bet · FU01JuU26 · 1971-12-31 00:00:00 — Destraffrättsliga preskriptionsreglerna har hos oss behandlats även i annatsammanhang. I trafikmålskommitténs betänkande "Fömndersökning" (SOU1967: 59), som främst behandlade reglerna om förundersökning i brottmål, ladekommittén också fram förslag till ändrade JuU 1971: 26 28 bestämmelserom absolut preskriptionstid vid bötesbrott. Förslaget innebär i huvudsak attden absoluta preskriptionstiden vid sådana brott genom ändring i 35 kap. 6 §BrB förkortas från 15 tUl . DensärskUda regeln i 35 kap. 5 § BrB om förlängning av preskriptionstiden vidgrövre brottslighet är tilllämplig, när någon har begått brott varpå kan följafängelse . Begår gärningsmannen nytt sådant brott inompreskriptionstiden för det första brottet, räknas preskriptionstiden för detgamla brottet från tidpunkten för det senare brottet. Samma regel tUlämpas omden brottslige begår ytterligare brott varpå fängelse kan följa. Pådetta sätt kan tiden för åtalspreskription förlängas intUl den absolutapreskriptionstiden, som för brott av här förevarande slag är , räknatfrån den dag brottet begicks. Idepartementspromemorian föreslås som nämnts att bestämmelsen i 35 kap. 5 § BrBupphävs. Praktiskt taget samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget. Defå remissinstanser som har ställt sig tveksamma tUl eller avstyrkt förslagetåberopar att bestämmelsen i några fall har visat sig ha praktisk betydelse. Vidbrottsbalkens tUlkomst överfördes de preskriptionsregler som fanns istrafflagen i stort sett oförändrade tUl . Man gjorde endastsådana ändringar som var nödvändiga tUl följd av att enhetligt frihetsstraffinfördes. De;t övervägdes dock under förarbetena till balken huruvidabestämmelsen i 4 kap. 14 § strafflagen (numera 35 kap. 5 § BrB) om förlängningav preskriptionstiden vid återfall borde ändras. Min företrädare uttaladedärvid (prop. 1962: 10 C s. 418), att det visserligen inte fanns något meraframträdande behov av en sådan bestämmelse men att det dock inte fannstillräckliga skäl att låta bestämmelsen utgå. Föregen del anser jag i likJaet med nordiska straffrättskommittén och majoritetenav remissinstanserna att tiden nu är mogen att upphäva 35 kap. 5 § BrB.Bestämmelsen kan knappast anses ha någon betydelse för brottsbekämpnmgen annatän i mycket speciella fall. En motsvarande regel saknas i övriga nordiskaländers lagstiftning. Intresset av att få enhetliga preskriptionsregler iNorden talar sålunda för att bestämmelsen utgår ur . Jag föreslår ienlighet härmed att 35 kap. 5 § BrB upphiivs. Bestämmelsenom absolut preskriptionstid i 35 kap. 6 § BrB anger de yttersta gränserna fördomstols möjligheter att ådöma påföljd. Om det inte kan följa fängelse över tvåår på brottet, får påföljd inte ådömas efter det att har förflutitfrån brottet. I övriga fall, alltså vid grövre brott, är motsvarande tidrymdtrettio år. För klarhetens skull bör erinras om att domstol inte får ådöma påföljdför brott, om den misstänlcte inte har häktats eUer delgivits stämning förbrottet inom tid som anges i 35 kap. 1 § BrB. JuU 1971: 26 29 tionstidenavbmtits genom häktning eller delgivning av stämning, får reglema i 35 kap. 6 §BrB betydelse. Reglema kan bli tiUämpliga också när tiden för åtalspreskriptionhar förlängts eiUigt 35 kap. 5 § BrB. danska lagstiftningen finns f. n. inte någon motsvarighet tiU bestämmelseni 35 kap. 6 § BrB. Inte heller finns något sådant stadgande i nu föreliggandeförslag tiU ändring av de norska preskriptionsreglerna. Anledningen härtiU äratt preskriptionstiden enligt den danska lagen och det norska förslaget börjarlöpa på nytt vid uppehåll i rättegången. I det förslag till ändrade preskriptionsreglersom har utarbetats i finns däremot en regel som motsvarar vårnuvarande bestämmelse. Trafikmålskommitténföreslår, att en kortare absolut preskriptionstid införs för brott varpå intekan följa svårare straff än böter. Undantag görs dock för brott för vilkapåföljden är normerade böter. Enligt kommittén bör den absolutapreskriptionstiden för övriga bötesbrott vara . Förslaget har mottagitspositivt av remissinstansema. och domareföreningen gårlängre än kommittén och förordar att den absoluta preskriptionstiden förbötesbrott bestäms till . Jagdelar kommitténs och remissinstansernas uppfattning att den nu gäUandefemtonåriga preskriptionstiden är väl lång för bötesbrott. Det ligger knappasti samhällets intresse att kunna beivra bagateUartade brott under så lång tid.Den nuvarande regeln torde inte ha någon betydelse som brottsavhållandefaktor. Den skapar däremot vissa praktiska problem för domstolarna. Om dentUltalade efter delgivning av stämning inte kan anträffas, kan domstolenvisserligen i hithörande faU enligt 46 kap. 15 § RB under vissa omständigheteravgöra målet i den tilltalades utevaro. Om emellertid den tilltalades närvarobedöms som nödvändig, förblir målet anhängigt vid domstolen utan att kunna avgöras,så länge den tiUtalade inte kan anträffas för delgivning av kallelse.Domstolen kan inte slutbehandla målet, förrän den absoluta preskriptionstidenhar löpt ut. Det kan sålunda bli nödvändigt att under åt-skUliga år vidupprepade tUlfällen vidta åtgärder för att få tUl stånd förhandling i målet.Även om antalet bötesmål som blir liggande på detta sätt inte torde vara stort,bör en sådan ordning vmdvikas. Ifrågan hur lång den absoluta preskriptionstiden bör vara vid bötesbrott finnerjag kommitténs förslag om en femårig preskriptionstid vara väl avvägt, och jagbiträder därför förslaget. Kommitténhar undantagit brott för vilka påföljden är s. k. normerade böter från sittändringsförslag. Sådana böter förekommer f. n. huvudsakligen som påföljd vidbrott mot skattestrafflagen (1943: 313), Kommittén har inte ansett detlämpligt att förkorta den absoluta preskriptionstiden för sådana brott. Sedan kommittén avlämnadesitt förslag, har bifaUit ett JuU 1971: 26 30 Maj:t framlagt förslag tUl en reform rörande påföljdssystemet i frågaom överträdelse av skatte- och avgiftsförfattningar (prop. 1971: 10, SkU 1971:16, rskr 1971: 72). Reformen innebär bl. a. att den nuvarande skattestrafflagenersätts av en skattebrottslag. För brott som avses i den nya lagen skall böterådömas i form av dagsböter, och inte som f. n. i form av normerade böter. Iskattebrottslagen finns en särskild regel om åtalspreskription. Regeln innebär i överensstämmelse med vad som gäller enligt skattestrafflagen attåtalspreskription vid brott enligt skattebrottslagen inte i något fall inträdertidigare än efter det brottet begicks. Skattebrottslagen skall träda ikraft . Medhänsyn tUl vad sålunda gäller och kommer att gäUa omåtalspreskription vid brott som avses i skattestrafflagen resp. skattebrottslagenär det uppenbart att en förkortning av den absoluta preskriptionstiden ibötesmål till inte kan avse sådana brott. För dessa brott bör sålunda denuvarande absoluta preskriptionstiderna gälla även i fortsättningen. Från enbestämmelse om en absolut tid för åtalspreskription bör ocksåundantas de s. k. självständiga ämbetsbrotten i 20 kap. 14 §§ BrB. Också fördessa brott gäller nänUigen att minsta tid för åtalspreskription är (35kap. 2 § BrB). Jagföreslår i enlighet med det anförda att den absoluta preskriptionstiden förbrott varpå inte kan följa svårare straff än böter bestäms tUl . SomvUlkor för att denna kortare preskriptionstid skall vara tillämplig bör gällaatt åtal för brottet preskriberas enligt huvudregeln i 35 kap. 1 § 1 BrB, dvs.efter två år från det brottet begicks. Härigenom kommer de tidigare nämndabrotten mot skatte- och avgiftsförfattningar samt de självständigaämbetsbrotten att lämnas utanför den nya preskriptionsbestämmelsenstillämpningsområde. 35 kap. 6 § BrB bör ändras i enlighet med vad jag nu harföreslagit. Med bötesstraff likställs i detta sammanhang disciplinstraff,vilket dock inte behöver anges i lagtexten. 8 § BrB iimehåller regler om preskriptionstid för ådömt fängelse.Preskriptionstiden är , om fängelse än harådömts, och , om fängelse eller men inte har ådömts. Har fängelse än men inte över åtta årådömts, preskriberas straffet . Om domen innefattar fängelse påviss tid , är preskriptionstiden . Pieskriptionstiden räknas i samtiiga fall frånden dag domen vann laga. Preskriptionstiden bryts genom att straffetbörjar verkställas. Ienlighet med nordiska straffrättskommitténs rekommendationer föreslås idepartementspromemorian, att bestämmelsen om preskription JuU1971: 26 31 avådömt fängelsestraff ändras så, att femårsregeln kommer att gäUa när fängelsehögst har ådömts, tioårsregeln när straffet är längre än men inteöver och femtonårsregeln när fängelse än men inteöver har ådömts. Förslaget har tillstyrkts av praktiskt taget samtligaremissinstanser. bekräftar i sitt yttrande, att detnumera säUan förekommer att ådömt fängelsestraff preskriberas, och framhålleratt tUlkomsten av nordiska verkställighetslagen har bidragit till dennautveckling. Styrelsens uttalande bestyrks av det vid styrelsens yttrandefogade statistiska material som jag har redogjort för i avsnitt 6.3. Reglernaom preskription av ådömt fängelsestraff har uppenbarligen ingen nämnvärdpraktisk betydelse. Det synes emellertid lämpligt att dessa regler i möjligastemån är enhetliga i . Jag föreslår därför, att bestämmelserna i 35 kap. 8§ BrB ändras på det sätt som har föreslagits i departementspromemorian. Vidremissbehandlingen av departementspromemorian har några remissinstanser ansettdet vara angeläget, att de nordiska länderna närmar sig varandra ytterligarenär det gäller straffrättsliga preskriptionsregler. Remissinstanserna hardärvid bl. pekat på reglerna om preskriptionsavbrott och om tidsfrister förenskilt åtal. överväganden angående den nordiska lagstiftningen ompreskription omfattade också andra frågor än dem som har behandlats i detföregående. a. diskuterades de regler som har berörts av de nyssnämndaremissinstanserna. Någon enighet kunde emellertid inte nås i dessa frågor. Jagär därför inte beredd att nu lägga fram något förslag till ändrad lagstiftningi dessa hänseenden men avser att i annat sammanhang undersöka fömtsättningamaför att uppnå ökad nordisk rättslikhet i dessa frågor. Den nya lagen om straff för trafikbrott som begåttsutomlands bör med hänsyn särskUt tiU innehållet i 3 § i princip träda i kraftsamtidigt som motsvarande lagstiftning träder i kraft i de övriga nordiskaländerna. I , och torde ikraftträdandet kunna ske undersenare hälften av innevarande år, men den närmare tidpunkten kan bestänamasförst efter överläggiungar med företrädare för dessa länder. Som förut nämntsär det f. n. i viss mån ovisst om och när motsvarande reglering genomförs iFinland och . Det torde dock inte möta hinder att den nya lagen träder ikraft i sin helhet även i förhållande tUl dessa länder ,då den sätts i tillämpnmg i de övriga nordiska länderna. Med hänsyn till intressetav att lagstiftningen genomförs i , och bör detöverlänmas åt Kungl. Maj:t att förordna om lagens JuU1971: 26 32 ikraftträdande.Detsamma gäUer av motsvarande skäl i fråga om den föreslagna ändringen i 2 kap.5 :§ BrB. Deföreslagna ändringarna i 35 kap. BrB hör inte samman med förslaget tiU lag omstraff för trafikbrott som begåtts utomlands. Dessa ändringar bör träda i kraftden . Lagrådetlämnade lagförslagen utan erinran. Utskottethar "icke funnit anledning tiU erinran mot Kungl. Maj:ts förslag och fårdärför hemställa att A. antager devid propositionen fogade förslagen till 1) lag om straff för trafikbrott som begåttsutomlands, 2) lag om ändring i ; B. godkänner den i den 30 november 1964avsluta de europeiska konventionen om straff för vägtrafikbrott med förbehåll mot art. 6 och del III samt med förklaring enligt artiklarna 15.4, 19.2 och 27.2. Närvarande:fru (), fröken (), fröken (), herrar (), Larfors (s), i (c), i (s). iLjusdal (fp), (), (), (), fruNordlandir (vpk), herrar i (s) och ().