bet · FU01JuU11 · 1971-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1971 JuU 1971:11 Justitieutskottetsbetänkande i anledning av Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag omändring i m. m. (ang. åtalsunderlåtelse m. Genom en dagtecknad proposition,nr 100, har Kungl. Maj:t, under åberopande av utdrag av statsrådsprotokolletöver justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslagit att antaganedan återgivna förslag till 1) lag om ändring irättegångsbalken, 2) lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Av propositionen återges i det följande förutomlagförslagen endast vad föredragande departementschefen anfört i sin allmännamotivering vid lagrådsremissen, lagrådets yttrande och departementschefensuttalande vid propositionens avlåtande. Beträffande innehållet i övrigt fårutskottet hänvisa till propositionen. I fråga om propositionens huvudsakligainnehåll kan dessutom hänvisas till utskottets eget yttrande (s. 12). Lagförslagenhar följande lydelse. Härigenomförordnas i fråga om dels att 20 kap. 7 § skall ha nedanangivna lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 21 kap. 11 §,av nedan angivna lydelse. Åklagaremå besluta att icke tala ä brott: 1.om det är uppenbart, att i 1. om det ö«an/aay, att i hän- händelse av lagföringannan på- delse av lagföring annan påföljd än följd än böter icke skullekomma böter icke skulle komma att ådö- att ådömas och att denmisstänk- mas och den misstänktes lagfö- tes lagföring ej ärpåkallad ur all- ring ej finnes påkallad ur allmän män synpunkt; eller synpunkt; eller Senaste lydelse av 20 kap. 7 § 1967:943. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 2. om brottetförövats, innan den misstänkte dömts för annat av honom förövat brott ellertill fullo undergått straff eller annan påföljd för sådant brott, och det äruppenbart, att brottet i jämförelse med det andra brottet är med hänsyn tillpåföljden utan nämnvärd betydelse; eller 3. om det i annatfall av särskilda skäl är uppenbart, att påföljd ej erfordras för att avhålladen misstänkte från vidare brottslighet och att det med hänsyn tillomständigheterna ej heller eljest är påkallat, att åtal väckes; eller 4. om brottetuppenbarligen begåtts under inflytande av sådan själslig abnormitet, som avsesi 33 kap. 2 § , samt sluten psykiatrisk värd eller vård i vårdhemeller specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda kommer till stånd utanlagföring och åtal ej är påkallat av särskilda skäl. Beslutjämlikt första stycket 3 må meddelas endast av riksåklagaren. Beslut att ej tala å brott må återkallas, om tillräckliga skälför beslutet ej längre finnas föreligga. Närmare föreskrifter om beslut att ej tala å brottmeddelas av Konungen. 11 § Vårdnadshavare som höres enligt1 § äger rätt till ersättning och förskott enligt vad om vittne är stadgat.Ersättningen skall gäldas av statsverket. Denna lag träder i kraft . Lag om ändring i lagen (1964:167) med särskildabestämmelser om unga lagöverträdare Härigenom förordnas, att 1 och 9 §§lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare skall hanedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Har brott begåtts av någon som Har brott begåtts av någon som vid tiden för brottet ej fyllt åder- vidtiden för brottet ej fyllt ader- ton år, må, utöver vad som följer tonår, må, utöver vad som följer av 20 kap. 7 § , av 20 kap. 7§ , åklagare besluta att ej tala å bröt- åklagarebesluta att ej tala å brot tet, tet. om den underårige ställes under om denunderårige ställes under övervakning jämlikt 26 § barna- övervakning jämlikt 26 § barna vårdslagen, omhändertages för värdslagen, omhändertages för samhällsvård enligt 29 § sagda lag samhällsvård enligt 29 § sagda lag eller blir föremål för annan där- eller blir föremål för annan där med jämförlig åtgärd eller utan dy- med jämförlig åtgärd eller utan lik åtgärd erhåller särskild tillsyn dylik åtgärd blir föremål för an- eller lämplig sysselsättning samt nati hjälp- och stödåtgärd samt det det med skäl kan antagas att häri- med skäl kan antagas att härige- genom vidtages vad som är lämpli- nom vidtages vad som är lämpli gast för hans tillrättaförande, el- gast för hans tillrättaförande, el ler ler om brottet uppenbarligenskett om brottet uppenbarligen skett av okynne ellerförhastande. av okynne eller förhastande. Åtalskall dock väckas, om det finnes påkallat ur allmän synpunkt. Ej må den som icke fyllt dömas till fängelse,skyddstillsyn eller ungdomsfängelse, med mindre den som har vårdnaden om honom,där så lämpligen kunnat ske, blivit hörd i målet. Innannågon som är under tjugoett är dömes till påföljd som avses i första stycketskall den som utfört personundersökning i målet höras, om skäl äro därtill. Vårdnadshavare som höres enligt första stycketäger rätt till ersättning och förskott enligt vad om vittne är stadgat.Ersättningen skall gäldas av statsverket. Dennalag träder i kraft . Vid lagrädsremissen anförde föredragandedepartementschefen, statsrådet , bl. a. följande. Åtalsunderlåtelsevid mindre allvarliga brott Enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB kanåklagaren underlåta åtal, om det är uppenbart, att i händelse av lagföringannan påföljd än böter inte skulle konuna att ådömas och att den misstänkteslagföring inte är påkallad ur allmän synpunkt. Undersenare år har beslut att underlåta åtal med stöd av denna bestämmelsemeddelats i mindre än 10 000 fall . har antalet personer somårligen dömts till böter uppgått till närmare 400 000. 'Senaste lydelse 1969:163. I departementspromemorian föresläs en utvidgning avåklagares rätt att underlåta åtal enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB. Denbegränsning som ligger i att det skall vara uppenbart att annan påföljd änböter skulle komma att ådömas föreslås utgå. Åklagaren bör i stället enligt departementspromemorianfå rätt att underlåta åtal, om han med skäl kan anta att påföljden inte skullebli annat än böter. Remissinstansernaär i allmänhet positivt inställda till den föreslagna ändringen. I ett parremissyttranden har riktats kritik mot den föreslagna ändringen fränprincipiella utgångspunkter. Det har därvid bl. a. anförts att den åsyftadeavlastningen av arbetsuppgifter från de rättsvärdande organen inte bör skegenom utökade möjligheter att underlåta åtal utan genom att de förfaranden somåsyftas avkriminaliseras och genom att straffbestämmelserna preciseras. Föregen del har jag i direktiven för åtalsrättskommittén (Ju 1970: 63) uttalat migför en omprövning av principen om absolut åtalsplikt och en utvidgning avmöjligheterna att underlåta åtal bl. a. vid mindre allvarlig brottslighet.Enligt min mening medför utökade möjligheter till åtalsunderlåtelse i fråga ommindre allvarliga brott sådana processekonomiska fördelar att det finns starkaskäl överväga en ordning som innebär en betydligt friare åtalsprövning än förnärvarande. Även kriminalpolitiska skäl kan anföras härför. Detta uteslutergivetvis inte att frågan om avkriminalisering av bagatellartade förfarandenägnas uppmärksamhet. Dessa frågor bör inte tas upp i detta sammanhang utan fårprövas bl. a. av åtalsrättskommittén, som också har i uppdrag att utreda fråganom vilka möjligheter som bör finnas att avbryta brottmålsförfarandet påförundersökningsstadiet. Detkan givetvis diskuteras om en separat reform bör genomföras i fråga omåtalsunderlåtelse vid mindre allvarlig brottslighet utan att avvaktaåtalsrättskommitténs ställningstagande. Med hänsyn till att arbetsbelastningenpä de rättsvårdande organen är stor och att tillgängliga resurser i störstamöjliga utsträckning bör inriktas mot den svåra och mera kompliceradebrottsligheten anser jag, i likhet med flertalet remissinstanser, att enbegränsad reform i huvudsaklig överensstämmelse med promemorians förslag börgenomföras . Denföreslagna ändringen i 20 kap. 7 § första stycket 1 RB innebär inte någotfrångående av principen att en kriminaliserad gärning regelmässigt skallföljas av en påföljd. Den yttre ramen för åtalsunderlåtelse vidgas emellertidnågot genom att åklagaren får rätt att underlåta åtal, även om straffet vidlagföring skulle bli höga böter. Finns det någon tvekan om att annat straff änböter skulle ådömas, finns däremot inte utrymme för åtalsunderlåtelse. Enfråga som har uppmärksammats under remissbehandlingen är den begränsning avinstitutet åtalsunderlåtelse som ligger däri att åtal inte får underlåtas, omlagföring är påkallad ur allmän synpunkt. Som har fram,- hållitsi promemorian är det inte möjligt att generellt ange vilka omständigheter sombör föranleda att åtal kan underlåtas. Med hänsyn till att frågan om allmännaförutsättningar för åtalsunderlåtelse är föremål för utredning anser jag inteheller, att det finns anledning att lagstiftningsvägen nu precisera när åtalär påkallat ur allmän synpunkt. Det får ankomma på RÅ att genom anvisningaroch vid inspektioner verka för att enhetlighet upprätthålls i tillämpningen idetta avseende. Entyp av brottslighet som särskilt uppmärksammats i promemorian och underremissbehandlingen är narkotikabrottsligheten. Vid sådan brottshghet förekommerredan nu åtalsunderlåtelse i betydande omfattning. Detta hänger samman med attdet straffbara området har gjorts mycket vidsträckt på grund av att det ansettsvara av stor betydelse för att kunna utreda den allvarligare brottsligheten attäven i och för sig bagatellartade förfaranden omfattas av straffbudet. Som jaghar framhållit tidigare bör inte i detta sammanhang ske någon omprövning av denstraffrättsliga lagstiftningen. Från denna utgångspunkt bör det enligt minmening finnas ökat utrymme för åtalsunderlåtelse vid narkotikabrottslighet.Det är sålunda angeläget att inte genom ingripande med åta! spolieramöjligheterna att ge narkotikamissbrukare nödvändig värd. Eftersomåtalsunderlåtelse vid narkotikabrottslighet bör begränsas till rena bagatellfallenär det enligt min mening lämpligare att utnyttja möjligheterna tillåtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB än att införabestämmelser om särskild åtalsprövning i narkotikastrafflagen. När det gällerungdomar kan åtalsunderlåtelse för narkotikabrott dessutom komma i fråga ävenenligt lag. Somframgår av det anförda bör åtal underlåtas endast vid mindre allvarliganarkotikabrott, t. ex. innehav av mindre mängd narkotika för egen förbrukningeller överlåtelse av mindre mängd i samband med konsumtion. Detmissbrukarklientel som systematiskt finansierar sitt eget missbruk genom attsälja narkotika i små portioner bör normalt inte komma i åtnjutande avåtalsunderlåtelse. Tillämpningen får ske med beaktande av den allmännainställningen att överlåtelse av narkotika är att bedöma som en mycketallvarlig och samhällsfarlig brottslighet. Inågra remissyttranden behandlas frågan vilka åklagare som skall vara behörigaatt besluta om åtalsunderlåtelse. Med hänsyn till det pågåendeutredningsarbetet bör denna fråga enligt min mening inte omprövas i dettasammanhang. Jag föreslår sålunda inte några ändringar i de nuvarandebehörighetsreglerna utan beslutanderätten skall liksom i vissa fallförbehållas statsåklagare. Underremissbehandlingen har framförts viss kritik beträffande den närmareutformningen av förslaget till ändring i 20 kap. 7 § första stycket 1 RBenligt promemorieförslaget. Enligt min mening kommer den åsyftade ändringentill uttryck tydligare än i promemorieförslaget, om lagtexten utformas så attåtalsunderlåtelse får ske, om det kan antas att i händelseav lagföring annan påföljd än böter inte skulle komma att ådömas och denmisstänktes lagföring ej finnes påkallad ur allmän syn-pimkt. Det måstegivetvis finnas fog för antagandet att annan påföljd än böter inte kommer attådömas. Som jag har framhållit tidigare får åtalsunderlåtelse inte beslutas, omdet råder någon tvekan i detta hänseende. Ändringen innebär, liksompromemorieförslaget, att uppenbarhetsrekvi-sitet utgår även beträffandeförutsättningen att lagföring ej är påkallad ur allmän synpunkt. Härigenomvinns överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i 1 § andra stycket i 1964års lag. Som jag har anfört tidigare får innebörden av denna förutsättning föråtalsunderlåtelse närmare utformas i tillämpningen med ledning av deanvisningar som RÅ meddelar. Enligt 1 § lag kan åklagare besluta attinte åtala, om den underårige ställs under övervakning enligt 26 §barnavårdslagen, omhändertas för samhällsvård enligt 29 § sanrnia lag ellerblir föremål för annan därmed jämförlig åtgärd. Även utan att någon av dessaåtgärder vidtas kan den unge undgå åtal, om han erhåller särskild tillsyneller lämplig sysselsättning. För samtliga fall gäller att det med skäl kanantas, att man vidtagit vad som är lämpligast för hans tillrättaförande. Enligt26 § barnavårdslagen skall barnavårdsnämnden försöka åstadkomma rättelse genomen eller flera av följande förebyggande åtgärder, nämligen hjälpåtgärder,innefattande råd och stöd, förmaning (till föräldrar eller fostrare) ochvarning (till den unge), föreskrifter rörande den unges levnadsförhållandensamt övervakning. Reglemaom åtalsunderlåtelse har i stort sett varit oförändrade sedan tillkomsten av1944 års lag om eftergift av åtal mot vissa underåriga. Den viktigaste sakligaändringen i samband med att bestämmelserna Överfördes till lag varslopandet av kravet pä att brottet skulle vara ringa för att det skulle kunnameddelas beslut om åtalsunderlåtelse oberoende av om eller på vad sättbarnavårdsnämnden ingrep i de fall där brottet uppenbarligen skett av okynneeller förhastande. Därigenom Ökades möjligheten att bevilja åtalsunderlåtelse isådana fall där brottet visserligen i och för sig inte var ringa men det ändåinte var utslag av sådan krimuialitet att ett ingripande av barnavårdsnämndeller lagföring ansågs nödvändigt. Gmndtankamai 1944 och lagar är att lagföring och straff skall ersättas med andrareaktionsformer, som bättre är ägnade att till-rättaföra den ungelagöverträdaren. Dessa grundtankar kantinte realiseras, om det inte finnstillräckliga resurser hos de organ som skall lämna unga lagöverträdare vård ochhjälp. En bedömning av antalet åtalsun-derlåtelser i förhållande tUl antaletprövade fall måste således för varje tidsperiodses mot bakgrunden av de möjUgheter som finns hos de barna-värdande organen. Vidtillkomsten av lag uttalade föredragande departementschefen (prop.1964: 10 s. 158) att åtal borde kunna underlåtas, om man härigenom åstadkomlika goda eller bättre behandlingsätgärder än om åtal väckts. Bortsett frånbrott som uppenbarligen begåtts av okynne eller förhastande borde åtal fåunderlåtas endast under förutsättning, att någon form av uppfostringsåtgärdervidtogs. Åtgärderna skulle vara lämpliga för den unge lagöverträdaren. Detskulle i och för sig inte vara nödvändigt, att det var fråga om åtgärder avbarnavårdsorgan. Även åtgärder av enskild kunde vara ändamålsenliga. 1departementspromemorian föresläs att 1 § lag ändras sä, att detklart framgår, att förutsättningar för beslut om åtalsunderlåtelse föreligger,förutom när övervakning eller omhändertagande och därmed jämförliga åtgärderkommer till stånd, även dä den unge blir föremål för andra hjälpåtgärder,innefattande råd och stöd, förmaning och varning eller föreskrifter rörandesina levnadsförhållanden. Även samtal med den unge och frivillig kontakt fränhans sida med nämnden bör anses vara sådana åtgärder som möjliggöråtalsunderlåtelse. Iett par remissyttranden berörs den principiellt viktiga frågan huruvidaansvaret för behandlingen och vården av de unga lagöverträdarna i princip börövertas av barnavårdsnämnderna. Denna fråga kan inte lösas utan en ingåendekartläggning av de barnavårdande organens möjligheter att bereda ungalagöverträdare värd och behandling. Det finns därför enligt min mening inteanledning att närmare gä in på frågan i samband med den nu aktuella reformen.Frågan får tas upp på grundval av åtalsrättskommitténs utredningsarbete.Dessförinnan bör endast vidtas begränsade ändringar inom ramen för nuvarandesystem. Motdenna bakgrund vill jag understryka att barnavårdsnämndernas ökade möjligheteratt ingripa med olika åtgärder bättre synes kunna tas tillvara med denföreslagna utformningen av åtalsunderlåtelse mot unga lagöverträdare ännuvarande regler. Som framhåller torde det visserligen alltjämtfinnas brister i fråga om barnavårdsnämndernas personella resurser ochmöjligheter till effektiva åtgärder men dessa är mte av den art och omfattningatt de bör få hindra genomförandet av den föreslagna ändringen. Utgångspunktenbör vara att åtalsunderlåtelse skall äga rum sä snart vederbörandebarnavårdsnämnd vidtar den åtgärd som är lämpligast för den ungelagöverträdaren. Hittillshar förelegat en skillnad mellan barnavårdslagens system av åtgärder och deåtgärder som är förutsättning för åklagarens beslut om åtalsunderlåtelse. Ilikhet med flera remissinstanser anser jag denna skillnad numera omotiveradoch den bör som föreslagits i promemorian undanröjas. Jag ansluter mig tillden uppfattningen att åtal bör kunna underlåtas även om något formellt beslutom ingripande enligt barnavärds- lageninte meddelas förutsatt att den unge rent faktiskt har blivit föremål förhjälp- och stödåtgärd från barnavårdsnämndens sida. Även samtal med den ungeoch frivillig kontakt från hans sida med nämnden bör anses vara sådan åtgärdsom möjliggör åtalsunderlåtelse, naturligtvis under förutsättning att kontakteninnebär råd och stöd. Enligt min uppfattning föreligger inte något hinder motåtalsunderlåtelse vid samhällsvård enligt 31 § andra stycket barnavårdslagenunder förutsättning att den unge lagöverträdaren genom denna samhällsvård blirföremål för sådana hjälp-och stödåtgärder, att det med skäl kan antas, atthärigenom vidtas vad som är lämpligast för hans tillrättaförande. Isammanhanget vill jag understryka betydelsen av att barnavårdsnämnderna lämnaråklagaren en noggrann redogörelse för de åtgärder som nämnden har vidtagiteller ämnar vidtaga. Endast om så sker blir åklagaren i stånd att tillämpabestämmelsen om åtalsunderlåtelse på ett riktigt sätt. Blandförebyggande åtgärder enhgt 26 § barnavårdslagen anges även förmaning ochvarning. Jag delar RÅ:s uppfattning att förmaning eller varning inte kanbetecknas som en sådan hjälp- eller stödåtgärd som bör berättiga tillåtalsunderlåtelse. I praktiken torde varningar ofta förbindas med hjälpandeeller stödjande åtgärder av ohka slag. I sådana fall råder ingen tvekan om attförutsättningar för åtalsunderlåtelse finns. Enbart en förmaning eller varningbör emellertid inte kunna ligga till grund för ett beslut om åtalsunderlåtelse.Som jag har framhållit förut är det angeläget att barnavårdsnämnderna nogaredovisar för åklagaren vilka åtgärder som har vidtagits eller kommer attvidtas. Vadsom anförts har tagit sikte på åtgärder som vidtas av barnavårdsnämnd.Liksom skall emellertid gälla att även åtgärd, som har vidtagits iannan ordning, t. ex. genom enskild, skall beaktas vid åtalsprövningen. Liksomhittills bör åtal kunna underlåtas även utan att särskild åtgärd vidtagits, ombrottet uppenbarligen har skett av okynne eller förhastande. Jag vill i dettasammanhang understryka vikten av att barnavårdsnämnden noggrant överväger omett brott verkligen kan sägas ha skett uppenbarligen av okynne ellerförhastande. Är det fråga om ett stort antal brott och har brottslighetenvarat under en längre tidrymd, kan den i allmänhet inte anses ha skett avokynne eller förhastande. I sädana fall kommer emellertid fömtsättningar föråtalsunderlåtelse att finnas, om barnavårdsnämnden vidtar någon hjälp- ochstödåtgärd. 1964års lag, liksom dess föregångare, innehåller inte något hinder mot en upprepadåtalsunderlåtelse. Med hänsyn till barnavårdens ökande resurser finns detenligt min mening skäl att i viss utsträckning låta de barna- ochungdomsvårdande organen svara för unga lagöverträdares tillrättaförande även iåterfallssituationer. Åtal bör därför i allmänhet kunna underlåtas, när åtalinte skulle leda till andra åtgärder än sådana som kan anordnas i samband medåtalsunderlåtelse. tenför bedömningen av frågan om en förnyad åtalsunderlåtelse bör komma till ståndbör vara att den åtgärd som har vidtagits alltjämt är lämpligast för den ungestillrättaförande. Självfallet kommer det även i fortsättningen att finnas falldär åklagaren har skäl att kräva att barnavårdsnämnden prövar en annan och meringripande åtgärd mot den unge för att åtalsunderlåtelse skall komma i fråga. Närdet gäller innebörden av förutsättoingarna att åtal ej får underlåtas om åtalfinnes påkallat ur allmän synpunkt bör detta, liksom när det gäller åtalsunderlåtelsevid mindre allvarlig brottslighet, närmare bestämmas i tillämpningen, varviddet får ankomma på RÅ att genom anvisningar och inspektion övervaka och ledautvecklingen i detta avseende. Enhgtnu gällande ordning är i princip endast statsåklagare behörig att besluta omåtalsunderlåtelse enligt lag. Som jag har anfört i anslutning tillreglerna om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB finns detinte anledning att i detta sammanhang ompröva frågan om åklagarnas behörighet idetta avseende. Vårdnadshavaresrätt till ersättning för inställelse vid domstol Enligt 21 kap. 1 § RB skall rätten, om denmisstänkte är omyndig, höra den som har vårdnaden om honom, om det med hänsyntill brottets beskaffenhet eller eljest finnes erforderligt. Enhgt 9 kap. 7 §RB kan rätten vid vite förelägga värdnadshavaren att inställa sig. I 9 § i1964 års lag finns vidare en bestämmelse om att den som inte fyllt intefår dömas till fängelse, skyddstillsyn eller ungdomsfängelse, om inte den somhar vårdnaden om honom, där så lämpligen kunnat ske, blivit hörd i målet.Någon rätt för värdnadshavaren att erhålla ersättning för inställelse i dessafall finns inte. Idepartementspromemorian föreslås att ersättning till vårdnadshavare för inställelsei dessa fall skall utgå enligt de grunder som gäller för vittne. Nästan allaremissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Enligtmin mening är det otillfredsställande att vårdnadshavare saknar rätt att fåersättning för inställelse i de aktuella fallen. Det är givetvis av storbetydelse att domstolarna har ett så fullständigt underlag för bedömande avpåföljdsfrågan som möjligt. Inte minst upplysningar från vård-nadshavarna kanhärvid vara av stor betydelse. En utredningskostnad i påföljdsfrågan bör iprincip betalas av det allmänna och det bör inte godtas att en domstol för attinte värdnadshavaren skall drabbas av utgifter och förlora arbetsförtjänstavstår från att höra honom. Jag biträder därför förslaget i promemorian attvårdnadshavare skall få rätt till ersättning för inställelse vid domstol i denu aktuella fallen enligt samma grunder som gäller för vittne. När det gäller den närmare utformningen av ersättningsregelni 21 kap. RB biträder jag det förslag som JO framfört under remissbehandlingenoch som innebär att som förutsättning för vårdnadshavares ersätt-ningsrättanges att denne hörs enligt 21 kap. 1 § RB och inte som enligt promemorian attvärdnadshavaren hörs i anledning av åklagarens talan. Frånsett denna ändring,som är av redaktionell natur, har bestämmelsen tagits upp i överensstämmelsemed promemorieförslaget. Enligt11 § kungörelsen (1964: 567) med vissa bestämmelser angående tillämpningen av lagenden (nr 542) om personundersökning i brottmål ärpersonundersökare bl. a. skyldig att på kallelse inställa sig i rätten för atti fall av behov lämna upplysningar. Enligt 9 § lag gäller vidare attpersonundersökaren skall höras, om skäl är därtill. Någon rätt till ersättningför sådan inställelse föreligger inte för personundersökare. Jagdelar den i promemorian framförda uppfattningen att även en personundersökarebör ha rätt till ersättning i de fall då han hörs inför rätta. Det ankommer päKungl. Maj :t att besluta i denna fråga. Lagrådetsutlåtande i ärendet innehåller följande. Förslagettill lag om ändring i Åklagares rätt att med stöd av förevarande paragrafunderlåta åtal torde ha utnyttjats i mindre omfattning än som var avsett närbestämmelsen i samband med BrB:s införande fick sin nu gällande lydelse. Ennågot vidgad tillämpning är väl förenlig med lagrummets syfte.