bet · FU01JuU7 · 1971-12-31 00:00:00 — Har mellandommeddelats gäller att beslut i fråga om rättegångskostnaderna skall meddelasförst i samband med målets slutliga avgörande (se processlagberedningensbetänkande s, 243). I de fall då mellandomen inte innebär att målet avgörs germålets fortsatta handläggning rätten tillfälle att senare besluta ikostnadsfrågan. Avgörs målet genom mellandom, får frågan om rättegångskostnadtas upp när mellandomen, i förekommande fall efter fullföljd, vunnit lagakraft. När mellandom efter fullföljd prövats av högre rätt, har den högrerätten enligt 18 kap. 15 § andra stycket RB att avgöra kostnadsfrågan i vadavser den fullföljda talan. Parterna kan emellertid vid kostnadernas sluthga regleringgöra gällande de kostnader som varit förenade med den fullföljda talan. JuU 1971: 7 39 Målsavgörande utan huvudförhandling i överrätt Enligt gällande rätt skall överrättsprocessen iprincip vara muntUg. Möjligheter finns dock att avgöra mål på handlingarna.Genomgående gäller att huvudförhandling inte behövs för prövning, som inteavser själva saken. Vidare kan mål avgöras på handlingarna i vissa fall då utgångenär självfallen och en förhandling därför framstår som onödig. Detta är itvistemål fallet vid medgiven eller uppenbart ogrundad vadetalan. I brottmålfår målet avgöras på handlingarna, om åklagaren för talan till den tilltaladesförmån eller den tilltalades talan biträtts av motparten. I viss utsträckningkan huvudförhandling underlåtas också när målet kräver en mera ingåendeprövning. Detta gäller emellertid endast i hovrätt. Bestämmelserna härom tarbl. a. sikte pä mål som rör mindre värden eller ringare påföljder. I 50 kap. 21§ andra stycket RB föreskrivs sålunda att, om målet endast rör pengar eUersådant som kan uppskattas i pengar och värdet av det som den fullföljda talangäller uppenbart inte uppgår till , målet får avgöras utanhuvudförhandling, om inte båda parterna begärt sådan förhandling. Beträffandebrottmålen meddelas motsvarande regler i 51 kap. 21 § andra stycket RB. Utöverdenna möjlighet att avgöra bagatellmål på handlingarna finns en sådanmöjlighet beträffande tvistemål, "i vilka det är fråga endast omrättstillämpning. Bestämmelsen om detta återfinns i 50 kap. 21 § tredjestycket, där det föreskrivs att mål, i vilka det är fråga om endasträttstillämpningen, pä båda parternas begäran får avgöras utanhuvudförhandling, om hovrätten finner uppenbart att sådan inte behövs. Närdet gäller processen i HD är möjligheterna att avgöra mål utan huvudförhandlingformellt mycket små (55 kap. 12 § RB). Genom den i princip obligatoriskatillståndsprövningen, som alltid sker pä handlingarna, begränsas dock antalethuvudförhandlingar i HD starkt. Ganskasnart efter den nya ikraftträdande visade det sig att denmuntliga hovrättsprocessen ställde sig åtskilligt dyrare än den tidigareskriftliga processen. rättegångskommitté fick till uppgift attöverväga i vilka fall huvudförhandling i hovrätt skulle kunna underlåtas utanfara för rättssäkerheten. 1953 avgivna betänkande föreslog kommitténbl. a. förutom höjning av värdegränsen för tvistemål till nu gällande belopp att i dispositiva tvistemål huvudförhandling på båda parternas begäranskulle kunna underlåtas, om hovrätten fann uppenbart att sådan ej fordrades.Förslaget kom inte att genomföras. Domstolskommitténföreslår , främst av processekonomiska skäl, att möjligheterna att i överrättavgöra mål utan huvudförhandling vidgas. Till en början föreslås att dennuvarande värdegränsen för avgörande av mål utan huvudförhandlingi hovrätt höjs till . Kommittén, som anser att rättegångskommitténsnyss- JuU 1971: 7 40 nämndaförslag i och för sig är tilltalande i flera avseenden men inte vill föra framdet på nytt, föreslår vidare att huvudförhandling, oavsett tvisteföremålets värde,skall kunna underlåtas om ej båda parterna begär sådan förhandling, underförutsättning att den fullföljda talan avser endast storleken av yrkat beloppoch att tvist ej råder om de omständigheter som ligger till grund förprövningen. I fråga om brottmål förordas ingen ändring i gällande bestämmelser.För HD föreslås samma regler som för hovrätt. Remissinstansernahar i allmänhet ställt sig positiva till kommitténs förslag och betonat behovetav enklare handläggningsformer i överrätt. Flera remissinstanser villemellertid gå längre än vad kommittén föreslagit. De förordar i stället enlösning efter de riktlinjer som rättegångskommittén förde fram. Förslaget attge HD samma möjlighet som hovrätt att avgöra mål på handUngarna har allmäntansetts välmotiverat. Underde som nu varit i tillämpning har det visat sigfinnas behov av att vidga utrymmet för skriftligt förfarande i överrätt. Iåtskilliga tvistemål framstår huvudförhandling i överrätt som onödigttidsödande och kostsam. En ökad användning av skriftiigt förfarande i överrättskulle på ett verksamt sätt bidra till att hålla processkostnaderna nere. Medden starka förankring som munt-lighetsprincipen nu har i rättegångsordningenfinns det enligt min mening inte heller anledning befara att ökade möjlighetertill skriftligt förfarande i överrätt skulle missbrukas. Det finns sålundastarka skäl för en reform som både för hovrätternas och HD:s del medför ökademöjligheter att avgöra mål på handlingarna. För hovrätternas del bör de ökademöjligheterna till skriftligt förfarande endast gälla tvistemålen. I fråga ombrottmålen bör, som kommittén föreslagit, inte göras annan ändring av gällandebestämmelser, än att de för hovrätt gällande reglerna skall avse också HD. Enhöjning av värdegränsen i 50 kap. 21 § andra stycket RB är uppenbarligenbefogad redan med hänsyn till penningvärdeförändringen , då detnuvarande beloppet infördes. En ren anpassning till penningvärdets utvecklingskulle emellertid medföra att beloppet höjdes till endast omkring 2 500 kronor.De undersökningar domstolskommittén företagit är visserligen begränsade menvisar att en höjning av värdegränsen tiU skulle avsevärt ökautrymmet för skriftligt avgörande i mål som rör endast pengar eller sådant somkan uppskattas i pengar. På gmnd av det anförda bör värdegränsen inte sättasunder . Av praktiska skäl kan det vara lämpligt att anknytavärdegränsen till basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.Basbeloppet är f. n. Jag föreslår att värdegränsen i 50 kap. 21§ andra stycket RB i princip bestäms till det belopp som motsvarar basbeloppetenligt lagen om allmän försäkring. JuU 1971: 7 41 Under remissbehandlingen har anförts att skriftlighandläggning av bagatellmålen borde göras beroende av initiativ från parterna.En sådan ordning skulle emellertid enligt min mening kunna medföra, attmöjligheten inte kom till användning i avsedd utsträckning. Nuvarande ordningbör därför behållas. Liksom nu bör sålunda huvudförhandling kunna underlåtasäven om en av parterna begärt förhandling. Ävenom den nu föreslagna ändringen genomförs, kommer åtskilliga mål, vilka ofta medfördel skulle kunna avgöras på handlingarna, att lämnas utanför möjligheternatill skriftiigt förfarande. Inte minst gäller detta underhållsmålen. Genom attdet i dem är fråga om periodiskt återkommande betalningar under lång tidöverskrids vanligen basbeloppet. har föreslagit atthuvudförhandling, oavsett tvisteföremålets värde, skall kunna underlåtas om ejbåda parterna begär sådan förhandling, under förutsättning att den fullföljdatalan avser endast storleken av yrkat belopp och att tvist ej råder om de omständighetersom hgger till grund för prövningen. En sådan bestämmelse skulle få ettrelativt begränsat tillämpningsområde. Kravet att de till grund för prövningenliggande omständigheterna skall vara ostridiga torde sålunda i allmänhet intevara uppfyllt. Det finns därför enligt min mening skäl att söka andralösningar. Åtskilligaremissinstanser har uttalat sig för en mera allmän utvidg-nmg av möjligheternatill skriftligt förfarande i öveaätt. Från flera håll har därvid det av 1951års rättegångskommitté framlagda förslaget ansetts utgöra en lämplig lösning.Även enligt min mening finns det åtskilliga skäl för en sådan ordning som denrättegångskommittén föreslagit. Kostnaderna för den muntliga hovrättsprocessenär ofta avsevärda. I dispositiva mål har parterna obegränsade möjligheter attsjälva bestämma över tvisteföremålet och över hur en tvist mellan dem skallslitas. Det framstår därför som rimligt att parterna ges större inflytande påhandläggningsformen i hovrätt. Det finns enligt min mening åtskilliga mål somredan på förhand kan bedömas som lämpliga för att avgöras pä handlingarna,utan att det därför är fråga om mål där vadetalan är uppenbart ogrundad ellerom en ren rättstillämpningsfråga. Jag syftar pä mål där det i hovrätt inte skernågon bevisupptagning och där bevisomedelbarheten alltså saknas. Vissa andramål lämpar sig genom sin art för skriftligt förfarande, t. ex. vissaredovisningsmål. Givetvis måste det beaktas att inte några skäl av mera allmänkaraktär lägger hinder i vägen för en sådan ordning. Jag tänker närmast påfaran för att grundprincipema för överrättsförfarandet mera allmänt bliråsidosatta och risken på att en återgång sker till skriftligtförfarande. Som jag har framhållit får dock riskerna för missbruk inteöverdrivas. En förutsättning för avgörande på handlingarna i dispositiva målenligt den ifrågasatta ordningen är emellertid att hovrätten finner detuppenbart att huvudförhandling inte erfordras. I detta krav ligger en tillräcklig garanti mot att den skriftliga processformenmissbrukas. På grund av det anförda bör i 50 kap. RB tas in en regel avinnebörd, att dispositiva tvistemål pä båda parternas begäran får avgöras påhandlingarna, om hovrätten finner uppenbart att huvudförhandling ej fordras. Som nämnts bör den föreslagna bestämmelsen avse endastdispositiva tvistemål. Den kan antas få betydelse i exempelvis mål om underhållsskyldighetmellan makar vid hem- eller äktenskapsskillnad. Mål om underhåll till barn kansägas inta en särställning med hänsyn till att avtal om sådanunderhållsskyldighet visserhgen är bindande för den underhållsskyldige mendäremot enligt 7 kap. 7 § första stycket FB inte för barnet. Allmännaprocessuella grundsatser för dispositiva tvistemål är emellertid i regeltillämpliga beträffande sådan underhållstalan (jfr. lagrådets yttrande i prop.1969: 124, s. 152). Den utvidgade möjligheten till skriftiig handläggning avdispositiva mål bör med hänsyn härtill bli tillämplig också på mål om underhålltill barn. En sådan ordning är också önskvärd från den synpunkten att talan omunderhåll till make och barn ofta förekommer i samma rättegång. Vid lagrädsremissen anfördedepartementschefen i specialmotiveringen bl. a. följande (avsnitt 3 i prop. Förslaget till lag om ändring i lagen (1946: 879) omhögsta domstolens sammansättning och tjänstgöring Ändringarna i denna lag harbehandlats i den allmänna motiveringen. Genom en särskild övergångsbestämmelsemedges att det enligt lagen högsta tillåtna antalet justitieråd får överskridastill dess antalet nedgått till följd av inträffade ledigheter. Om särskildaskäl föreligger får dock nya ledamöter utses även . Lagrådets yttrande i ärendet innehåller följande. Förslaget till lag om ändring i Den föreslagna nya lydelsen avtredje stycket innebär en betydande inskränkning av möjligheten för part att ihovrätt åberopa ny omständighet eller nytt bevis. Till lydelsen överensstämmerstycket med den bestämmelse i 55 kap. 13 § RB som gäller vid rättegången i HD.Så- SmU 1971: 7 43 somdepartementschefen anfört bör emellertid ifrågavarande möjlighet varavidsträcktare i hovrätt, och det synes därför icke vara helt lämpligt attregeln är likalydande för båda instanserna. Vissoligen torde en önskvärd,mindre restriktiv tillämpning av regeln i hovrätt följa därav, att det oftarei andra än i tredje instans kan anses att part haft giltig ursäkt att ejtidigare åberopa det nya processmaterialet Vidutformningen av bestSimnelsen bör beaktas att, såsom departementschefenanfört, part oberoende av om han haft giltig ursäkt skall äga rätt att i indispositivatvistemål åberopa nya omständigheter och nya bevis. Vad gäller dispositivatvistemål kan såsom jämväl antytts i renussprotokoUet fall förekomma då detmed hänsyn till rättsläget och önskemålet om en materiellt tillfredsställandeutgång får anses orimligt att ny utredning avvisas. För att i dylikt fall medgeinförandet av nytt material kan kravet på giltig ursäkt behöva ges en vidaretolkning än orden tillåter; det kan till och med sägas att det - blu- svårareatt medge åberopandet ju viktigare den nya utredningen är. I många fall, t. ex.när part först i hovrätt anlitar juridiskt biträde, måste det bliva vanskligtatt bedöma i vad mån parts bristfälliga sätt att föra processen är ursäktligteller icke. Detsynes även böra beaktas att om en parts möjlighet i ifrågavarande hänseendeloingskäres Gt för mycket i hovrätt, detta kan föranleda att parten iuaderrBtten för att vara på den säkra sidan inför processmaterial som senarevisar sig onyttigt. Ävenmed beaktaade av Intresset att allt relevant processmaterial förebringas iunderrätt syn vad som anförts böra föranleda att förevarande bestämmelse göresmindre snäv och medger åberopande av ny omständighet eller nytt bevis även dådet av annan anledning än de i förslaget angivna framstår såsom berättigat attdet får ske. Vid en sådan omformulering av bestämmelsen synes det icke varanödvändigt att vid sidan av giltig ursäkt angiva att åberopandet icke kunnatske i underrätten. Detär givet att tillämpning av kostnadssanktion jämlikt 18 kap. 6 § RB lättare kantillämpas mot part som utan giltig ursäkt framkommer med nytt material ihovrätt än mot part som angives ha haft giltig ursäkt. Lagrådetförordar att första punkten i tredje stycket i paragrafen får följande lydelse: Partmå i hovrätt till stöd för sin talan åberopa omständighet eller bevis som ejtidigare förebragts endast om han gör sannolikt att han haft giltig ursäkt försin underiåtenhet att åberopa omständigheten eller beviset vid underrätten,eller om det på grund av annan särskild anledning bör tillåtas attomständigheten eller beviset åberopas. InU 1971: 7 44 F.d. justitierådet , regeringsrådet och juslitierådet : Vi biträder den i lagstiftningsärendet allmänt uttalade uppfattningen, attHD i princip bör ha ställning av prejudikatinstans och att frågan huruvidafömtsättningar fiims för prövning i HD bör avgöras genom särskildtillståndsprövning inom HD. Vi ansluter oss även vä-sentiigen till den utformningav fullföljdsreglerna som förordas. Det synes sålunda ändamålsenligt attimder särskilda punkter upptaga dels en bestämmelse om prejudikatdispens, delsen bestämmelse om dispens i resningsfall och vissa andra jämförbaraundantagssituationer. Vad angår sistnänmda bestämmelse synes emellertid visskomplettering vara att förorda. Enligt förslaget skall dispens kimna meddelasom det föreligger synnerliga skäl för prövning, såsom att gmnd för resningföreligger eller domvilla förekommit eller att målets utgång i hovrättenuppenbarligen beror på grovt förbiseende eller grovt misstag. Stadgandetinnebär att prövningstillstånd må meddelas endast om synnerliga skäl tillprövning föreligger, varvid de särskilt angivna fallen utgör exempel på häravsedda situationer. Avsikten är alltså att dispens skall kunna ges även iandra än de fall som särskilt angivits; exemplen skall dock vara vägledande såatt dispens endast kan ges i fall som är av samma eller liknande typ som dessa.Att t. ex. ett mål rör synnerU-gen betydande värden eller en synnerUgen strängstraffpåföljd skall icke i och för sig föranleda att dispens meddelas. Somexempel på extraordinära situationer som omfattas av stadgandet nänmes i departementschefensanförande fall då hovrättens avgörande uppenbart strider mot lagtolkning ellerrättsgnmdsats som är klart och entydigt fastlagd genom tidigare praxis samtfall då ett stort antal liknande mål fullföljs till HD menprejudikatintresset endast motiverar att ett eller några få ges dispens. Detförsta fallet synes, också med den begränsande tolkning av stadgandet som härangivits, omfattas av detta, vare sig man anser att en uppenbar avvikelse frånklar praxis är att likställa med resningsfall eller bedömer en sådan avvikelsesom ett grovt förbiseende från hovrättens sida. Det andra fallet att fleralikartade mål fullföljts till HD synes däremot icke kunna föras inunder stadgandet sådant det utformats. I och för sig föreligger dock anledningatt medge möjlighet till dispens även i detta fall; det voreotillfredsställande om HD skulle behöva meddela motstridigadispensbeslut i identiska eller nästan identiska fall. Möjlighet till dispensi här avsedda situationer bör alltså ges genom ett särskilt stadgande. I sambandhärmed kan övervägas om möjlighet till dispens borde ges även i det närUggandefallet att efter tillkomsten av ett prejudikat talan tUl HD fullföljs i ettdärmed likartat mål som med JuU 1971: 7 45 annanutgång avgjorts av hovrätt. Om hovrättens avgörande skett mer ller mindresamtidigt med prejudikatet talar onekligen vissa skäl härför men skälenförsvagas ju som förflutit efter prejudikatet. Svårigheten att härgöra en rimlig gränsdragning synes föranleda att hithörande fall icke medtages.I enlighet med det anförda förordas att i paragrafen, lämpligen såsom andrastycke, införes en bestämmelse av följande lydelse: Om prövningstillståndmeddelas i ett av två eller flera likartade mål, som föreligger tillbedömande, må prövningstillstånd meddelas även i övriga mål. Såsom departementschefen anfört i remissprotokolletär HD:s viktigaste uppgift att främja enhetlighet och konsekvens irättstillämpningen. Såsom den första och viktigaste grunden för meddelande avprövningstillstånd har därför i förevarande paragraf under punkten 1 upptagitsatt det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att talan prövas av HD.Den föreslagna formuleringen innebär en utvidgning i förhållande till gällanderätt av möjligheterna till prejudikatdispens. Härigenom tillgodoses önskemåletatt få tillgäng till ett rikligt antal vägledande avgöranden av HD.Enligt uttalande av departementschefen i remissprotokollet är det avsett attHD skall fullgöra uppgiften att främja enhetligheten i rättstillämpningenuteslutande genom prejudikatbildning. Utrymmet för meddelande av prövningstillståndnär det icke är påkallat av prejudikatskäl har också i den föreslagnalagtexten begränsats till resnings- och domvillofallen och med dem jämförbara,mycket sällsynta situationer. SåsomHD:s ledamöter anfört i sitt reihissyttrande över kommitténs förslag kanönskvärd enhetlighet i rättstillämpningen icke säkerställas enbart genomprejudikatbildning. Det krävs att domstolen dessutom ges möjligheter attkorrigera mera påtagliga avvikelser frän rådande praxis i syfte att ge dennapraxis stadga och trygga prejudikatens efterföljd. I många fall av sådanaavvikelser kan det finnas vara av vikt för ledning av rättstillämpningen atttalan prövas av HD, och prejudikat-dispens kan dä meddelas. I vissa fall, såsomnär avgörandet är uppenbart rättsstridigt, kan likheten med resnings- ochdomvillofallen vara så påtaglig att dispens skulle kunna meddelas enligt punkt2 i förslaget. Emellertid kan även i andra fall äv avvikelse från praxisomständigheterna vara sådana att intresset av enhetlighet i rättstillämpningenoch rättvisehänsyn med styrka talar för att fullföljd talan får prövas av HD. Iparagrafen anges under punkt 2 de fall av undantagsnatur i vilka dispens skallkunna meddelas oberoende av prejudikatintresset. Såsom ytterligare exempel påsådana fall namnes i remissprotokollet den situationen att ett stort antallikartade mål fullföljts till HD JuU 1971: 7 46 menprejudikatintresset motiverar prövningstillstånd endast i ett eller några få avmålen. Enligt departementschefen talar starka rättvisekrav för att, om prejudikatdispensleder till ändring, samtliga avgöranden kan ändras av HD. I själva verketföreligger här ett fall som till sin art skiljer sig från de typfall somupptagits i förslagets punkt 2. Det torde vara hänsynen till den enskildesanspråk på rättvisa och likabehandling som föranlett att dispens enligtförslaget skall kunna meddelas för prövning av talan i den angivnasituationen. Dessa hänsyn bör kunna leda till samma bedömning i det närliggandefallet att efter tillkomsten av ett prejudikat talan till HD fullföljes i ettdärmed likartat mål som med annan utgång avgjorts i hovrätt och detta oavsettom avgörandet skett före eller efter prejudikatets tillkomst. Även i övrigt kantänkas fall i vilka prövningstillstånd bör kunna medges ehuru situationen ejär jämförlig med dem som avses med de i punkt 2 angivna exemplen. Ett sådantfall är att fullföljd talan medges av motparten. Särskilt i brottmål synes detotillfredsställande att åklagares talan skall upptagas av HD utan föregåendetillståndsprövning men av tilltalad fullföljd talan icke får prövas ens om denmedges av åklagaren, såvida icke prejudikatintresse föreligger ellerresningsgrund eller därmed jämförligt skäl kan åberopas. Ett annat fall är detav kommittén anmärkta att prövningen har sådan betydelse utöver detföreliggande målet att prövningstillstånd med anledning härav är motiverat. Isådana fall föreligger visserligen oftast ett prejudikatintresse, men om såundantagsvis icke skulle vara fallet kan omständigheterna Ukväl vara sådana attdet framstår som angeläget att talan får prövas av HD. Om prövningstillståndmeddelats ena parten i ett mål kan det ibland framstå som angeläget att ävenmotparten beviljas dispens. Över huvud taget bör reglerna om prövningstillståndvara så utformade att de icke innefattar hinder för HD att i särskUda fall avundantagsnatur upptaga fullföljd talan till prövning när starka rättvisekravtalar härför eller när det framstår som angeläget med hänsyn till den särskildavikten för den enskilde eller för det allmänna av de intressen som beröresav målets utgång. Föratt öppna möjlighet till prövningstillstånd även i de fall som angivits i detföregående synes paragrafen såvitt angår punkt 2 böra ges en avfattning sominnefattar en något mindre snäv begränsning. Det förordas sålunda attparagrafen jämkas på sådant sätt att prövningstillstånd kan meddelas förutomi prejudikatfallen enligt punkt 1 om grund för resning föreligger, omdomvilla förekommit eller målets utgång i hovrätten uppenbarligen beror pågrovt förbiseende eller grovt misstag eller om eljest synnerliga skälföreligger att målet prövas av HD. JuU 1971: 7 47 Förslagettill lag om ändring i lagen om högsta domstolens sammansättning och tjänstgöring Innebörden av sista punkten avövergångsbestämmelserna synes vara, att så länge justitierädens antal inte tillföljd av inträffade ledigheter ännu nedgått till tjugotvå, Jedamotsantaletfortlöpande kan förbli vid ett högre antal genom att nya ledamöter utses omsärskilda skäl därför anses föreligga. Åtminstone formellt skulle antaletledamöter i HD sålunda kunna förbli obestämt. Detsynes också anmärkningsvärt att, om antalet ledamöter opåräk-nat nedgår tilltjugotvå medan behov av flera ledamöter ännu föreligger, en ökning av antaletär utesluten. Lagrådetförordar att bestämmelsen får utgå. Om förhållandena skulle visa signödvändiggöra en permanent eller tillfällig ökning av antalet ledamöter i HDtorde detta böra föranleda en lagändring eller ny lag om tillfällig ökning avledamotsantalet. Lagrådetlämnar förslagen utan erinran. Departementschefenvid anmälan av lagrådets yttrande Vid anmälan av lagrådets ovan återgivna yttrandeanförde departementschefen följande. Lagrådet har förordat att bestämmelsen i 50 kap. 25§ tredje stycket görs mindre snäv och medger åberopande av ny omständigheteller nytt bevis inte bara dä parten gör sannolikt att han haft giltig ursäktför sin underlåtenhet att åberopa omständigheten eller beviset vid underrättenutan också när det på grund av annan särskild anledning bör tillåtas attomständigheten eller beviset åberopas. Vad lagrådet har anfört till stöd förändringen överensstämmer i sak med vad jag uttalat i remissprotokolletangående bestämmelsens tillämpning. Jag kan sålunda biträda lagrådets förslagi denna del.