss invaliditetsersättning utgår grundad på bedömning. Skulle total arbetsoförmåga bli följden får den skadade s. k. förtidspension. Oavsett vad som händer kommer den som drabbats av olycksfall i arbetet med beteckningen ren olyckshändelse i ett väsentligt sämre läge ekonomiskt. Företagens skadeståndsansvar grundar sig i huvudsak på tidigare avgöranden av domstolarna, framför allt av högsta domstolen. I rättspraxis har företagen ålagts ersätta sådan skada som anses ha vållats av någon som tillhör arbetsledningen, men däremot svarar de inte för skada som en arbetare vållar en arbetskamrat. Vållandet blir oftast den stora diskussionsfrågan, varvid juristerna med sitt kunnande ofta helt eller delvis tillbakavisar yrkandena. Antingen hävdas att något vållande inte alls föreligger eller att den skadade är medvållande till viss del. Lyckas man tillbakavisa det påstådda vållandet utgår ingen ersättning. Företagen vill inte godvilligt medge att direkta fel begåtts eller att försummelse från arbetsledningens sida förekommit. Det anses ofta innebära en självanklagelse och prestigeförlust, som de flesta företag inte vill vidgå. Konsekvenserna av denna motvilja att återge den rätta beskrivningen av händelseförloppet och orsaken till ett inträffat olycksfall blir ofta att den skadade helt eller delvis mister ett berättigat skadestånd. Hela bevisbördan ligger på dem som yrkar skadestånd. gaste lagen i vållandefrågan är arbetarskyddslagens 7 §. Denna paragraf är mycket opreciserad, där alla krav som ställs på företagen i arbetarskyddshänseende gäller under förutsättning av vad som »skäligen kan erfordras». Till den s. k. skadeståndskommittén har krav om s. k. strikt ansvar framförts från vissa fackförbund. Det förslag som kommittén kommer att lämna rymmer enligt uppgift inte strikt ansvar, däremot s. k. principalansvar, vilket innebär viss förbättring för arbetstagarna, eftersom företagen får vållandeansvar för samtliga av honom anställda, således även för arbetare som skadar en arbetskamrat. anser att ersättningen för förlorad arbetsförtjänst vid olycksfall i arbetet (vilket skadeståndskrav i huvudsak avser) bör lösas inom ramen av yrkesskadeförsäkringen. Man menar att sjuk- och yrkesskadeersättningarna bör höjas parallellt till sådan nivå, att nära nog full ersättning för förlorad arbetsförtjänst utgår. Eventuella ersättningar utöver detta, s. k. ideellt skadestånd (sveda och värk) och livräntor för bestående men, skulle vara en försäkringsfråga för arbetsmarknadens parter att lösa. Till frågan om strikt ansvar menar kommittén att det skulle innebära omotiverade förmåner för dem som skadas i arbetslivet, jämfört med människor som skadas på annat sätt. Då produktionen orsakar olycksfall, är det rimligt att densamma skall stå för de kostnader dessa orsakar. Att inom ramen av arbetarskyddslagens 7 § bedöma skadeståndsskyldighet är en orimlighet, eftersom denna vid bedömning av förebyggande skyddsåtgärder utgår från en jämförelse med andra liknande arbetsplatser, vilka också har skyddsåtgärder efter samma cyniska kalkyl att arbetarskydd skall löna sig. I många domslut går också företagen fria därför att visst skydd, som den skadade anser borde ha funnits, inte är rimligt att kräva eftersom »en sådan anordning skulle väsentligt fördyra arbetet». Arbetarna befinner sig på arbetsplatserna för att producera och för att samhället skall fungera och för den egna försörjningen. Om olycka inträffar måste arbetaren leda i bevis att företaget är direkt vållande för att han skall kunna få fortsatt försörjning på samma nivå som före olyckstillfället. Kapitalägaren tar vinsten av produktionen men överlåter till den skadade och samhället att stå för kostnaderna vid de förekommande olycksfallen. Om man menar att arbetarna skall stå för skador, som de i nuvarande juridiska mening orsakar sig själva, så påstår man att de i största allmänhet är presumtiva självstympare, eller tar man inte hänsyn till ackordshetsens och stressens farliga följder. Ett strikt företagaransvar handlar alltså om trygghet för individerna och om social rättvisa, eftersom arbetare i produktion löper större risk än t. ex. tjänstemän att skadas. Om företagen skulle stå för alla kostnader som olycksfallen orsakar, skulle arbetarskyddet väsentligt förbättras. Den cyniska arbetsköparinställningen att arbetarskydd skall löna sig skulle, om företagen måste betala de reella kostnaderna för in träffade olycksfall, innebära väsentligt större satsning på arbetarskyddet. Då är ändå inte hänsyn tagen till samhällets subvention av sjukvården. Företag med effektivt arbetarskydd skulle få lägre försäkringspremier. En annan svaghet i nuvarande lagstiftning är att någon skyldighet inte föreligger för företagen att ha ansvarighetsförsäkring. Detta innebär att i små företag tryggheten är mindre för de anställda, eftersom tillgångar att täcka stora skadestånd kan saknas. Oaktat att proposition aviserats i denna fråga vill undertecknade utnyttja den fria motionstidens möjligheter att aktualisera vad som enligt vår mening är huvudfrågan i detta sammanhang. Eventuellt erforderligt förslag till lagtext i överensstämmelse med vad i denna motion anförts får lämnas i samband med behandling av den proposition, som kommer att avlämnas. Med hänvisning till det anförda föreslås att måtte uttala sig för att ett strikt arbetsgivaransvar för inträffade skadefall införes och att ansvarighetsförsäkring blir obligatorisk för arbetsgivare, att olycksfall i arbetslivet med kroppsskada som följd skall bli föremål för rättslig prövning beträffande personligt ansvar i likhet med vad som är fallet i samhället i övrigt, samt att bevisbördan vid inträffade olycksfall därvid vändes, så att skyldighet åligger arbetsgivaren att bevisa sig vara fri från ansvar för olycksfallen i fråga. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)