bet · FU01TU24 · 1971-12-31 00:00:00 — Trafikutskottetsbetänkande nr 1971 : 24 betänkande i anledning av Kungl. Maj:tsproposition med förslag till väglag m. m. jämte motioner. Maj:t har i propositionen1971: 123 under åberopande av utdrag av statsrådsprotokollet överkommunikationsärenden för och samt av lagrådetsprotokoll dels föreslagit att antaga vid propositionenfogade och i bilaga till detta betänkande redovisade förslag till 1) väglag, 2) lag omändring i kommunala renhållningslagen (1970: 892), 3) lag omupphävande av förordningen (1960: 374) om statsbidrag au väg- och gatuhållningi vissa städer och stadsliknande samhällen, 4) lag omupphävande av förordningen (1965:138) om statsbidrag till byggande avtunnelbana, 5) lag omupphävande av lagen (1907: 43 s. I) om bredden af hjulringar å arbetsåkdon pålandet, dels beslutat inhämta yttrande om vidpropositionen fogat och i bilaga till detta betänkande redovisat förslag till 6) kungörelseom ändring i allmänna ordningsstadgan (1956: 617), dels föreslagit att 7) godkänna de ipropositionen förordade riktlinjerna för fördelning av statliga vägmedel tillbyggande av vägar och vissa gator, Maj:t att meddela föreskrifter om statsbidrag tUl väg- och gatuhållningi kommuner som är väghållare samt tUl byggande av tunnelbana enligt gällande,av tidigare godtagna grunder med den avvikelse därifrån som framgårav vad i propositionen anförts, 9) godkänna de ipropositionen förordade grunderna för särskilt statsbidrag till upprustning avvägbelysningsanordningar, 10) godkänna de i propositionen förordade riktlinjerna föromorga nisation av länsvägnämnderna och för deras verksamhet. I propositionen föreslås en ny lagom allmänna vägar väglag och viss följdlagstiftning. Förslagen innebär en modernisering, for- 1 1971.15 saml. mellt och materieUt, av lagstiftningen om allmänna vägar.Väglagen skall ersätta lagen (1943: 431) om allmänna vägar samt vissa bestämmelseri vägstadgan (1943: 437). Övriga bestämmelser i vägstadgan är avsedda attersättas med föreskrifter som meddelas i administrativ ordning. MaterieUanyheter i nu föreliggande förslag är bl. a. följande. Till allmän väg skallkunna räknas alla anordningar som stadigvarande behövs för vägens bestånd,drift eller brukande. Väghållaren får därmed rätt att inom ramen förtillgängliga ekonomiska resurser ordna exempelvis belysning på vägarna.Generellt förbud införs att utan tillstånd ansluta enskildkörväg till allmän väg eller ändra sådan anslutning. möjligheteratt ingripa mot trafikfarliga befintliga enskilda utfarter förbättras. Vidare breddasde områden utmed vägarna där utan tillstånd inte får uppförasbyggnad eller förekomma annan anordning som kan inverka menligt påtrafiksäkerheten. införs förbud mot störande ljuskällor och skärpsreklamförbudet utmed vägarna. Väghållarens befogenheter i fråga om vägmärkenvidgas. Bestämmelserna om ersättning för vågrätt anpassas tillexpropriationslagstiftningen. Handläggningen av vägmål flyttas över tillfastighetsdomstolarna. Deras uppgifter förs övertUl länsstyrelserna och, såvitt avser ersättningsfrågor,fastighetsdomstolarna. Vägnämndernas funktioner skall övertas av kommunerna.Länsvägnämnderna skall däremot finnas också i fortsättningen och får vidgadeuppgifter som rådgivande regionala organ och en mera allsidigsammansättning. Propositionen innehåller också förslag om upphävande avförordningarna om statsbidrag till väg- och gatuhållning i vissa kommuner ochtill byggande av tunnelbana (1960: 374 och 1965: 138). Meningen är attförordningarna skall ersättas av bestämmelser som meddelas av Kungl. Maj:t ochsom med någon mindre avvikelse motsvarar vad som gäller enligt de nämndaförordningarna. I propositionen föreslås också riktlinjer för särskildastatsbidrag till upprustning av vägbelysningsanordningar. Den nya lagstiftningen är avsedd att träda i kraft den 1januari 1972. Utskottet har i samband medpropositionen behandlat följande i anledning av densamma väckta motioner,nämligen 1. motionen 1971: 1503 av herrEnlund m. fl. (fp, c, m), vari hemställs att vid behandlingen avpropositionen beslutar att i väglagen intaga bestämmelser omlänsvägnämndsorganisationen i enlighet med vägsakkunnigas lagförslag6770 §§, dock att tiUsättningsförfarandet enligt 67 § ändras, så att Kungl.Maj:t utser två ledamöter,statens vägverk och länsstyrelse vardera en ledamot samt åttaledamöter samt atti väglagen 76 § följande mening tillägges: "äger föra talanmot beslut av statens vägverk eller länsstyrelse. 2. motionen 1971: 1504 av herrHåkansson m. fl. (c), vari hemställs att måtte besluta avslåförslaget till väglag vad gäller 56 § andra stycket, 3. motionen 1971: 1505 av herrJosefson i Arrie m. fl. (c), vari hemställs att vid sinbehandUng av propositionen måtte a) besluta att i väglagen skaUföreskrivas att länsvägsnämnds yttrande skall inhämtas i de fall som anges imotionen och b) uttala att ledamöterna ivägnämnd skall väljas av efter hörande av länsavdelningen avSvenska kommunförbundet, samt attutskottet måtte utarbeta förslag tUl lagändringar tiU följd av yrkandet undera) ovan. Imotionen hänvisas, såvitt avser yrkandet under a), till att i 11, 18 och 22 §§förslaget till väglag föreskrivs att statens vägverk skall fatta vissa beslutefter samråd med . Motionärerna hävdar att i nämnda paragraferäven bör föreskrivas att skall inhämta länsvägnämndens yttrande, 4. motionen 1971: 1506 av m. fl. (m,c), vari hemställs att måtte besluta att länsvägnämnderna får behålla sin nu varande besvärsrätt. Gällande lagstiftning om allmänna vägar härrör ihuvudsak . Även om erfarenheterna av lagstiftningen i alltväsentligt är goda har med hänsyn till bUismens snabba utveckling enmodernisering av lagstiftningen på området blivit erforderlig. I propositionenföreslås mot bakgrund härav att lagen om allmänna vägar (AVL) och vägstadganersattes med nya författningar, benämnda väglag (VägL) och vägkungörelse. Tillgmnd för författningsförslagen ligger ett av vägsakkunniga år 1968avgivet betänkande "Allmänna vägar" (SOU 1968: 17) med förslag tillny lagstiftning i ämnet. Idet följande behandlar utskottet först förslaget till väglag och förslag tUlviss följdlagstiftning. Utskottet yttrar sig därefter över vissa med väglagensammanhängande frågor, vari hemställts om godkännande eller bemyndigande. Väglagen(VägL) Denunder senare år kraftigt ökande trafiken har medfört krav på att vägarna försesmed anordningar som varken till art eller omfattning var aktuella vidtillkomsten av AVL . Detta har medfört tvekan, om vägbegreppet i AVL kananses innefatta t.ex. rast- och parkeringsplatser och andra mera speciellaanordningar intill vägarna. För att undanröja denna tveksamhet föreslås ipropositionen en sådan definition av begreppet väganordning att däri kaninrymmas anordningar av angivet slag men även anordningar som kanbli erforderliga för att få tUl stånd en förbättring av väg- och trafikmiljön.I 2 § VägL föreskrives sålunda att till allmän väg skall kunna räknas allaanordningar som stadigvarande behövs för vägens bestånd, drift eller brukande.Väghållaren får därmed rätt att inom ramen för tillgängliga ekonomiska resurserordna exempelvis hållplatser, rastplatser, parkeringsplatser och vägbelysning.Utskottet anser den föreslagna bestämningen av vägbegreppet ändamålsenlig ochtillstyrker lagförslaget i denna del. Utskottet delar vidaredepartementschefens uppfattning att väg-hållarna inte bör åläggas någongenerell skyldighet att förse vägarna med sådana särskilda anordningar somrastplatser, vägbelysning och liknande. Anordningar av detta slag kan nämligenmedföra betydande kostnader. En avvägning inom ramen för de medel som står tillförfogande för varje vägbygge måste kunna ske mellan olika ändamål så attmedlen kan utnyttjas på från trafiksäkerhetssynpunkt bästa sätt. Utskottetinstämmer i departementschefens uttalande att frågan huruvida planeradeanordningar av ovan angivet slag skall få vara vägan-ordningar bör prövascentralt av statens vägverk i varje särskilt fall och i enlighet med utfärdadeföreskrifter. Utskottet tillstyrker därför det i propositionen begärdabemyndigandet för Kungl. Maj:t att ställa upp villkor för att anordning, somstadigvarande behövs för vägens bestånd, drift eller brukande, skall få räknassom väganordning. Med stöd av detta bemyndigande kan Kungl. Maj:t utfärdaföreskrifter för prövning. I propositionen anges att denna prövningskall komma till stånd huvudsakligen i samband med fastställelseprövning avarbetsplan. Utskottetvill i detta sammanhang erinra om att vägsakkunniga hade föreslagit att tUl vägskulle inom område med stadsplan eller byggnads-plan kunna hänföras enkantremsa på högst 10 meters bredd. Den föreslagna bestämmelsen motiverades avatt reglerna i AVL om bygg-nadsfritt avstånd inte är tUlämpliga inom dessaområden. De frizoner som på grund av trafikbuller och andra immissioner måstefinnas intill allmän väg inom sådana områden får därför utläggas med stöd avreglerna i byggnadslagstiftningen. Kostnadsansvaret för frizonerna faller tillföljd härav inom område med stadsplan på kommunen och inom område medbyggnadsplan på vägförening eller markägare. regel om kantremsa på högst skullekostnadsansvaret inom remsan falla på väghållaren och man skulle enligt desakkunniga härigenom få bättre möjligheter att åstadkomma en skähgkostnadsfördelning mellan stat och kommun. Enligt utskottets mening finns detskäl som talar för att väghållaren bör överta en del av kostnadsansvaret för defrizoner som tUl följd av risken för bullerskador måste utläggas intill allmänväg. Utskottet delar emellertid departementschefens uppfattning attställningstagandet till kostnadsfördelningen mellan stat och kommun bör grundaspå mera allsidiga överväganden än dem som de sakkunniga har kunnat göra. Innanslutlig ställning tas till frågan bör bl. a. trafikbuUerutredningens förslagföreligga. Utskottet anser det därför riktigt att den av de sakkunnigaföreslagna regeln om kantremsa inte nu införs i VägL. Anmärkas bör att med dennya definitionen på väganordning följer att anordningar till skydd mot buller,t. ex. skyddsvallar, i vissa fall kan komma att hänföras till sådan anordningsom väghållaren har att svara för. Arbetsplan föreslås även i fortsättningen böra ligga tillgrund för byggande av väg. Arbetsplan skall i normalfallet bli föremål förut-ställelse och fastställelse. För att möjliggöra tidsbesparingar när detgäller stora vägbyggnadsföretag förslås regler om att arbetsplan får uppdelas iförberedande och kompletterande arbetsplan. Systemet med arbetsplan i två ledskall också kunna användas när ändringsbehov uppkommer i fråga om fastställdarbetsplan för påbörjat men ej färdigställt vägbyggnadsföretag. De sålundaföreslagna reglerna tillstyrkes av utskottet. I 11, 18 och 22 §§ VägL föreslås regler som innebär attfrågor om byggande av väg, fastställelse av arbetsplan och förändring avenskild väg till allmän skall prövas av statens vägverk efter samråd med länsstyrelsen.Även frågor om inrättande av särskild vinterväg och om indragning av väg skaUpå grund av hänvisning i 24 och 25 §§ till 22 § handläggas på detta sätt. Imotionen 1971: 1505 yrkas att i 11, 18 och 22 §§ skall föreskrivas attlänsstyrelsen skall inhämta länsvägnämnds yttrande. Utskottet, som inte harnågot att erinra mot det i VägL föreslagna samrådsförfarandet, återkommer tillfrågan om länsvägnämnds yttrande nedan under rubriken . för vägändamål skall även i fortsättningen kunnaförvärvas med vågrätt. Väghållarens befogenheter i fråga om marken utvidgasemellertid. Medan väghållarens rätt i AVL beskrivs som en rätt att medföreträde framför andra nyttja marken för väg sägs sålunda i 30 § VägL attvägrätt medför befogenhet för väghållaren att utan hinder av annans rätt tillfastigheten nyttja mark som behövs för väg och även i övrigt ifastighetsägarens ställe bestämma över vägmärkens användning under den tidvågrätten består samt tiUgodogöra sig alster och andratillgångar som kan utvinnas ur marken. Med hänsyn tUl att ersättning förvägrättsupplåtelser redan nu i allmänhet utgår med belopp motsvarande markensvärde synes det enligt utskottets mening befogat att väghållaren får utnyttjamarken till fullo. Utskottet tillstyrker därför lagförslaget i denna del. Till25 § VägL har från AVL överförts en bestämmelse att väg får dras in från aUmäntunderhåll om den efter tiUkomsten av ny väg eller av annat skäl inte längrebehövs för det allmänna och åtgärden endast medför ringa olägenhet för bygden.Som departementschefen framhåller bör en indragning inte komma i fråga när dengamla vägen fyller ett behov som förbindelseled meUan olikabebyggelsekoncentrationer. Ofta är emellertid förhållandena sådana att dengamla vägen visserligen kan anses fylla ett allmänt behov mendäremot behövs som enskild utfart från befintlig bebyggelse tUl den nyaallmänna vägen. I dessa fall torde det bli aktuellt med indragning av den gamlavägen. De problem som härvid uppstår för berörda fastighetsägare har fleragånger varit föremål för uppmärksamhet (jfr 3LU 1961: 15, 3LU 1961:16, 3LU 1966: 13 och 3LU 1970: 72). I sistnämnda utlåtande framhöll tredjelagutskottet under hänvisning till vad utskottet vid tidigare tUlfällenuttalat, att det är av vikt att en indragning av aUmän väg föregås av ennoggrann planering så att väghållningsansvaret tör sådan väg om möjligt ärreglerad den dag då vägen upphör att vara allmän väg. finnerdet därför tUlfredsställande att departementschefen i propositionen förklaratsig ämna föreslå Kungl. Maj:t att i vägkungörelsen (VK) ta upp föreskrifter somdels säkerställer att behövligt samråd med berörda sakägare sker, dels innebäratt tidpunkten för indragning av väg skall bestämmas så, att skäligt rådrumför väghållningens ordnande efter indragningen bereds den som avser att övertaväghållningen. vill i detta sammanhang erinra om att till 1969års vägutredning har på hemställan av riksdag (3LU 1970: 72)hänskjutits för övervägande frågan huruvida väghållaren bör åläggas skyldighetatt stå för kostnaderna för sådan förrättning enligt lagen om enskilda vägarsom föranletts av indragningen av allmän väg. Närdet gäller ordnings- och säkerhetsföreskrifter innebär förslaget till VägLflera betydande nyheter. Sålunda införs generellt förbud att utanlänsstyrelsens tUlstånd ansluta enskild väg till allmän väg eller ändra sådananslutning. möjligheter att ingripa mot redan befintligatrafikfarliga enskilda utfarter förbättras. Vidare breddas de områden utmedvägarna där utan tillstånd inte får uppföras byggnad ellerförekomma annan anordning som kan inverka menligt på trafiksäkerheten.Samtidigt införs förbud mot störande ljuskällor och skärps reklamförbudetutmed vägarna. De sålunda föreslagna åtgärderna utgör enligt utskottets meningett värdefullt led i strävan- dena att öka trafiksäkerheten på våra vägar och de synestillgodose de krav som rimligen kan ställas i förevarande sammanhang. UtskottettiUstyrker därför propositionen i denna del. Ersättning för vägrättsupplåtelse bestäms i praxis f. n.enligt de grunder som gäller för expropriationsersättning. Denna praxisföreslås nu lagfäst genom att i 55 § VägL införs en bestämmelse om att vidersättningens bestämmande gäller 7, 8, 10 och 11 §§ expropriationslagen itillämpliga delar. Den föreslagna bestämmelsen föranleder ingen erinran frånutskottets sida. Utskottet vill emellertid understryka att utskottet vidprövningen av förevarande lagförslag haft att utgå från de förslag till lag omändring i expropriationslagen (ExL) som förelagts genompropositionen 1971: 122. Utskottets betänkande avges alltså under denförutsättningen att sistnämnda lagförslag genomförs utan ändringar som kan varaav betydelse för utformningen av nu behandlat lagförslag. I 56 § första stycket i förslaget tiU VägL föreskrivsskyldighet för väghållaren att, om ägaren begär det, lösa sådan del avfastighet som lider synnerligt men av att väg dras fram över fastigheten.Bestämmelsen innebär inte någon ändring i förhållande till gällande rätt. Den iandra stycket intagna bestämmelsen att inlösen kan komma till stånd också påväghållarens initiativ utgör däremot en nyhet. Bestämmelsen, som utformats iöverensstämmelse med 12 § andra stycket ExL enligt dess lydelse i den förut omnämndapropositionen 1971: 122, innebär rätt för väghållaren att lösa i paragrafensförsta stycke nämnt område under förutsättning att därav föranledes endastringa förhöjning av den ersättning som tillkommer fastighetsägaren på grund avvägrättsupplåtelsen. I motionen 1971: 1504 yrkas under hänvisning till vadRiksförbundet () anfört i sitt remissyttrande över desakkunnigas förslag att andra stycket i 56 § VägL skall utgå ur lagtexten. Enligt utskottets mening överensstämmer situationen vidvägrättsupplåtelse med den som föreligger vid delexpropriation enligt ExL.Utskottet anser det därför rimligt att väghållare får samma rätt till inlösenav del av fastighet som expropriant redan har enligt gällande lag. Såsom RLFframhöll i sitt remissyttrande kan självfallet fastighetsägaren ha ett legitimtintresse av att behålla området. Detta har också beaktats vid bearbetningen avde sakkunnigas förslag på så sätt att i VägL införts en bestämmelse atttvångsinlösen inte får ske om fastighetsägaren har ett beaktansvärt intresseatt behålla området. Med den utformning som väghållarens rätt till lösen fåtti propositionen anser utskottet att den kritik som riktats mot de sakkunnigasförslag i rimlig mån tillgodosetts. Utskottet tUlstyrker därför lagförslaget idenna del och avstyrker följaktligen motionen. Förslaget tUl VägL i övrigt föranleder inget särskiltuttalande från utskottets sida. I samband med att kommunalarenhållningslagen (med vissa undantag) trädde i kraft den 1 januari 1971trädde också vissa ändringar i AVL i kraft. Genom dessa har väghållaren ålagtsskyldighet att genom renhållning hålla vägen i sådant skick som tillgodoserskäliga sanitära hänsyn och trevnadshänsyn. Väghållarens renhållningsskyldighetär emellertid inom område med stads- eller byggnadsplan inskränkt till vägområdeför motorväg eller motortrafikled. Ifrågavarande bestämmelser har med vissaredaktionella jämkningar överförts till 26 § VägL. Regeln om inskränkning i renhållningsskyldigheten innebärbeträffande allmän väg, som ej är motorväg eller motortrafikled och där kommuneninte är väghållare, bl. a. att väghållaren-staten skall sanda och vidta andraåtgärder för att motverka halka medan det åligger kommunen att svara för attsanden igen samt att rännstensbrunnar rensas och upptinas. Från flerasynpunkter måste en sådan uppdelning anses olämplig. Vid behandlingen avpropositionen 1970: 157 med förslag tUl ovannämnda ändringar i AVLuppmärksammades också frågan av i anledning av motionsyrkanden om atti lagen skulle föreskrivas skyldighet för väghållaren att ombesörja samtligadessa åtgärder. Tredje lagutskottet hänvisade i sitt av godkändautlåtande (3LU 1970: 90) till att vägsakkunniga hade föreslagit sådanskyldighet för väghållaren och till att vägsakkunnigas betänkande var föremålför behandling i . Maj:ts stäUningstagande ifrågan borde enligt utskottet inte föregripas. Departementschefen anför nu i propositionen att han avseratt föreslå Kungl. Maj:t att i VK ta upp uttryckliga föreskrifter av innebördatt skyldigheten att svara för bortförande av sand och annat som påförts allmänväg till motverkande av halka och för rensning och upptining av sådanrännstensbruim med ledning som hör till vägen generellt skall ankomma påväghållaren. Detta innebär att ifrågavarande åtgärder i motsats till vad somförutsattes vid tillkomsten av ändringarna i AVL inte skall omfattas avbegreppet renhållning. För att undvika att detta begrepp får olika innehåll iväglagstiftningen, å ena sidan, och i kommunala renhållningslagen och allmännaordningsstadgan, å andra sidan, föreslås sådana ändringar i dessa författningaratt ifrågavarande åtgärder bryts ut från och i stället samordnas med begreppetrenhållning. Utskottet hälsar med tillfredsställelse att förevarande fråga nufått en enligt utskottets mening rationell lösning. De föreslagna ändringarna ikommunala renhållningslagen och allmänna ordningsstadgan tiUstyrkes. Övrigaförfattningsförslag har inte gett utskottet anledning tiU erinran. Genom den nya VägL upphävs lagen omvägnämnder och länsväg-nämnder. Vägnämndernas uppgifter föreslås bli överfördapå kommu- nerna.Departementschefen anför som skäl härför att den lokala samhällsplaneringen iallt väsentligt tillkommer kommunerna och att det enligt hans mening därförligger närmast till hands att kommunerna tar till vara de lokala vägintressenai de fall dessa nu företräds av vägnämnder. Utskottet delar denna uppfattningoch har således inget att erinra mot att vägnämnderna avskaffas. Länsvägnämndernaföreslås däremot bli kvar som rådgivande organ till länsstyrelserna i vissafrågor. Utskottet ansluter sig till departementschefens uppfattning att detäven finns uppgifter för en länsvägnämnd med rådgivande funktioneri förhållande till . Enligtdepartementschefen bör nämndens yttrande inhämtas i frågor som rör denvägplanering som sker genom flerårsplaner och fördel-ningsplan samt i ärendenom statsbidrag till byggande av enskilda vägar, om arbetsplan för byggande avallmän väg, om förändring av enskild väg till allmän, om indragning av allmänväg och om inrättande av särsldld vinterväg. Av denna uppräkning framgår attlänsvägnämnderna avses få uppgifter även i ärenden som inte regleras i VägLutan i författningar om statsbidrag till kommunala eller enskilda vägar. Allmännabestämmelser om länsvägnämnd bör därför inte, såsom yrkas i motionen 1971:1503, införas i VägL utan i särskild författning. I propositionen harfömtsatts att Kungl. Maj:t skall utfärda särskild kungörelse om länsvägnämnder. Departementschefenförordar att till ledamöter i länsvägnämnd utses sju personer i länet medintresse för och insikt i väg- och trafikfrågor samt att ledamöterna utses avlänsstyrelsen. Propositionen har i denna del föranlett två motionsyrkanden. Imotionen 1971: 1503 yrkas att länsvägnämnd skall bestå av tolv ledamöter, avvUka två skall utses av Kungl. Maj:t, en av , en av samtåtta av . Det i propositionen föreslagna antalet ledamöter godtas imotionen 1971: 1505, men motionärerna yrkar att samtliga ledamöter skall utsesav efter hörande av länsavdelningen av . Utskottetdelar departementschefens uppfattning att antalet ledamöter i länsvägnämnd börbegränsas så att nämndens verksamhet inte blir tungrodd. Det i propositionenförordade antalet, sju, finner utskottet väl avvägt. Utskottet tillstyrkerdärför propositionen i denna del. Genomatt flertalet av ledamöterna i de nuvarande länsvägnämnderna utses avvägnämnderna tUlförsäkras de kommunala intressena ett värdefullt inflytande påbehandUngen av de regionala vägfrågorna. Enligt utskottets mening är det avvikt att länsvägnämnderna även i fortsättningen får en förankring ochen från geografisk synpunkt allsidig representation. Ledamöterna bör därförinte utses av utan i annan ordning. Dessutom får det enligtutskottets me- ningav principiella skäl anses olämpligt att länsstyrelserna utser sina egnarådgivande organ. Det ligger nära tUl hands att sedan vägnämndernaavskaffats i stället låta varje primärkommun utse en ledamot ilänsvägnämnden. Enligt utskottets mening skulle detta emellertid leda till enalltför stor och tungrodd sammanslutning. Utskottet anser det därför lämpligareatt ledamöterna, såsom föreslås i motionen 1971: 1505, väljs av landstinget.När det gäller , som saknar landsting, samt och , vilkastår utanför landstingen, bör ledamöterna dock väljas av primärkommunerna.Kravet på att till ledamöter utses personer med insikter i väg-, trafik- ochtransportfrågor synes kunna bli tiUgodosett genom att före valetinhämtar förslag på lämpliga personer från bl. a. länsavdelningen avKommunförbundet. Utskottet vill understryka att länsvägnämnderna, även om ledamöternautses av kommunala organ, är att anse som statliga nämnder med rådgivandefunktioner i förhållande till länsstyrelserna.