bet · FU01LU10 · 1971-12-31 00:00:00 — Men det kan ifrågasättas om det iallmänhet verkligen är förenligt med köparens intresse att tillägga säljarenspassivitet den verkan att ett för båda parter bindande avtal kommer till stånd.Om köparen efter det han har gjort sin beställning inte hör något från säljarenter det sig nog regel-rsässigt mera naturligt för honom att utgå från att helaaffären har förfallit. Detta gäller naturligtvis särskilt i fall då han självinte ursprungligen har tagit initiativet till köpet och därför sannolikt inteär påfallande angelägen om att det fullföljs, en situation som ofta föreliggerjust i hemförsäljningsfallen.Och att köparen inte utnyttjat den rätt att frånträda köpet som den nya lagenger honom lär inte utan vidare kunna tas till intäkt för att han har en positivönskan att fullfölja köpet även efter beställningen. I varje fallskulle det sällan innebära någon ekonomisk förlust för honom om följden avsäljarens passivitet i stället blev att beställningen anses ha förfallit. Fleraskäl talar sålunda mot passivitetsregeln i sakkunnigförslaget. Avgörande förfrågan om en sådan regel bör gälla eller inte synes emellertid vara i vad månman på annat sätt kan komma till rätta med det förhållandet att säljarföretagengenom att förbehålla sig accept-frister håller köparna ensidigt bundna underpraktiskt taget obegränsad tid. I det avseendet bör det anmäldaförslaget till lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor uppmärksammas(prop. 1971: 15). Som uttalades i det ärendet (s. 72) måste bl. a. just förbehållav det slag som jag här har beskrivit räknas till den kategori av avtalsvillkorsom undantagslöst bör stämplas såsom otillbörliga mot konsumenterna. Om dettalagförslag antages av och i enlighet med vad som föreslagits träder ikraft öppnar sig alltså i en mycket nära framtid en möjlighetatt ingripa mot villkor av det här slaget i bl. a. hemförsäljningsavtal. Jagräknar med att i så fall konsumentombudsmannen kommer att snabbt vidtagalämpliga åtgärder i syfte att få sådana villkor utmönstrade ur här aktuellaavtalsformulär eller i varje fall modifierade på sådant sätt att de inte ledertill några menliga verkningar för konsumenterna. Kommer en sådan sanering tillstånd bortfaller tydligen behovet att bereda konsumenterna skydd genom ensådan passivitetsregel som här har diskuterats eller andra tvingande civilrättsligaregler. Underdessa förhållanden vill jag förorda att någon passivitetsregel f. n. inte tasupp i den nu förevarande lagen. Skulle den framtida utvecklingen bli en annanän jag här har räknat med kan det bli aktuellt att ompröva ställningstagandet.Jag förutsätter att köplagssakkunniga uppmärksammar spörsmålet under sittpågående arbete. 7.2.5Verkan av frånträdande m. m. Om anbud från någondera avtalskontrahenten har letttill avtal om hemförsäljning och köparen därefter i föreskriven ordningfrånträder avtalet innebär det att avtalet skall bringas att gå åter. För detfall att köparen har frånträtt avtalet innan någondera parten till någon delhar fullgjort sin avtalsprestation krävs inte några särskilda regler. Köparensrätt att frånträda avtalet bör i dessa fall vara ovillkorlig och inte medföranågra ekonomiska konsekvenser för honom. Om säljaren har levererat den försåldavaran eller del därav eller om köparen helt eller delvis har betalatköpeskillingen, uppkommer däremot vissa frågor somkräver närmare reglering. De sakkunnigas förslag innebär här följande. Harköparen mottagit varan eller del därav skall han hålla den tillgänglig försäljaren i väsentligen oförändrat och oförminskat skick. Säljaren är i så fallskyldig att hämta godset hos köparen inom skälig tid och därvid betala tillbakavad han har mottagit av köpeskillingen. Köparen har rätt att behålla varantills säljaren fullgör sin betalningsskyldighet. Köparen står risken för attvaran förstörs, försämras eller minskas så länge den är i hans besittning.Underlåter säljaren att inom skälig tid hämta varan övergår emellertid riskenpå säljaren. Vid återgång av abonnemangsavtal är säljaren skyldig att betalatillbaka vad han uppburit även om säljaren har utfört viss del av sitt åtagandeenligt avtalet. Vidremissbehandlingen har de sakkunnigas förslag rönt kritik på några punkter. Iett yttrande hävdas sålunda att det bör ankomma på köparen att återställa varantill säljaren. Som skäl härför åberopas bl. a. att köparen kan vara oanträffbarför säljaren och att denne därför saknar möjlighet att själv hämta varan. Frånett par håll hävdas vidare att säljaren bör ha rätt till i varje fall vissbegränsad ersättning för sina kostnader i samband med att han återtar varan.Slutiigen har hovrätten för ifrågasatt om inte säljaren alltidbör stå risken för varan innan avtalet är definitivt. Hovrätten hänvisar tillmöjligheten för säljaren att hålla varan försäkrad. Ävenom det torde komma att höra till undantagen att köparen över huvud taget fårvaran levererad innan ångerfristen har löpt ut, är det tydligt att frågan omparternas rättigheter och skyldigheter i samband med att avtalet skall bringasatt återgå efter det att leverans har skett måste regleras. Utgångspunkten börhärvid givetvis vara att vardera parten i princip skall återbära vad han harmottagit enligt avtalet. Säljaren skall sålunda ha rätt att få tillbakalevererat gods och köparen skall återfå vad han har presterat av vederlaget,vare sig detta består av likvida medel, fordringsbevis e. d. eller avinbytesgods. När det gäller att bestämma hur dessa transaktioner skallgenomföras inställer sig emellertid ett flertal frågor av praktisk ochrättslig natur. Ansvaretför återtransporten av godset till säljaren skall enligt sakkunnigförslagetåvila säljaren, som också har att stå för kostnaderna för transporten. I dendelen skiljer sig förslaget från vad som anses gälla enligt köplagen vid öppetköp och som innebär att det är köparens sak att återlämna godset och stå förhärmed förbundna kostnader. Goda skäl talar emellertid enligt min mening för desakkunnigas ståndpunkt. Till skillnad från vad som i allmänhet gäller vidöppet köp är det i normalfallet säljaren som vid hemförsäljning har tagitinitiativet till avtalet. Flertalet av de fall då köparen får leverans före"ångerveckans" utgång torde vara sådana där försäljaren haft varanmed sig vidbesöket hos köparen och det närmast varit i säljarens intresse att godsetomedelbart överlämnas till köparen i stället för att försändas till honom iefterhand. I många fall torde vidare situationen vara den att säljaren ärbosatt på långt avstånd från köparens hem och att en återtransport av godsetdärför blir besvärlig. Vid hemförsäljning är det regelmässigt säljaren som harstått för transporten vid leveransen, och han har då också normalt bättremöjligheter än köparen att transportera tillbaka godset. Skulle skyldighetenatt sörja för återtransporten åvila köparen, skulle detta i själva verket imånga fall avsevärt förringa värdet av rätten att frånträda avtalet. Vad beträffardet av en remissinstans framförda argumentet för att köparen bör vara skyldigatt återlämna godset till säljaren, nämligen att köparen kan vara oanträffbaroch att säljaren därför saknar möjlighet att hämta godset, vill jag erinra omatt det även enligt mitt förslag skall vara en förutsättning för själva rättenatt frånträda avtalet, att köparen håller godset tillgängligt för säljaren. Denförutsättningen är emellertid inte uppfylld om köparen är oanträffbar försäljaren eller om denne på grund av annan omständighet som beror av köparen ärsatt ur stånd att hämta godset. Avnu anförda skäl biträder jag de sakkunnigas förslag att det skall ankomma påsäljaren att avhämta godset hos köparen. Dessa skäl bör enligt min meningföranleda också att säljaren åläggs att bära kostnaderna för återtransporten.Tänkbart vore visserligen att köparen fick bidraga till dessa kostnader genomatt erlägga en mindre del av dessa, t. ex. i form av någon maximerad avgift. Ensådan ordning skulle emellertid innebära att regelsystemet kompliceras för derelativt fåtaliga fall som det här är fråga om utan att man vinner några merpåtagliga fördelar för någondera parten. Det bör särskilt hållas i minnet attsäljaren till skillnad från köparen har möjligheter att kalkylera inutgifterna för ett antal återtransporter bland sina allmänna omkostnader. Denprisförhöjning som kan bli följden härav torde bli mycket ringa. Säljarenbör givetvis ha en rimlig tid till sitt förfogande inom vilken han kan avhämtagodset. bör köparen, som också de sakkunniga förutsatt, varaskyldig att vårda godset och således stå faran för att detta förstörs, minskaseller skadas till följd av händelse som är att tillräkna köparen somförsummelse i vården av godset. Enmera tveksam fråga är vem av säljaren och köparen som skall bära risken för attgodset förstörs, minskas eller skadas genom olyckshändelse. Desakkunniga har efter mönster av köplagens regler om öppet köp föreslagit attdetta s. k. casus-ansvar skall åvila köparen. En jämförelse med öppet köp äremellertid inte träffande, eftersom det vid öppet köp åligger köparen attåterlämna godset men i hemförsäljningsfallen enligt både de sakkunnigas ochmitt förslag skall ankomma på säljaren att avhämta godset. Det är i dessa fall såledessäljaren som i princip bestämmer den tidrymd under vilken godset skall förbli iköparens besittning. Under dessa förhållanden synes det naturligt att säljarenockså får stå faran för godset till dess han återtar detta. Det nu sagda gälleri varje fall såvitt angår tiden efter det köparen frånträtt köpet. Dessförinnanföreligger ett för köparen bindande avtal, och i och med att godset levererasövergår äganderätten på köparen. Från den synpunkten kunde det te sig som ennaturlig ordning att köparen fick stå faran för godset intill dess han frånträderköpet. Det rör sig emellertid här om en mycket begränsad tidrymd högst envecka och betänkligheterna mot att låta säljaren stå faran för gods somtillhör köparen och befinner sig i dennes besittning synes böra vika förönskemålet att undvika de komplikationer i form av tvistigheter ochbevissvårigheter som alltid är förbundna med regler om farans övergång. Omsäljaren får stå faran för godset redan från början, leder detta visserligentill att en köpare i vissa situationer kan utnyttja frånträdandet på ett sättsom egentligen inte är åsyftat. Om godset skadas eller förstörs genomolyckshändelse, innan ångerveckan gått ut, kan sålunda köparen, även om han ioch för sig varit fullt nöjd med köpet, frånträda avtalet ochdärigenom övervältra bördan av den ekonomiska förlusten på säljaren. Det rörsig emellertid här om rena undantagssituationer utan större praktisk betydelse.Några ekonomiska konsekvenser av betydelse för parterna inträder f. ö. ipraktiken inte i de enskilda fallen, eftersom det hela i realiteten inskränkersig till en försäkringsfråga, nämligen frågan huruvida de aktuella riskernaskall täckas av säljarens affärs- eller företagsförsäkring eller av köparenshemförsäkring. Det får förutsättas att försäkringsvillkoren i aktuellaförsäkringar i mån av behov anpassas till den nya lagstiftningens reglering avfarespörsmålet. Ienlighet med vad jag nu har anfört förordar jag en regel av innebörd attsäljaren står faran för att godset förstörs, minskas eller skadas genomolyckshändelse. Övervägande skäl talar för att regeln får gälla också i frågaom risken för att godset undergår förstörelse eller försämring genom sin egenbeskaffenhet eller till följd av åtgärd som varit nödvändig för undersökning avgodset. Normalthar givetvis säljaren själv ett intresse av att avhämta godset möjligtefter det att köparen frånträtt avtalet. Om han gör det och betalartillbaka vad han kan ha fått av köpeskillingen, uppkommer inte någraytterligare problem. Men det kan inte uteslutas att säljaren i något enstakafall helt underlåter att hämta godset kanske helt enkelt därför att han ärinsolvent för det köpeskillingsbelopp han skall betala tillbaka till köparen.Den frågan inställer sig vad som bör gälla i ett sådant fall. Enligtde sakkunnigas förslag skall faran för godset helt övergå på säljaren, om denneinte hämtat godset inom skälig tid. avden tiden som enligt de sakkunniga kan variera alltefter omständigheternafrån till ungefär en månad upphör enligt förslaget köparensvårdnadsplikt, och praktiskt sett synes detta innebära att godset övergår iköparens ägo. Ioch för sig kunde det ligga nära till hands att i stället anknyta tillköplagens regler för det fall att köparen vill avvisa gods som han fått i sinbesittning. Dessa innebär i korthet att köparen är skyldig att vårda godset menunder vissa omständigheter har rätt att sälja godset på offentlig auktioneller, i vissa fall, bortskaffa det. Det är emellertid tydligt attfrånträdanderättens värde för köparen skulle väsentligt urholkas om han ihithörande fall skulle vara tvungen att sälja godset för säljarens räkning.Eftersom man torde kuima utgå från att säljarens underlåtenhet att hämtagodset i allmänhet är ett uttryck för att han inte har något ekonomisktintresse av att få tillbaka detta, möter det å andra sidan knappastbetänkligheter att på sätt som de sakkunniga föreslagit låta köparen efter visstids förlopp förvärva äganderätt till godset. Jagbiträder sålunda i princip sakkunnigförslaget i deima del. Såväl säljaren somköparen har emellertid ett starkt intresse av att veta exakt vid vilkentidpunkt säljaren förlorar sin rätt till godset och köparen förvärvaräganderätt till detta. I sakkunnigförslaget talas om "skälig tid".Det innebär visserligen att frågan om tidpunkten för äganderättsövergången kanavgöras under hänsynstagande till omständigheterna i de enskilda fallen, men åandra sidan tillgodoser inte denna metod att bestämma tidpunkten parternasintresse av att alltid veta vilken rätt de har till godset. Enligt min meningbör därför i stället fixeras en viss tidrymd i lagen, vid vars utgångäganderätten till godset övergår på köparen. När man bestämmer tidens längdbör hänsyn tas till risken av att i enstaka fall köparens meddelande om att hanfrånträder köpet inte når säljaren. måste beaktas att köparen intebör betungas med en vårdnadsplikt . Jag vill för min delförorda att tiden bestäms . Tiden synes av praktiska skäl böraräknas för sammanträffandet mellan köparen och säljaren eller dennesombud. Det skulle givetvis vara logiskt riktigare att räkna tiden från den dagköparen frånträdde köpet, men denna tidpunkt kan vara svår attfastställa, och den skillnad på högst som det här är fråga om kan intetillmätas praktisk betydelse. Om fristen sätts dvs. sammatid som enligt 4 § bittegodslagen (1938: 121) skall förflyta, innan upphittareförvärvar äganderätt tUl gods vars ägare är okänd lär det i praktiken inteinträffa att godset tillfaller köparen utan att säljaren faktiskt fått vetskapom att köparen frånträtt köpet och således haft möjlighet att bevara sin rätttill godset genom att hämta det. Desakkunnigas förslag innebär, att om köparen håller godset tillgängligt försäljaren, denne blir skyldig att återbetala vad han uppburit av köpeskillingeninom den tid som skäligen åtgår för godsets avhämtande och således oberoende avoiii han faktiskt ävhämtar godset eller inte. Också på den punkten biträder jagförslaget, som undanröjer varje möjlighet för säljaren att på ett otillbörligtsätt spekulera på köparens bekostnad i fall då det vederlag som säljaren haruppburit överstiger godsets värde minskat med kostnaderna för återtagandet.Som de sakkunniga har föreslagit bör å andra sidan köparen inte i något fallvara skyldig att lämna ut godset till säljaren utan att få tillbaka den del avvederlaget som han har erlagt. 7.2.6Tvingande eller dispositiv reglering Det är i och för sig självklart att enskyddslagstiftning av den art som det här gäller i princip bör vara tvingandetill förmån för den som skall skyddas, dvs. i förevarande fall köparen. Desakkunniga har föreslagit att denna princip undantagslöst skall gälla i fråga omden nu aktuella lagen. Jag ansluter mig till denna ståndpunkt och föreslåralltså att avtalsvillkor, varigenom köparens rätt enligt lagen inskränks,skall vara ogiltigt. 9.1Förslaget till lag om hemförsäljning ra. De sakkunniga har som rubrik på den nya lagenföreslagit "lag om hemförsäljning m. Enligt de sakkunniga gerdenna rubrik möjligen sken av att lagstiftningen innefattar en uttömmandereglering av hemförsäljnings- och abonnemangsavtal. De har också övervägt attge lagen en beteckning som på ett mer adekvat sätt förmedlar en föreställningom dess innehåll och begränsade räckvidd. Att de trots allt har stannat för denföreslagna rubriken är främst betingat av en önskan att i överensstämmelse medmodern lagstiftningsteknik undvika långa och svårlästa lagrubriker. Härtillkommer att det under alla förhållanden blir naturligt att i dagligt tal kallalagen för "hemförsäljningslagen". Närjag som framgår av den allmänna motiveringen föreslår att lagstiftningenstillämpningsområde skair utvidgas till att omfatta i princip all yrkesmässigförsäljning till konsumenter på annan plats än säljarens fastaförsäljningsställe, kan det förefalla mindre träffande att använda rubriken"lag om herhförsäljning m. Behovet av och intresset för enlagstiftning på det aktuella området gäller emellertid i främsta rummethemförsäljning i egentlig mening, och det är naturligt att också i lagensrubrik anknyta till denna försäljningsform. Av skäl som de sakkunniga haranfört är det önskvärt att undvika rubriken "lag om rätt att frånträdaavtal i vissa fall, m. eller något liknande. Jag förordar därför attden föreslagna lagen får rubriken "lag om hemförsäljning m. m.". 1 § : : Dennaparagraf innehåller bestämmelser om lagens tillämpningsområde. Den motsvarar 1och 4 §§ sakkunnigförslaget. Med säljarens fasta försäljningsställe avses i förstahand säljarens butik men också andra liknande platser, t. ex. säljarens kontor.Ett försäljningsställe som säljaren utnyttjar i fasta utställningslokalerantingen , kanske en månad eller mera, eller vid enregelbundet återkommande utställning t. ex. S:t i måste också räknas som fast försäljningsställe. Försäljning som sker från meratillfälliga stånd, kiosker o. d. i anslutning till utställningar, mässor,offentliga tillställningar, basarer, utflykter, biografföreställningar osv.omfattas däremot av lagstiftningen. Detsamma gäller försäljning som anordnas iandra tillfälligt förhyrda lokaler. Ett typiskt exempel härpå är enkonstförsäljning i en förhyrd skollokal . Självfallet omfattasockså försäljning som sker i säljarens eller ombudets bostad. Medsäljarens fasta försäljningsställe likställs fast försäljningsställe somtillhör säljarens ombud. Sådan försäljning av varor för köparens privata bruksom äger rum i en köparen tillhörig butik faller in under lagstiftningen. Auktioneromfattas inte av lagstiftningen i den mån de äger rum på säljarens eller hansombuds fasta försäljningsställe, t. ex. i ett auktionsverksförsäljningslokaler. En auktion som ordnas t. ex. av ett dödsbo i eget namnfaller inte under lagstiftningen av den anledningen att det inte är fråga omyrkesmässig försäljning. Däremot torde den som på frivillig auktion säljer lösegendom för annans räkning enligt rådande rättsuppfattning handla i egenskapav kommissionär för ägaren och sålunda själv vara att anse som säljare. I denmån han driver yrkesmässig auktionsverksamhet faller därför hans försäljning iprincip under lagen. Som regel torde dock auktionsförsäljning ske mot kontantbetalning och med omedelbar leverans och undantas då enligt tredje stycket iförevarande paragraf från lagens tillämpningsområde. Som jag har framhållit i den allmänna motiveringenskall lagen inte vara tillämplig på försäkringsavtal. Abonnernangsavtal har iförevarande bestämmelse beskrivits på sådant sätt att denna begränsning avtillämpningsområdet torde stå fullt klar. har anfört,att försäkringsavtal som gäller villor osv. kan vara kombinerade med garantiavtalmot skadeinsekter e. d. på vilka enligt inspektionens mening den föreslagnalagens regler i princip torde bli tillämpliga. Om försäkringsgivaren enbarthar åtagit sig att för den händelse skadeinsekter upp- träderi den försäkrade fastigheten se till att sanering kommer till stånd och svaraför kostnaderna därför, kan dock enligt liiin mening de föreslagnabestämmelserna om abonnemangsavtal inte bli tillämpliga, eftersom det inte ärfråga om fortlöpande tillsyn eller underhålL Skulle däremot åtagandet varautformat på så sätt att fohlöpande besiktning av fastigheten skall ske tillskydd mot t. ex. skadeinsekter, kan avtalet i den delen vara att anse somabonnemangsavtal i här angiven betydelse. I den allmäima motiveringeii har jag anfört, attavtal som har fullgjorts på ömse sidor vid köparens sammanträffande medsäljaren eller dennes ombud inte bör omfattas av lagstiftningen. Eftersomabonnemangsavtal avser ett åtagande att fortlöpände tillhandagå med vissa tjänster,kan det enligt sakens natur inte ha fullgjorts vid sammanträffandet ochundantaget bör sålunda begränsas till att avse avtal om försäljning av gods. sakkurmigas lagförslag, där undantag har gjorts för det fall att köparenerlägger hela köpeskillingen eller viss minsta del därav kontant, anges att ikontantinsats inte inräknas belopp som köparen kan ha erhållit som lån avsäljaren-eller genom dennes förmedling. Vidare innehåller förslaget enbestämmelse att som kontarit betalning räknas även överlämnande av check. Idet senare hänseendet har betänkandet kritiserats från såväl sakliga somrättstekniska synpunkter. finner det tveksamt om betalningmed check bör medföra att lagen inte blir tillämplig. handelskammareoch sparbanksföreningen å sin sida ifrågasätter om checkens ställning sömbetalningsmedel bör regleras i en lagstiftning av förevarande art. Ävenom den undantagsregel jag föreslår får betydligt mindre räckvidd änmotsvarande bestämmelse i sakkunnigförsläget, synes det angeläget att dessnärmare iilnebörd så långt möjligt preciseras. Enköpare, som har överlämnat hela vederlaget till säljaren, bör anses hafullgjort sin del av avtalet, även om fullgörandet delvis 'eller i sällsynta undantagsfall helt har skett genom att han har lämnat inbytesgods.Någon uttrycklig bestämmelse på denna punkt behövs emellertid enligt minmening inte. Vidavbetalningsköp är det inte ovanligt ätt köparen i samband med att han ingåravtalet utfärdar en växel på köpeskillingen. Växeln kan sedan diskonteras avsäljaren i bank eller anriat kreditinstitut som finansierar affären åtsäljaren, t aiidra fall sker affären på så sätt att köparen genom säljarensförmedling lånar köpeskillingen hos en kreditgivare, exempelvis en bank, ochdärefter betalar den kontant till säljaren (s. k. låneköp). I verkligheteningår köparen här två transaktioner, ett kontantköp och ettförsträckningsavtal. Att märka är att köparen vanligtvis aldrig får de lånadepengarna i sin hand. I själva verket torde det vara vanligtatt köparen över huvud taget inte är medveten om att han använder denna formutan själv utgår från att fråga är om ett vanligt avbetalningsköp. inte skall anses fullgjort från köparens sida om han har lämnat enväxel i stället för kontant betalning torde framstå som så självklart att detinte behöver utsägas i lagtexten. Däremot skulle kanske tvekan kunna uppståhur det förhåller sig när köparen har lånat pengar till köpeskillingen avsäljaren eller genom dennes förmedling. Det kan knappast bestridas, att självaköpeavtalet därmed är fullgjort från köparens sida, på samma sätt som om hanlånat pengarna i en bank utan direkt samband med avtalet, och att kvar stårendast ett separat försträckningsavtal. Det är emellertid uppenbart, att dennya lagen skulle förfela sitt syfte om köparen anses ha fullgjort sin del avavtalet med medel som han har fått av säljaren eller genom dennes förmedling.Det bör därför uttryckligen föreskrivas, att lagen är tillämplig i fall avdenna art. En liknande bestämmelse i förordningen (1959: 575) med föreskrift omvissa betalningsvillkor vid yrkesmässig försäljning av bilar kan här lämpligentjäna som förebild.