bet · FU01SkU51 · 1971-12-31 00:00:00 — Skatteutskottetsbetänkande nr 1971 SkU 1971:51 betänkande i anledning av motionerangående vissa uppbördsfrågor m. m. I detta betänkande behandlas motionen 1971:168 av herrarBengtsson i (s) och () vari hemställs att iskrivelse till Kungl, Maj:t begär sådana ändringar i gällande uppbördskontrollatt tiden från det att avdragen källskatt skall vara inlevererad fränarbetsgivare till dess att alla nödvändiga kontroller och eventuelltöverlämnande av ärende till kronofogdemyndighet har skett bhr betydligtkortare än ; motionen 1971:601 av . (m, c, fp) vari hemställs att i skrivelse till Kungl, Maj:tbegär att utredningen angående företagens uppgifts- och uppbördsskyldigheterhåller tilläggsdirektiv att utarbeta förslag om skälig ersättning för 1, denuppgiftsskyldighet som åläggs företagen och 2. den uppbördsskyldighet som åläggs företagen: motionen 1971:607 av . (c) vari hemställs att beslutar 1. attuppbördsterminerna för inbetalande av preliminär skatt senare-lägges till tidenmellan den 15 och 25 i skattemånaderna januari, mars, maj, juli, september ochnovember, samt 2. att kvarståendeskatt uppdelas i tre perioder och att inbetalning av denna skatt skall ske imånaderna februari, ; motionen 1971:619 av herrarNordgren (m) och () vari hemställs att hos Kungl. Maj:tbegär utredning och förslag till innevarande års riksdag syftande tillbestämmelser som medger arbetsgivare rätt till ersättning för fullgörande avuppbörds- och uppgiftsskyldigheter. Gällande bestämmelser m. m. Kostnadsersättning för företagens uppgifts- ochuppbördsskyldighet Inom den direkta beskattningen harinte funnits några bestämmelser om ersättning till företagen för kostnader isamband med deras uppbördsskyldighet till staten. Frågan saknade aktualitetföre 1945, då källskatte-systemet infördes. 1 källskattesystemet finns emellertid inbyggd en möjlighet till räntevinster på de skatteavdrag somarbetsgivaren gör på de anställdas löner vid avlöningstillfället men som haninte behöver inleverera till statsverket förrän under närmast följandeuppbördstermin. 1 praktiken torde systemet innebära att arbetsgivaren igenomsnitt uppbär något mer än en månads ränta på skattemedlen. Totaltmotsvarar en sådan ränta uppskattningsvis minst 300 milj, kr. Inom den indirekta beskattningen har en form avkostnadsersättning funnits under större delen av den tid förordningen(1959:507) om allmän varuskatt gällde. Denna ersättning, som beslöts genom att1960 års höstriksdag biföll motionsyrkanden härom, hade från början formen aven avdragsrätt för de skattskyldiga. Reglerna om kostnadsersättning ändradessedermera av höstriksdag och fick då följande utformning. Skattskyldiga hade rätt tillsärskild kostnadsersättning för sitt arbete med skatten under förutsättning attden skattepliktiga omsättningen uppgick till visst belopp. Kostnadsersättningengottskrevs den skattskyldige av i efterhand för heltbeskattningsår räknat i samband med avräkningen mellan den erlagdapreliminärskatten och den slutliga skatten enligt den vid taxeringenfastställda skattepliktiga omsättningen för beskattningsåret. Ersättningenutgick i förhållande till den i avgivna deklarationer för preliminär allmänvaruskatt redovisade skattepliktiga omsättningen för året - i förekommande fallden reducerade skattepliktiga omsättningen. Sålunda beräknad ersättning upptogs såsom en särskild posti den debetsedel ä slutlig allmän varuskatt, som skulle utfärdas för varjeregistrerad skattskyldig. Kostnadsersättningen kom därigenom den skattskyldigetill godo i form av överskjutande preliminär allmän varuskatt eller minskad kvarståendesådan skatt. när den skattepliktiga omsättningen uppgick till 10 000 men icke : för och , av återstoden; 25 000 men icke : för 25 000kr och 1,2 %p av återstoden; 170 000men icke : för och 0,2 %c av återstoden; 900 000men icke : för och 0,1 %n av återstoden; : för och 0,05 %r av återstoden; Ersättningsbelopp avrundades nedåt till helt krontal. Frågan om kostnadsersättningensbibehållande i samband med övergången från allmän varuskatt till mervärdeskattbehandlades ingående i prop. 1968:100 med förslag till förordning ommervärdeskatt. Föredragande departementschefen anförde i denna fråga följande. En annan fråga av mera principiell natur är omkostnadsersättning skall utgå till de skattskyldiga även imervärdeskattesystemet. Sådan ersättning utgår till s. k. registreradeskattskyldiga till allmän varuskatt enligt en degressiv skala i förhällande till den deklarareradeskattpliktiga omsättningen. Ersättningsbeloppet gottskrivs den skattskyldigevid debiteringen av slutlig allmän varuskatt på grundval av den årligavaruskattetaxeringen. Någon ersättning utgår inte till registreradeskattskyldiga med en skattepliktig årsomsättning , och ejheller till varuskattepliktiga jordbrukare. Både utredningen och allmänna skatteberedningen harföreslagit att kostnadsersättning inte skall utgå inom mervärdeskattesystemet.Utredningens skäl härför har redovisats i det föregående. Förslaget har stöttpå viss kritik vid remissbehandlingen. I första hand företrädare förnäringslivet anser att ersättning i minst samma omfattning som skall utgåäven efter övergången till mervärdeskatt. Jag har i andra sammanhang uttalat, att kostnader somföranleds av skyldigheten att uppbära och redovisa indirekt skatt till staten iprincip bör betraktas som kostnader i verksamheten och kompenseras på sammasätt som andra kostnader. Det är vidare inte möjligt att i praktiken konstrueraett ersättningssystem som ger ersättning motsvarande faktiska kostnader.Ersättningen till de nu varuskatteskyldiga ger ingen sådan kompensation. Denutgår i förhållande till den skattepliktiga omsättningens storlek. Dennakonstruktion lämpar sig föga i ett mervärdeskattesystem bl. a. med hänsyn tillexportföretagen. Härtill kommer att jag i det följande biträder utredningensförslag att någon taxering till mervärdeskatt inte skall ske utan att iprincip samma beskattningsförfarande som gäller för punktskatterna skalltillämpas för mervärdeskatten. Därmed föreligger inte möjligheten att som nusker gottskriva de skattskyldiga kostnadsersättning i efterhand i samband meddebitering av slutlig skatt. En kostnadsersättning skulle därför inommervärdeskattesystemet få lösas genom någon form av direkta avdrag i denlöpande skatteredovisningen. På detta sätt var också ersättningen till devaruskatteskyldiga utformad från början. Detta system visade sig dockolämpligt. Felaktiga avdrag gjordes i betydande omfattning och utgjorde enväsentlig anledning för en omläggning av ersättningssystemet. Det är möjligt att de antydda olägenheterna skulle bli mindreom samtliga skattskyldiga tillerkändes ett fixt och lika stort avdragsbeloppper år. Den ersättning som enligt gällande regler gottskrives devaruskatteskyldiga uppgår till något över 27 milj, kr. Utslaget på i runt tal170 000 registrerade skattskyldiga motsvarar detta en genomsnittlig ersättningav . 1 mervärdeskattesystemet har man att räkna med drygt 200 000skattskyldiga rörelseidkare och inemot 200 000 jordbrukare eller totalt ca 400000 skattskyldiga. 1 detta system får jordbrukarna anses lika berättigade tillersättning som övriga skattskyldiga. En ersättning inom ramen för vad som nuutgår och lika fördelad på alla skattskyldiga skulle betyda att var och en avdem skulle få ca . Det kan inte anses att ett sådant belopp harnågon betydelse som ersättning för bestyret med mervärdeskatten. Skulle å andrasidan ersättning enligt vad nu utgår i genomsnitt även utgå efter omläggningenskulle ersättningsbeloppet stiga till totalt ca 57 milj. kr. föranleda ett inkomstbortfall för staten med ytterligare30 milj, kr. En sådan ökning av ersättningsbeloppet anser jag inte motiverad. Jag ansluter mig därför till utiredningens förslag attnågon ersättning inte skall utgå till de skattskyldiga, I sitt betänkande (BeU 1968:45)över propositionen uttalade bevillningsutskottet följande beträffande fråganom kostnadsersättning. Utskottet delar uppfattningen att särskildkostnadsersättning inte bör utgå med hänsyn främst till de administrativasvårigheter som ett ersättningsförfarande skulle medföra. Skäl talar emellertidför att de skattskyldiga på något sätt bereds kompensation för borttagandet avdenna förmän. Metoden att förlänga inbetalningstiden synes därvidlag vara enlämplig åtgärd, eftersom den skulle tillgodose önskemål avredovisningsteknisk art. Vid fastställande av inbetalningstidens längd bör hänsyntas dels till den nu utgående sammanlagda kostnadsersättningens storlek, delstill den genomsnittliga räntevinst de skattskyldiga kommer att göra vid ensenareläggning av sista dag för skatteinbetalningen. Utskottet har medutgångspunkt härifrån funnit den av utredningen föreslagna tidsfristen på 35dagar efter redovisningsperiodens utgång bäst svara mot dessa förutsättningar.Önskemålet från bl. a. bankhåll om att mervärdesskatteuppbörderna bör äga rumi jämna månader för att inte kollidera med andra skatteuppbörder blir vid ensådan ändring bäst tillgodosett om man bibehåller det i varuskatteförordningentillämpade systemet med redovisningsperioder som börjar . Riksdagengodkände utskottets uttalanden och förslag i denna del. Vissa frågor rörande arbetsgivares uppgifts- ochuppbördsskyldighet är f. n. föremål för översyn av utiedningen (Fi 1970:69) omföretagens uppgiftsplikt. Ur direktiven för denna utredning kan följandeanföras. Samhällsutvecklingen har medfört att företagen och andraarbetsgivare fått allt mer vidgade åligganden att förse myndigheterna meduppgifter av olika slag och att medverka vid uppbörd av skatt. a, med taxeringsmyndigheternas behov av att erhålla uppgiftertill ledning för de anställdas taxering, skyldighet att erlägga mervärdeskattoch andra indirekta skatter samt avgiftsskyldigheten till försäkringen förtilläggspension och sjuk- och yrkesskadeförsäkringarna. Arbetsgivarnasmedverkan vid uppbörd av skatt ingår i källskattesystemet, Rörelseidkar-nas ochjordbrukarnas uppgiftsskyldighet har utsträckts på grund av ett växande behovav information för statistisk bearbetning. Den uppgifts- och uppbörds;;kyldighet som här redogjortsför har kommit till och utformats successivt under utanatt mer ingående överväganden gjorts om eventuella möjligheter till samordning.På vissa punkter har man å andra sidan kunnat vidta åtgärder iförenklingssyfte. Företag och andra arbetsgivare kan sålunda numera exempelvisfå tillstånd att med magnetband inhämta uppgift om arbetstagares preliminäraoch kvarstående skatt samt att vid redovisning av källskatt sända magnetband istället för skatteanvisningar eller förteckningar. Ett annat exempel ärden förenkling av uppgiflsskyldigheten beträffande traktamentsersättning som infördes ochsom innebär att förste taxeringsintendenten kan medge att arbetsgivaren endastbehöver anmärka i kontrolluppgiften att sådan ersättning utgått. Vid åtskilliga tillfällen har framställts motioner iriksdagen med yrkande om utredning i syfte att uppnå en förenkling avföretagens uppgifts- och uppbördsskyldighet. I motioner till riksdag(1:346 och 11:416) hemställdes sålunda att i skrivelse till Kungl.Maj:t skulle anhålla om utredning och förslag beträffande samordning ochförenkling av de uppgifts- och uppbördsskyldigheter som av det allmänna åläggsföretagen. Allmänna beredningsutskottet vitsordade i sitt utlåtande (30),att den företagarna åliggande skyldigheten att lämna en rad uppgiftertill olika myndigheter medförde vissa besvärligheter inte minst för de mindreföretagare, vilka ej hade möjlighet att anställa särskild arbetskraft för dettaarbete. I den mån uppgiftslämnandet kunde förenklas och rationaliseras bordedet också ske. Det syntes utskottet inte uteslutet, att man i sådant syfte medanvändande av datamaskiner skulle kunna samordna åtskilliga uppgifter. I vilkenutsträckning det kunde tänkas ske undandrog sig utskottets bedömande, menutskottet delade riksskattenämndens uppfattning, att uppgiftslämnandet bordegöras så enkelt och rationellt som möjligt och tillstyrkte därför en utredningav problemet. Huruvida även företagarnas skyldighet att verkställa uppbördkunde rationaliseras föreföll utskottet mera tveksamt, men en undersökning ävenav detta spörsmål syntes dock motiverad. Utskottet hemställde att i anledning avmotionerna i skrivelse till Kungl. Maj:t skulle anhålla om utredningbeträffande samordning och förenkling av de uppgifts- och uppbördsskyldighetersom av det allmänna åläggs företagen. fattade beslut iöverensstämmelse med utskottets hemställan (rskr 261). De sakkunniga bör beakta de synpunkter som framförts avutskottet i dess utlåtande. Syftet med utredningen bör i första hand vara attefter genomgång av rutinerna pä varje område överväga vad som kan göras för attåliggandena skall bli så litet betungande som möjligt. Häi-vid bör beaktas attockså myndigheterna har ett starkt intresse av att bestämmelserna är utformadeså att företagen och andra kan fullgöra sina skyldigheter på ett enkelt ochrationellt sätt. En reform som medför en sammanjämkning av de nu i olikaavseenden tillämpade tidsinteivallerna och tidpunkterna och som vidgarmöjligheterna att använda ett och samma grundmaterial för skilda ändamål skullesäkerligen verka i sådan riktning. Möjligheterna till en dylik samordning bördärför undersökas. När det framstår som praktiskt och effektivt bör förfarandetutformas så att detta kan anslutas till företagens och myndigheternasdatamaskinella resurser. Översynen bör ha en i huvudsak teknisk karaktär ochsåledes inte avse t, ex. frågan om ersättning för uppgifts- ochuppbördsskyldighetens fullgörande. De sakkunniga bör vara oförhindrade attundersöka i vilken mån ändringar av det sakliga innehållet i gällandebestämmelser på förevarande områden kan vara av betydelse för en förenkling och De sakkunniga bör samråda med bl. I samband med den utredning jag nu förordat bör ävenuppbördsförordningens bestämmelser om ränta, restavgift och tilläggsavgift sesöver. De räntor som det här är fråga om har hvuudsakligen till syfte attkompensera statsverket eller den enskilde för ränteförluster i samband meduppbörden. Beträffande ränta på kvarstående skatt kan dessutom anföras att denbör vara ett medel för att effektivisera skatteuppbörden. Detta gäller i ännuhögre grad restavgift och tilläggsavgift, där dock räntesynpunkten inte äroväsentlig. De sakkunniga bör söka åstadkomma ett system, varigenom deangivna räntorna och avgifterna på ett smidigt sätt kan anpassas tillförändringarna i diskontot. Möjligheten att införa bestämmelser om atträntorna och avgifternas storlek skall bestämmas i administrativ ordning ianknytning till diskontot bör utredas. Vad särskilt beträffar ränta påkvarstående skatt bör beaktas dess antydda uppgift från uppbördssynpunktoch huruvida därmed är helt förenligt, att denna ränta är avdragsgill vidinkomsttaxeringen. Principen att dröjsmål med betalning av skatt som är föremålför indrivning inte påverkar storleken av restavgift eller tilläggsavgift upp till bedömande. De sakkunniga bör undersöka om systemet medtilläggsavgift, som f. n. är tillämpligt endast i fråga om innehållenkällskatt, kan vara ett medel att effektivisera uppbörden på andraskatteområden, såsom för mervärdesskatt och punktskatter. De sakkunniga böruppmärksamma att frågor om ränta och restavgift kan bli aktuella också isamband med uppbörden av arbetsgivaravgifter. Även i andra avseenden än denämnda bör de sakkunniga, i den mån de finner det påkallat, utredamöjligheterna att förbättra gällande ordning i förevarande hänseenden och läggafram förslag. Arbetsgivares redovisning av källskatt Bestämmelserna om det s. k.källskattesystemet är meddelade i uppbördsförordningen (1953:272) UF - och iden med stöd därav utfärdade uppbördskungörelsen (1967:626) och innebär ihuvudsak följande. Underiåter arbetsgivare utan skälig anledning att fullgörasin skyldighet att verkställa skatteavdrag, är han jämte arbetstagaren ansvarigför skatten. Den lokala skattemyndigheten fastställer genom särskilt beslutarbetsgivarens ansvarighet. Arbetsgivare har regressrätt mot arbetstagaren. Framkommer det att arbetsgivare verkställt skatteavdragmen inte inbetalat det innehållna beloppet fastställs likaledes hans skyldighetatt inbetala skatten. Oavsett om arbetsgivaren vid en sådan situation verkligenerlägger beloppet eller ej är arbetstagaren fri från betalningsansvar. Det åligger i första hand den lokala skattemyndigheten attutöva kontroll av att arbetsgivarna fullgör sina skyldigheter beträffande deanställdas skatter och att vid försummelse fastställa deras ansvarighet. Besväröver lokal skattemyndighets beslut angående debitering, restavgift ocharbetsgivares ansvarighet m. m. anförs hos . styrelses beslut kan med vissa undantag besvär anföras hoskammarrätt och regeringsrätten. Såsom den skattskyldiges eller arbetsgivarensmotpart i processen fungerar i flertalet av dessa besvärsmål ett särskiltförordnat allmänt ombud. Frågan om effektivisering av källskattekontrollen hartagits upp av skattestrafflagutredningen som i sitt betänkande Skattebrotten(SOU 1969:42) föreslagit att nuvarande straffbestämmelser till skydd föruppbördsförfarandet i 79 § och 80 § 1 mom. UF efter vissa mindre ingripandeändringar överförs till förslaget till skattebrottslag. Bestämmelserna bordeenligt utredningen lämpligen uppdelas på tre paragrafer och ges särskildabrottsbeteckningar. Som brottsnamn föreslogs osann upp-bördsutsaga,underlåtenhet att innehålla skatt samt uppbördsbrott. Härom anförde utredningenbl. a. följande. Utredningens förslag i fråga om uppbördsbrott skyddar iförsta hand inbetalningen av innehållen skatt. I paragrafens andra styckeföreslås emellertid att den som vid uppsåtligt brott lämnar osann uppgift omstorleken av verkställt skatteavdrag skall dömas efter en särskild strängarestraffskala. Bakgrunden härtill är att det föreligger ett stortintresse hos uppbördsmyndigheterna att få uppgift om storleken av verkställdaskatteavdrag även i de fall då arbetsgivaren av en eller annan anledning inteinbetalar beloppet eller endast inbetalar en del av det innehållna beloppet.Det förekommer nämligen f. n, att arbetsgivare under en följd av år kan betalain mindre belopp än som innehållits som preliminär skatt utan att detta kommertill myndigheternas kännedom. När förfarandet upptäcks kan åtgärder för att fåskatten betald bli resultatlösa på grund av exempelvis konkurs. Utredningen anser att en strängare straffbestämmelse kanvara motiverad i sådana fall då arbetsgivare lämnar osanna uppgifter omverkställda skatteavdrag eller underlåter att lämna sådana uppgifter. Härigenomkan kanske åstadkommas att arbetsgivare i större utsträckning än f. n. skerlämnar sanna uppgifter även om de saknar möjlighet att inbetala skatten. Dettaskulle i så fall medföra fördelar såväl för skattedebiteringen ochskatteindrivningen som för arbetstagarna. Arbetsgivarens uppgifter ominnehållen skatt ligger till grund för krediteringen av preliminär skatt förarbetstagaren och denne tillgodoräknas således innehållen skatt även omarbetsgivaren inte inbetalat den. Den som medelst skatteanvisning eller på annat sättinbetalar innehållen skatt kan i samband med inbetalningen ange storleken avdet innehållna skattebeloppet. Att så bör ske framgår emellertid inte medtillräcklig tydlighet av . Utredningen har emellertid inteansett sig i detta sammanhang kunna föreslå de ändringar i UF som blirerforderliga. Förslag härom torde få utarbetas i annat sammanhang. Att sådanaändringar företas är emellertid en förutsättning för att ett uppbördsbrottskall anses som grovt enbart därför att osann uppgift lämnats omskatteavdragets storlek. Utredningensförslag till uppbördsbrott innebär, att inbetalningen av innehållen skatt alltjämt skyddas som det centrala men attden som lämnar oriktiga uppgifter om storleken av innehållet belopp kanstraffas efter en strängare straffskala. Utredningen har diskuterat, om man helt kunde slopa straffför den som inte inbetalar innehållen skatt och endast straffa den osannauppgiften eller underlåtenheten att lämna uppgift om storleken avskatteavdraget. Utredningen har emellertid funnit, att nuvarande brottsbeskrivningalltjämt bör bibehållas. Utredningen, som föreslår ett stadgande av i princip sammakonstruktion som 80 § UF, anser inte att det efter detta avgörande föreliggerbehov att lagstiftningsvägen söka lösa kollisionen mellan bestämmelsen ommannamån mot borgenärer och regeln om uppbördsbrott. Enligt utredningens meningbör frågan liksom tidigare överlämnas ät rättspraxis. Möjlighet för en tilltalad att åberopa rättsvillfarelsesom grund för straffrihet torde knappast finnas vid uppbördsbrott. Enarbetsgivare som innehållit skatt vid utbetalning av arbetstagares lön lärnormalt inte kunna anföra några skäl till stöd för att en underlåtenhet attinbetala de innehållna beloppen under föreskriven uppbördstermin skulle vara ursäktlig. Detkriminaliserade handlandet har getts namnet uppbördsbrott. Den som inte till uppbördsmyndigheten inbetalar innehållenskatt straffas f, n. med dagsböter eller fängelse . Utredningenföreslår uppbördsbrott, om gärningen begås uppsåtligen eller av grovoaktsamhet, straffas med böter eller fängelse i högst . Om uppsåtligenbegånget brott är att anse som grovt föresläs fängelse i högst . Beträffande uppbördsbrotten anfördedepartementschefen i prop. 197 1:10 med förslag till skattebrottslag bl. Enligt 80 § 1 mom. andra stycket UF inträder straff för arbetsgivaresom gör sig skyldig till betalningsförsummelse i fråga om anställdasskattemedel. Lämnande av felaktig uppgift beträffande storleken av innehållenskatt är däremot inte straffbelagt. Utredningen har ansett att även detta brottsom benämnts uppbördsbrott bör föras in i skattebrottslagen. Uppbördsbrott somhar begåtts med uppsåt kan enligt utredningsförslaget vara att anse som grovt,bl. a. om osann uppgift lämnats i fråga om storleken av verkställtskatteavdrag. Arbetsgivare som gör sig skyldig tillbetalningsförsummelse rörande anställdas skatter bör enligt min mening liksomhittills drabbas av straffpåföljd. Vidare bör finnas straffsanktioner när detgäller skyldigheten att för uppbördsmyndigheten uppge det belopp som iverkligheten innehållits i form av skatteavdiag. Denna uppgift ligger nämligentill grund för det belopp varmed den skattskyldige gottskrivs inbetaladkällskatt, vilket betyder att den anställde skattskyldige tillgodoräknas endastbelopp som arbetsgivare uppgett att han innehållit. Det ligger i sakens naturatt om arbetsgivaren uppger felaktigt belopp, detta kan leda till skadaantingen för den anställde skattskyldige, såsom då för lågt belopp redovisassom innehållet, eller för statsverket, såsom då för högt belopp redovisas som innehållet. Dessutom är det föruppbördsmyndigheternas agerande mycket väsentligt, att de på ett tidigtstadium får kännedom om storleken av innehållen skatt även om skatten inte kanerläggas på grund av bristande likviditet. Emellertid bör inte oriktigauppgifter om innehållen skatt göra betalningsförsummelsen till ett grovt brott.Frestelsen att vid bristande betalningsförmåga lämna oriktiga uppgifter kanvara stor, och det förefaller olämpligt att kvalificera betalningsförsummelsenpå det sätt som utredningen föreslagit. De båda gärningstyperna bör inte ingå isamma brottsbeskrivning. Brottet mot sanningsplikten bör ha sin plats iskattebrottslagen och kallas oredlighet med uppbördsuppgift. Ansvar bör inträdaredan om den oriktiga uppgiften föranleder fara för att skatten eller avgiftengottskrivs med felaktigt belopp i förhållande till vad som i verkligheten harinnehållits. Den oriktiga uppgiften bör, pä samma sätt som i fråga omskattebedrägeri, ha lämnats i skriftlig handling för att medföra straffpåföljd.Även passivitet bör medföra straff. I subjektivt hänseende bör krävas uppsåt. Emellertid böräven gärning som begås av grov oaktsamhet bestraffas. Detta brott bör kallas vårdslöshetmed uppbördsuppgift.