mot · FU02173 · 1971-01-21 00:00:00 — om straffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå annan person i nödsituation. Enligt urgammal svensk rättspraxis är det en självklar moralisk plikt att efter förmåga bistå sina medmänniskor i nöd. Någon häremot svarande generell juridisk plikt existerar emellertid ej i svensk rätt. För att sådan skyldighet att bistå annan i nödsituation skall anses föreligga, krävs sålunda att man kan påvisa en särskild rättsplikt att vara verksam för att avvärja hotande skada. Sådan rättsplikt stadgas exempelvis för den som upptäcker eller får vetskap om brand eller brandfara, för fartygsbefälhavare gentemot den som är i sjönöd och för vägtrafikant, som haft del i uppkomsten av trafikolycka. Utöver sådana direkta specialstadganden i lagen möter man i den juridiska doktrinen (t. ex. och ) vissa typfall, som också godtagits i praxis, där underlåtenhet att ingripa anses i princip grunda straffrättsligt eller skadeståndsrättligt ansvar. Sålunda torde en person, som framkallat en för annan farlig situation, i regel vara skyldig att söka undanröja faran. En plikt att bistå eller skydda annan anses också kunna inträda, om en avtalsliknande situation föreligger eller kan konstrueras. Det kan dock knappast vara möjligt att på dylika grunder utan klart stöd av lag i en nödsituation ålägga den, som ej har någon del i händelsen, att lämna sitt bistånd. Här föreligger alltså en bristande överensstämmelse mellan den allmänna rättsuppfattningen och lagens bestämmelser mellan moralisk och juridisk plikt för den enskilde. Rättsligt ansvar kan t. ex. icke hur moraliskt förkastligt handlingssättet än må vara utkrävas av den som underlåter att rädda annan från att drunkna, även om det kunnat ske utan fara eller uppoffring för honom själv eller av den som vägrar att ställa sin bil till förfogande för transport av livsfarligt skadad. Inte ens i det fall att någon vägrar att i nödsituation ställa sin telefon till förfogande för tillkallande av polis eller läkare kan ansvar utkrävas. Under förarbetena till den ny övervägde straffrättskommittén att i viss överensstämmelse med dansk, finsk och norsk lagstiftning intaga en allmän bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå den som befinner sig i fara. Kommittén avstod dock från att införa en sådan dylik allmän bestämmelse. sedermera samma ståndpunkt som kommittén och hade inget att erinra i detta avseende vid antagandet av den nya . Dock torde inte minst med hänsyntagande till det allmänna rättsmedvetandet framstå som otillfredsställande att i vår lagstiftning inte anges skyldighet för medborgare att bistå annan i nödsituation och därmed uppnå överensstämmelse mellan moralisk och juridisk rätt. Frågan om att i intaga en allmän bestämmelse om skyldighet att bistå annan i nödsituation har varit föremål för övervägande. Sålunda hade riksdag att ta ställning till liknande motionsförslag. Första lagutskottet, som behandlade motionen, hyste förståelse för den humanitära inställning som ligger till grund för motionen, men ansåg att frågan om generell sanktionering av den moraliskt sett självklara plikten att söka avvärja olyckor eller begränsa verkningarna därav måste bedömas huvudsakligen från andra utgångspunkter. Utskottet hävdade att den som brister i hjälpsamhet, när en allvarlig nödsituation föreligger, i regel också torde få räkna med att drabbas av en kännbar, social reaktion, och utskottet stannade för uppfattningen att övervägande skäl talar för ståndpunkten att skäl ej förefinns för ändring av bestämmelse i förevarande lagstiftningsspörsmål. De invändningar som främst rests mot lagstiftning om straffbestämmelser på detta område är väsentligt grundade på uppfattningen om svårigheterna att utforma bestämmelser av denna art liksom på hänsyn till bevissvårigheter vid tillämpningen. Dessa synpunkter är enligt min mening icke av principiell art och bör givetvis beaktas vid utredningen. Hänsyn bör också tas till att sådan lagstiftning redan finns införd i och . Med hänsyn till det nordiska samarbetet är det önskvärt att en likartad lagstiftning gäller i de nordiska länderna. Det bör framstå, som häradshövdingeföreningen understryker i ett remissyttrande, som synnerligen stötande för rättsmedvetandet att någon som helst påföljd icke föreligger för underlåtenhet att bidra till att rädda annans liv i en situation, då det kunnat ske utan olägenhet för den försumlige. framhöll vidare i sitt yttrande att konsekvenserna för trafiksäkerheten av den fortgående ökningen av trafiken på våra vägar och de därmed förbundna ökade riskerna för svåra trafikolyckor synes böra beaktas. ifrågasättande av om den i gamla rättstraditionen grundade skyldigheten att ingripa i anledning av eldsvåda icke nu bör kompletteras med en allmän skyldighet att ingripa när någon i anledning av trafikolycka befinner sig i livsfara framstår likaledes med hänsyn till den ökade trafiken som beaktansvärt. Starka skäl talar därför för en lagstiftning på det här berörda området. Även om jag är medveten om de svårigheter som föreligger i utformningen av lagstiftningen, bör dessa icke anses oövervinneliga. god förebild för eventuell lagstiftning finns i den norska lagens stadgande härom. Med stöd av det anförda anhålles att måtte i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställa om förslag till en allmän bestämmelse, i kapitel om brott mot liv och hälsa, om skyldighet att bistå annan i nödsituation i enlighet med vad i motionen anförts.