mot · FU02827 · 1971-01-27 00:00:00 — angående ersättningen till författare för biblioteksutlåning, m. m. Styrelsen för har i sin anslagsframställning återkommit till sitt tidigare förslag att anslaget Ersättning åt författare m. fl. för utlåning av deras verk genom bibliotek m. m. bör höjas till för lån och för referensexemplar av svenskt originalverk samt till för lån och för referensexemplar i översättning. Chefen för erinrar i årets statsverksproposition om att ersättningens grundbelopp för innevarande budgetår höjdes , och han förklarar därefter att han icke är beredd att för kommande budgetår föreslå någon ytterligare höjning. Han hänvisar därvid till pågående utredningsarbete rörande kulturarbetarnas ekonomiska förhållanden. Det förefaller icke finnas något rimligt skäl att i denna fråga hänvisa till pågående utredningar. Det rör sig här om ett område som är synnerligen väl genomlyst och genomdiskuterat. Det fortsatta utredningsarbetet kan i stort sett bara bekräfta tidigare konstateranden. (Som ett enda exempel kan nämnas att de beräkningar av författarnas ekonomiska förhållanden som utförts av låginkomstutredningen och som när detta skrives endast föreligger i koncept blott bekräftar de siffror som framlades av Flyco 1967 rörande författarnas inkomster av litterärt arbete 1966.) De svenska författarnas situation kan enklast beskrivas på följande sätt. Några få är höginkomsttagare, de flesta har synnerligen blygsamma inkomster av sitt litterära arbete, många lever i något som måste beskrivas som misär. Detta beror på att försäljningen av skönlitteratur är relativt låg. Författarnas verk nyttjas främst via biblioteken där böckerna av samhället kostnadsfritt ställs till förfogande. (Antalet hemlån från skoloch folkbibliotek uppgick till nära 65 miljoner vilket innebären stegring med .) Författarnas inkomster måste alltså knytas till biblioteksutlåningen det är ju där deras verk främst konsumeras. Detta är uppenbart och odiskutabelt sedan ett par årtionden tillbaka. Slutsatsen kan bara bli en: att den svenska författarkåren utgör en av landets mest utpräglade låginkomstgrupper beror i första hand på att den inte får ens en tillnärmelsevis skälig ersättning för biblioteksutlåning av deras verk. Det framstår som minst sagt rimligt att en författare, vars verk utnyttjas av 50 000 låntagare , bör kunna existera på sitt arbete. Den författarpenning han erhåller uppgår innevarande budgetår dock till bara . Inte ens en författare med den höga siffran av 100 000 boklån kan känna arbetsro; hans årliga författarpenning är obetydligt högre än en riksdagsledamots månadsarvode. Att han därutöver har möjligheter att få stipendier av olika slag via författarfondens fria del ökar inte nämnvärt hans ekonomiska trygghet . Författarna har genom sin centrala fackliga organisation krävt att biblioteksersättningens grundbelopp skall utgå med (egentligen penningvärde). De befinner sig nu i den situationen att praktiskt taget alla är överens om att detta krav både principiellt och i fråga om storleksordningen är berättigat. Icke desto mindre har chefen för funnit skäl att åter ställa sig kallsinnig gentemot författarfondens äskande. Situationen är inte unik. Det är en gammal erfarenhet att när det föreligger vad man brukar kalla kärvt budgetläge hamnar kulturarbetarna alltid på undantag. och fram till nu har det avgivits många högtidliga och välformulerade deklarationer om det berättigade i kulturarbetarnas anspråk på samhällsinsatser men det har alltid, när nöden så krävt, varit lätt att avvisa dem i klartext eller kryptiskt med hänvisning till budgetutrymmet och behovet av återhållsamhet. Vi befinner oss på nytt i ett mycket kärvt budgetläge, och återhållsamheten har som vanligt i särskild hög grad drabbat den s. k. fria kultursektorn. Författarna befinner sig, som sagt, i en paradoxal situation. som det allmänt accepteras att biblioteksersättningen är en ersättning för utnyttjat arbete, behandlas den i budgeten som en sorts exklusivt stöd, vars storlek får bestämmas av andra faktorer än hänsynstagande till vad som är rätt och rimligt. De motiveringar som kan anföras för att inkomsttagare i gemen bör vara återhållsamma och att andra kostnader bör begränsas får ej åberopas mot kravet att biblioteksersättningens grundbelopp höjs till . Detta ersättningsbelopp borde ju ha varit etablerat i budgeten. Vid en bedömning av det äskade beloppet måste man beakta att författarfondens styrelse inte begärt kompensation för de senaste årens kostnadsstegringar utan nöjt sig med den nivå på biblioteksersättningen som bedömdes som skälig /68. Som påpekats är hela detta frågekomplex redan utomordentligt väl genomlyst och genomdiskuterat. Skäl finns därför inte att här genomföra en detaljerad argumentation. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställes att måtte I. i skrivelse till Kungl. Maj:t uttala att ersättning till författare för utlåning av deras verk genom bibliotek må höjas till de belopp och fördelas enligt de regler som föreslås av styrelsen för i dess anslagsframställning, samt till Ersättning åt författare m. fl. för utlåning av deras verk genom bibliotek m. m. under åttonde huvudtiteln för /72 anvisa ett förslagsanslag av . P. O. () PER ()