mot · FU021046 · 1971-01-27 00:00:00 — av m. fl. angående lokaliseringen av större anläggningar för avfallshantering, m. m. Det alltmer ökade avfallet utgör ett av de mest svårlösta miljövårdsproblemen. Avfallsökningens storlek har inte varit förutsedd, avfallets sammansättning har avsevärt förändrats, kraven på en god miljö har ökat och kommunernas resurser har icke varit tillräckliga för att åstadkomma en tillfredsställande avfallshantering. I många fall har också okunnighet rätt om konsekvenserna av rådande behandlingsmetoder. Den av antagna nya lagen om förbud mot nedskräpning kommer med all sannolikhet att medföra ett förbättrat förhållande i vad gäller den enskilda personens skräphantering. Om denne emellertid konstaterar att kommunen icke sköter sina avfallsproblem på ett tillfredsställande sätt kan hans rättsmedvetande kränkas och en ökad ouppmärksamhet bli följden. Allt det vi kallar skräp är resultatet av mänsklig hantering. En viss form av avfall ingår emellertid i det naturliga kretsloppet, dit hör bl. a. förmultnade växtdelar och djurkadaver. För länge sedan när människan mindre använde sig av syntetiska material kunde också huvuddelen av hushållsavfallet inrangeras under benämningen omsättningsavfall. är förhållandena helt annorlunda. En kraftig ökning av förpackade varor, ökad omsättning av förbrukningsartiklar, plastens ökade betydelse som förpackningsmaterial och för transporter av olika slag samt bristande möjligheter för det enskilda hushållet att inskränka skräpmängden har skapat stora problem i vad gäller avfallshanteringen. I många fall har kommunerna inte kunnat bemästra situationen. Alltför ofta störs landskapsbilden av skrotupplag eller illa skötta soptippar. Förbränningsrester skapar obehag för närboende, och bilkyrkogårdarna har vuxit upp utan att hänsyn tagits till miljöfaktorer. Genom den nya miljöskyddslagen har dock större garantier skapats för att störande anläggningar inte kommer till stånd. Problemet med de många och små soptipparna och skrotupplagen kvarstår emellertid. Avfallshantering består av uppsamling, rening och destruktion samt deponering av avfall. Var och en av dessa skeden i avfallshanteringen kräver en komplicerad teknik när avfallsmängderna blir stora. tog initiativet till en utredning för att närmare undersöka de tekniska och ekonomiska förutsättningar na för ett interkommunalt samarbete vid avfallshanteringen. Som undersökningsområde valdes nordvästra . Utredningen visade klart att samarbetsidén från ekonomisk-teknisk synpunkt var bärkraftig. Med statliga medel igångsattes därefter på initiativ av länsstyrelserna i och län den första översiktliga länsutredningen. Den kom att följas av flera länsutredningar bekostade med statliga medel. Samtliga dessa utredningar visade klart att det interkommunala samarbetet erbjöd många fördelar. De översiktsutredningar som gjorts har emellertid knappast lett till något praktiskt resultat. Visserligen pågår ett utökat utredningsarbete inom många kommuner, men för många av dem är också situationen akut. Medan utredningarna pågår växer soptipparna. Många kan inte ens växa längre, och nya områden måste tas i bruk för avfallsdeponering. För de flesta kommuner är det lättare och ekonomiskt mer överblickbart att inrätta en ny soptipp än att på grund av vaga planer försöka få till stånd praktiska överenskommelser med grannkommuner om ett gemensamt agerande. Vi anser emellertid att planerna måste resultera i praktiskt interkommunalt samarbete. Den nya renhållningslagen kommer annars att ställa kommunerna inför olösliga problem. Enligt vad länsutredningarna kommit fram till skulle ett trettiotal stora destruktionsanläggningar kunna klara avfallsdestruktionen i vårt land. Transportproblemen måste emellertid lösas, och troligtvis kommer man för att undvika alltför långa transportsträckor fram till ett betydligt högre antal anläggningar. I vilket fall som helst blir de av ansenlig storleksgrad och deras lokalisering av stor betydelse. En samordning måste komma till stånd. Vi anser denna fråga vara av sådan vikt att den bör tagas upp i samband med den fysiska riksplaneringen. Inte minst vägnätets utformning och skyddandet av värdefulla naturområden blir av betydelse för avfallshanteringen. En interkommunal och riksomfattande miljövårdsvänlig avfallshantering kommer emellertid inte att bli verklighet förrän långt fram i tiden. Nya mindre anläggningar kommer att inrättas, och risk finns att detta sker utan att miljövårdshänsyn tages. Den nya renhållningslagen ålägger kommunen att svara för all avfallshämtning inom kommunen, och stora krav kommer att ställas på områden för deponering. Enligt § 12 miljöskyddskungörelsen skall frågan om dispens prövas av såvitt avser anläggning för behandling eller deponering av avfall, om den tillförda avfallsmängden överstiger men ej . Även soptippar med en kapacitet mindre än kan ur miljösynpunkt vara förkastliga. Vi vill därför föreslå att bestämmelsen i miljöskyddskungörelsens § 12 utformas så, att skyldighet för dispensansökan vid upplåtande av mark för avfallsdeponering skall föreligga för anläggningar av detta slag om den tillförda avfallsmängden icke överstiger . Med stöd av vad ovan anförts anhålles att i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställer att frågan om lokaliseringen av större anläggningar för avfallshantering beaktas vid det pågående arbetet med den fysiska riksplaneringen, och att § 12 i miljöskyddskungörelsen ändras så, att skyldighet för dispensansökan skall föreligga för anläggning för behandling eller deponering av avfall om den tillförda avfallsmängden icke överstiger . () () () ()