mot · FU02132 · 1971-01-19 00:00:00 — Motioner nr 1971 Mot. av m. fl. Det ökade narkotikamissbruket utgör ett mycket stort problem. För att komma till rätta med detta krävs att insatser görs på många olika områden . Det är viktigt med ökade resurser till tullmyndigheterna för att spärra införseln av narkotiska preparat. Polisens uppgifter i brottsförebyggande syfte och förhindrande av narkotikalangning är betydelsefulla. Informationen är fortfarande bristfällig och överdrivna föreställningar om svårigheten att bli kvitt ett narkotikabehov försvårar väsentligt rehabiliteringsmöjligheterna. Vårdresurserna är klart underdimensionerade i förhållande till behovet. I synnerhet är den öppna vården klart otillräcklig. Även om utredningar gjorts och olika insatser på informations-, övervaknings- och vårdområdena genomförts, kräver den allvarliga situationen ytterligare åtgärder från samhällets sida. Det är därför anmärkningsvärt, att narkotikasituationen i årets statsverksproposition getts mycket litet utrymme. slutbetänkande har remissbehandlats, men i vilken omfattning utredningens förslag kommer att genomföras anges inte. Socialministern framhåller endast att de förslag och rekommendationer kommittén lagt fram »är under uppmärksamhet hos berörda myndigheter och inom det särskilt inrättade samarbetsorganet för bekämpande av narkotikamissbruket». Betydligt större uppmärksamhet måste dock fästas vid dessa frågor. Missbrukssituationen förändras snabbt, vårdresurserna måste byggas ut, de vårdinsatser som gjorts och görs utvärderas i ett större sammanhang. En parlamentarisk utredning bör därför tillsättas för ingående bevakning av narkotikasituationen. I motionen föreslås uppgifter som enligt vår mening bör läggas på en sådan utredning. Det var också narkomanvårdskommitténs ursprungliga uppfattning att ett fortlöpande utredningsarbete skulle bedrivas. En effektiv för alla parter bästa möjliga vård måste så mycket som möjligt bygga på frivillighet. Vården får inte heller ensidigt inriktas på den medicinska delen av problemet. En sådan vård angriper endast symtom och inte de bakomliggande faktorer, som i många fall uttrycks i ett missbruk. För att missbrukarens totala situation skall kunna förbättras krävs att stor vikt också läggs vid individens sociala förhållanden, liksom han måste få hjälp med eventuella psykiska besvär. cinska vården är relativt enkel, åtminstone då det gäller missbrukare av centralstimulantia, haschisch och liknande gifter och kan genomföras . Den övriga delen av vården är betydligt mer komplicerad. Det går i allmänhet inte att med tvång ge en människa motivation till en »sanering» av sin situation, till studier, till yrkesarbete osv. Inte heller kan man i längden förvänta sig att den f. d. missbrukaren ska kunna tvingas att acceptera nya normer, attityder eller att bli initiativkraftig och självständig, oberoende av det gamla gänget. Vad slutligen gäller den sociala situationen är det omöjligt att tro att en missbrukare som genomgått avgiftning och sjukhusvård skall kunna återvända till ett liv i samhället utan arbete, utan ordentlig bostad osv. Detta leder till att det är synnerligen angeläget att prioritera den öppna och den uppsökande förvården. Genom en tidig sanering av en besvärlig familjemiljö, en upprustning av ett bostadskvarter, ett tillfredsställande av behovet av öppen psykiatrisk vård kan många personliga misslyckanden undvikas. En utvecklad uppsökande verksamhet kan dels spåra människor i behov av hjälp, dels ge motivation för den hjälpbehövande att söka sig till öppen vård. På några orter finns det öppna kliniker med dygnet-runt-jour, som ger sådan öppen vård. Men behovet av fler kliniker är stort, och det bör på varje klinik dessutom finnas fler möjligheter, än resurserna tillåter, till differentierade arbetsinsatser. Där bör man kunna ta emot akut hjälpbehövande och ge efterföljande stödterapi. Men även andra hjälpsökande bör kunna ges vård individuellt eller i grupp. Andra viktiga uppgifter för en sådan öppen klinik är arbetshjälp, vidareslussning till andra boende- och vårdformer, sjukhusvård, vård på mentalsjukhus, dagsjukvård, inackorderingshem, fosterhem osv. En sådan slussning förutsätter att det finns en välutvecklad samordning mellan de olika vårdformerna. En patient, som tagit den öppna klinikens tjänster i anspråk, skall kunna ha kontakt med denna och efter eventuell annan vård återvända dit för hjälp och stöd under den svåra ute i samhället. Det finns anledning att räkna med att många missbrukare söker sig frivilligt till en öppen klinik, i synnerhet om han där inte riskerar tvångsomhändertagande på grund av de uppgifter, som lämnas under samtal med läkare och annan personal. För att kunna tillfredsställa dessa missbrukares behov och ge den begärda hjälpen är det av stor vikt att patienterna tas emot snabbt och inte placeras på långa väntelistor. Den slutna vården bör ske på speciella avdelningar för narkomaner på kroppssjukhusen eller de psykiatriska sjukhusen. Egna avdelningar med hög personalintensitet kan ge betydligt bättre resultat än den vård, som ges på blandade avdelningar och där personalen inte är utbildad för vård av denna svåra grupp och inte heller kan ägna tillräcklig tid åt den. Den slutna sjukhusvården bör för patienten möjligt ersättas av öppen eller halvöppen vård. Flera olika vårdformer är möjliga och bör prövas för att olika behov och önskemål skall kunna tillfredsställas. Genomgående bör behandlingsenheterna vara mycket små, speciellt betydelsefullt är detta när det gäller ungdomar. För ungdomar kan kvalificerade fosterhem ofta vara en lycklig lösning, men också inackorderingshem (särskilt för de litet äldre) med tillgång till kurator, psykolog osv. kan vara lämpliga. De experiment som utförts med mindre familjeenheter utanför städerna (Fryksgården i , Stiftelsen i , Bålbacken i osv.) synes kunna uppvisa förhållandevis goda resultat och bör prövas i större utsträckning än som sker . Samhället bör stödja och ta initiativ till liknande försök. För den som just genomgått sjukhusvård och känner oro inför utskrivningen och möjligheterna att hålla sig giftfri, bör genomgångsbostäder, insprängda i andra bostadsområden, erbjudas. I en sådan bostad kan bo två, tre eller fyra människor, som successivt kan anpassa sig till ett arbete, nya vänner, nya vanor osv. bör där finnas en »husmor». Ständig kontakt bör hållas med personalen på en öppen klinik. Den lilla grupp, som är så grava missbrukare och som varit det så länge att de bedöms som mycket svåra att hjälpa till ett oberoende av narkotika, får inte lämnas åt sitt öde. Den rapport som avlämnades »Hemlösa män i . Rapport från socialnämnds socialmedicinska utrednings- och behandlingshem vid », visar att även s. k. hopplösa fall kan ges hjälp, som lindrar deras svårigheter. Försöken på gäller visserligen svåra alkoholmissbrukare men de använda metoderna kan förmodligen vara möjliga att med framgång pröva även då det gäller narkotikamissbrukare. Ingen av gästerna på (de vistades där frivilligt) blev helnykterist, men de lärde sig handskas med alkohol på ett något försiktigare sätt. En jämförelse med andra alkoholmissbrukare, som innan behandlingshemmet på inrättades, befann sig i samma svåra situation bostadslösa, alkoholmissbrukare, arbetslösa sjuka osv. visade att gästerna på hemmet betydligt bättre hade rett upp sin sociala ställning. Fler hade inkomster av olika arbeten, bättre personliga relationer osv. Liknande experimentenheter bör igångsättas för narkotikamissbrukare. Dessa bör vara vårdställen, dit missbrukaren kan komma när han vill, där han kan sova, äta och tvätta sig samt få hjälp av utbildad personal. Kraven får inte vara för stora, utan den som vistas där skall med uppmuntran av personalen få följa sin egen takt. Toleransramarna måste göras vida och absolut avhållsamhet från gift ej krävas för rätten att kvarstanna på hemmet, även om sådant bruk inte tillåts på hemmet. men också andra grupper och enskilda som arbetat med problemet har framfört en rad goda förslag till en utbyggd vård. På enskilt initiativ har också vissa av dessa vårdformer förverkligats med ganska positivt resultat. De statsbidragsbestämmelser som finns är emellertid sammankopplade med de anslag som utgår till nykterhetsvården, vilket visat sig vara mycket olyckligt. Behandlingssituationen för narkotikamissbrukare är nämligen i vissa avseenden annorlunda än för alkoholmissbrukare. Det krävs t. ex. större personalintensitet för narkomanvård, många av narkotikamissbrukarna är mycket unga osv. Statsbidragen bör därför utformas så att de kan utnyttjas även vid öppen vård, familjevård, lägervård osv. De måste tillåta differentierade vårdexperiment. De nuvarande vårdmöjligheterna är klart underdimensionerade i förhållande till vårdbehovet. Statsmakterna måste stimulera sjukvårdens och socialvårdens huvudmän samt enskilda och organisationer att i ökad utsträckning satsa på narkomanvården. För att undvika misstag och underlätta för de lokalt ansvariga att vidta adekvata vårdåtgärder bör en utredning tillsättas. Denna utredning bör sammanställa de erfarenheter av vårdalternativ som gjorts på olika håll i landet, bedöma värdet av och konkretisera de åtgärder som föreslagits av narkomanvårdskommittén och andra samt följa den snabbt förändrade missbruksbilden och dra de praktiska slutsatserna av successivt gjorda erfarenheter. Med hänvisning till vad som ovan anförts föreslår vi att i skrivelse till Kungl. hemställer om tillsättande av en parlamentarisk utredning med uppgift att framlägga förslag till ändringar och förtydliganden av gällande statsbidragsbestämmelser så att bidrag kan utgå för ytterligare former av narkomanvård, att ytterligare bedöma och konkretisera de åtgärder som narkomanvårdskommittén och andra föreslagit samt framlägga en mer detaljerad plan för den svenska narkomanvårdspolitiken, att följa utvecklingen på narkotikaområdet och föreslå lämpliga åtgärder. () ()