bet · FU01JoU53 · 1971-12-31 00:00:00 — Dåfrågan ånyo uppkommit om en särskild besiktningsorganisation vill institutetsärskilt betona den trygghetsfaktor som en sådan organisation skulle innebärasåväl för den enskilde som för samhället. Byggnadsnämndernas personal skulleavlastas en arbetsuppgift som är viktig men ändock endast en bland mångabetydelsefulla. Man torde knappast kunna begära att byggnadsnämndernasledamöter annat än i undantagsfall skall kunna bli kvalificerade för justdenna del av deras arbetsområde. Enrationellt organiserad besiktningspalrull med ansvaret för ett distrikt avlämplig storlek torde vara berättigad. Den skulle kunna arbeta systematiskt ochmed föreskrivna intervaller följa upp varje enskild cisterns kondition. Attpersonalen skulle hålla sig fortlöpande informerad om framsteg ifråga omförebyggande åtgärder, rengörings- och inspektionsmetoder m. m. är ensjälvklarhet. Erfarenheternavisar att en ganska kvalificerad utrustning är önskvärd för en riktigtarbetande patrull, avsedd för cisternrengöring, besiktning och övervakning. Det finns exempel på att personal till rengörings-patruller rekryterats frånarbetsförmedlingar och utan någon som helst kännedom om cisternrengöringeneller dess olika faromoment anvisats arbete, t. o. m. i cisterner sominnehållit klass vara. Deras utrustning har dessutom varit undermålig. Enfast organisation skulle eliminera sådana risker och dessutom kunna arbetametodiskt, med minsta möjliga förflyttningssträckor mellan olika arbetsobjekt,vilket givetvis medverkar till att hålla kostnaderna nere. Dethar vidare kunnat konstaleras en brist på kunskaper och initiativ när det gälltatt vidta åtgärder efter inträffat läckage. En till personalstyrkan begränsadmen kvalificerad personalgrupp med fullgod utrustning skulle vara av stortvärde när och oavsett var en oljeskada, även av annat slag än genomcisternläckage, inträffat. Den skulle med andra ord utgöra ett önskvärt ochviktigt tillskott till den kommunala oljeskydds-beredskapen. Detbör betonas att underjordscisternerna vilka utgör största riskmomentet kominer att minska i antal; , serie B,1970, nr 1, kommer att medverka till en uppflytt-ning av underjordiskacisterner enär kostnaderna för säkerhetsåtgärder ofta blir så höga att enuppflyttning blir den naturliga följden. Det skall emellertid framhållas att enbesiktningsorganisation bör ägna sig inte endast åt i jorden nedgrävdacisterner utan även åt andra cisterntyper, t. ex. inomhuscisterner. Plast-och betongcisterner bör också innefattas i besiktningen. Motbakgmnd av det ovan sagda vill uttala sig positivt för enbesiktningsorganisation av den art som förutsattes i mo- JoU1971: 53 11 tionernasamtidigt som institutet kraftigt vill understryka att organsa-tionensplanläggning bör ske grundligt och med beaktande av att man i största möjligautsträckning utnyttjar existerande erfarenheter och resurser så attkostnaderna hålls på lägsta möjliga nivå. Även lösningen att förstärkabyggnadsnämnderna med specialister alternativt i mindre orter ge utvaldaledamöter i specialutbildning kan dock övervägas såsom ettmindre kostnadskrävande alternativ. Vilkenlösningen än blir fordras någon form av auktorisation. Den kursverksamhet sombedrivs genom (), och Korrosionsinstitutel är värdefull i många avseenden. Att endeltagare skall kunna anses "sakkunnig" enbart efter att ha genomgåtten sådan kurs torde emellertid innebära risker. föreligger inteheller något förfarande liknande det som tillämpas för svetsare ellerelektriker, vilka inte får utföra sitt arbete utan att vara i vederbörligordning auktoriserade. , serie B, 1970, nr1, är synnerligen vag ifråga om sakkunnig-begreppet, något som t. ex. framgårav bilaga 3 till bestämmelserna; inga som helst uttalanden om den sakkunnigeskvalifikationer och skyldigheter göres. Korrosionsinstilutethar enligt ovan uttalat sig positivt om en besiktningsorganisation av den artsom motionärerna föreslagit men antytt en alternativ lösning ochanser att denna fråga behöver bearbetas ytterligare. villdärför tillstyrka en utredning om lämpligaste sättet för en framtidacisternkontroll. Institutet är därvid berett alt undersöka sina möjligheter attaktivt medverka i denna kontrollverksamhet, t. ex. genom att bistå vidutveckling och övervakning av kontrollmetoder och genom att ge synpunkter iauktorisationsfrågan. Fråganom mottagningsplatser för oljeförorenat avfall ligger utanförKorrosionsinstitutets kompetensområde, varför institutet avstår från att yttrasig om motionens 1971: 421 hemställan i detta avseende. () Förbundetsstyrelse anför. Sedan kommerskollegii tillämpningsbestämmelser tillskydd för vattenförorening genom brandfarlig vätska meddelades har förbundetgenomfört ett stort antal kurser i hithörande frågor för berörda kommunalabefattningshavare. Dessutom har anvisningar och förslag till administrativarutiner avseende brandfarliga varor utarbetats och tillställts samtligakommuner. Förbundets avsikt har varit att härigenom bidraga till att förutsättningarför effektiv kontroll av gällande bestämmelser skapas. Förbundethar rekommenderat kommunerna att inle knyta särskild expertis för tekniskkontroll av cisterner till den kommunala organisationen. I stället förordasatt byggnadsnämnderna godkänner företag och enskilda som har erforderligakvalifikationer. Dennarekommendation innebär egentligen att ett offentligt auktorisationssystemförordas, vilket om det skall bli effektivt torde kräva författningsstöd. Ioch för sig kan denna verksamhet tänkas vara ordnad i regi, varvidkommunerna är oförhindrade att anlita entreprenörer. I samband härmed kankommunerna givetvis avtalsvägen uppställa vissa kvalifikationskrav. Utanförfattningsstöd torde man dock JoU1971: 53 12 härigenomej kunna hindra att oljetanksinnehavare och andra anlitar sig av andra företaginom branschen för vilka laglig grund för uppställande av kvalifikationskravsaknas. Enligtstyrelsens mening är det från miljövårdssynpunkt angeläget att man genom kravpå auktorisation i någon form erhåller kontroll över de företag, som ärverksamma i oljesaneringsbranschen. De funktioner som härvidlag kan kommaifråga är icke enbart tankbesiktning utan även tankrengöring, sanering efteroljeutsläpp och andra kemikalieutsläpp. Styrelsen kan på detta stadium ickenärmare ange vad ett auktorisationssystem bör innehålla, men hävdar alt ettsådant system som kan baseras på tillgängliga resurser hosoljesaneringsföretagen bör kuima medföra väsentligt billigare administrativakostnader än uppbyggnaden av en central, fristående organisation av sammastruktur som AB . Motden bakgrunden vill styrelsen avstyrka motionärernas förslag om utredning förtillskapande av en särskild besiktningsorganisation för oljecisterner. Däremotvill styrelsen förorda att frågan om ett auktorisationssystem för privataoljesarieringsföretag, som bl. a. är verksamma med kontroll och rengöring avtankar blir föremål för närmare överväganden. Därvid bör ställning las tillvilket eller vilka verksamhetsfält auktorisationen skall omfatta, om indelningi auklorisationsklasser bör ske, vilka kompetenskrav som bör uppställas, vilketkrav som bör ställas på företagens utrustning, hur ett ansvarssystem börutformas (garanti eller försäkring) m. m. Vidare bör klargöras vilkenmyndighet, som bör ge tillstånd till auktorisation. Om i princip enhetliganormer för godkännande av företag inom oljesaneringsbranschen utfärdas fråncentralt håll talar mycket för att tillståndsprövningen av det enskilda företagelkan ske lokalt för varje kommun. Vissafunktioner i samband med oljesaneringen kan tänkas ligga inom ramen för detkommunala renhållningsmonopolet. Avgränsningen härav bör närmare klarläggas. Närdet gäller frågan om motlagningscentraler för oljeförorenade jordmassor ochannat fast oljeavfall bör framhållas att den materia som innefattas i dennabeskrivning kan inrymma avfallsprodukter som inte kan deponeras på avmotionären föreslaget sätt utan kräver speciell behandling. Bortsett härifråndelar styrelsen motionärens uppfattning om det angelägna i att sådana centralerförbereds. Det behöver enligt styrelsens mening härvid ej röra sig om färdigaanläggningar utan vad som bör eftersträvas är en planeringsberedskap och normerför hur oljeförorenade massor och dylikt bör omhändertas. F. n. råderosäkerhet om hur oljeavfall av denna karaktär lämpligen bör behandlas.Styrelsen anser det angeläget att man från statligt håll ser till attforskning härom kommer till stånd. Det är tveksamt hur långt kommunernas ansvarinom ramen för allmänna hälsovården för omhändertagande av oljeavfall av häraktuell typ kan sträcka sig. Enligt räddningstjänstutredningens betänkande,", SOU 1971: 50", skall det inte ankomma påräddningsorgan alt ombesörja sanerings- eller återslällningsåtgärder. Även härär del angelägel att en klar gräns dras. Omkommunerna skall la hand om del oljeavfall som här närmast avses uppkommerfrågan om hur kostnadstäckning skall ske. Det förefaller rimligt, att den somhanterat oljan också bär kostnaden för omhändertagandet när oljan kommit lös.Enligt styrelsens mening skulle för såvitt inte frågan om kostnadsansvaretkan ordnas tillfredsslällan- JoU 1971: 53 13 degenom andra generellt verkande regler en lagstiftning om striktskadeståndsansvar för skada till följd av oljehanlering ha en betydande effekt.Strikt ansvar förefaller motiverat med hänsyn till den stora skada löskommenolja kan orsaka. Motdenna bakgrund anser styrelsen alt lagstiftning om strikt ansvar för oljeskadabör övervägas som ett tänkbart alternativ för en lösning av kostnadsansvaret. instämmer i de yrkanden som framförtsi motionerna och anför. Båda motionerna tar främst sikte på de särskildarisker som är förenade med lagring av oljeprodukter i underjordscislerner.Såsom särskilt framträdande brister framhålles därvid kommunernas bristande resurseratt kontrollera cisternerna och att efter inträffad skada ta hand om oljespilloch oljeförorenade jordmassor. Motionen 1971: 421 utmynnar i yrkandet attriksdagen måtte anhålla att Kungl. Maj:t låter utreda hur en effektiv kontrollav gällande oljelagringsbestämmelser lämpligen bör ordnas, varvid frågan omtillskapandet av en särskild besiktningsorganisation för oljecisterner börbeaktas. Vidare yrkas i motionen att Kungl. Maj:t måtte anmoda länsstyrelsernaatt tillsammans med kommunerna förbereda mottagningscentraler föroljeförorenade jordmassor och annat fast oljeavfall. I motionen 1971: 1054yrkas att i skrivelse till Kungl. Maj:t begär alt en utredningskyndsamt tillsättes för alt lämna förslag till organisation av övervakning av oljecisterner. Enligtförsäkringsbolagens erfarenheter från skaderegleringsarbetet måste problemetmed de underjordiska oljecisternerna bedömas som mycket allvarligt.Kommerskollegii nya bestämmelser (ser. B1970 nr 1) innebär visserligen ett väsentligt framsteg. Inte desto mindre finnsanledning alt tro att det nuvarande lägel snabbt kan förvärras om det intetillses alt resurser skapas för effektiv kontroll av bestämmelsernasefterlevnad saml för sakkunnig rådgivning och anvisningar åt de enskildaoljelagrarna. Tillämpningenav bestämmelserna kräver omfattande fackkunskap och meningarna är i viktigafrågor delade även bland fackmän. Frågan är enligt riksförbundels mening såviktig att olika vägar alt skapa en organisation för övervakning och kontrollav oljecisterner allsidigt bör prövas. Alltoljeavfall avfallsoljor, emulsioner, oljeindränkla jordmassor m. m. medförrisker för miljöskador, främst på vattendrag och grundvallen. Bristen på enorganiserad mottagning i kommunerna av oljeavfall har länge varit besvärande,vilket inte minst försäkringsbolagen fått erfara i samband med saneringsarbeteefter oljeutflöden. Iskrivelse till framhöllsamarbetsgruppen för oljeskyddspropaganda i vilken grupps arbeteriksförbundet aktivt deltar följande: "Skalloljeskyddspropagandan vara meningsfull måste emellertid en allvarlig bristavhjälpas. Det har nämligen visat sig att kommunerna endast i undantagsfall haranordningar för mottagning av spillolja, och på endast några få ställen ilandet finns det företag e. d. som tar emot JoU 1971: 53 14 oljaför destruktion eller möjligen regenerering. Detta måste i realiteten innebäraatt betydande mängder olja töms ut på marken, i avlopp eller direkt i vatten. Ivissa fall hälls olja på soptippar eller bränns öppet, vilket emellertid kanmedföra förorening av vatten respektive luft. Samarbetsgruppenför oljeskyddspropaganda vill därför till hemställa,att Förbundet hos kommunernas byggnadsnämnder skyndsamt framhåller vikten avatt varje kommun vidtar lämpliga åtgärder för att ordna mottagning avolja, exempelvis i container för vidaretransport till destruktion, som måsteske med hänsyn till miljövårdskraven, eller om möjligt till regenerering föråteranvänd-ning." Ihuvudsak likalydande skrivelser avläts till ,samt tredje lagutskott. Motioneravgavs till riksdag om dels oskadliggörande av oljeavfall, delsåtgärder i syfte att bygga upp ett system av uppsamlingsplatser för olja ochandra farliga ämnen över hela landet. lämnade motionerna utan åtgärd.Jordbruksutskottet framhöll i sitt utlåtande nr 48 att pä olika hållundersökningar rörande skilda problem på avfallshanteringens område bedrevs isåväl statlig och som enskild regi. Utskottet utgick ifrån attundersökningarna bedrevs skyndsamt och att Kungl. Maj:t och berörda myndighetersnarast skulle vidta de åtgärder som befanns motiverade. Utfördaoch pågående undersökningar på avfallshanteringens område har i allmänhet tagitsikte på de tekniska och ekonomiska förutsättningarna för totaltoskadliggörande eller återanvändning av avfall. Det är riksförbundet bekantatt, såvitt rör oljeavfallet, synnerligen effektiva metoder för behandlingarframkommit, baserade på kemiska och fysikaliska processer och att avanceradeprojekt står inför sitt förverkligande, innefattande såväl uppsamling ochbehandling av oljeavfall som distribution av behandlat avfall till a\'nämare.Utan att ha en dagsaktuell överblick över läget vill riksförbundet dock pekapå den risk som föreligger att kommunernas oljeuppsamlingsproblem genom sådanasystem inom överskådlig tid endast kommer att lösas för de merindustrialiserade regionerna i landet. För åtskilliga kommuner måhändade flesta kvarstår i så fall frågan hur man praktiskt skall kunna fullgöraden skyldighet som enligt hälsovårdsstadgan torde föreligga att mottaga oljeavfallinom kommunen. En planlagd och organiserad verksamhet för mottagning avoljeavfall är emellertid även om den av kostnadsskäl inte kan knytastill ett system med totalt oskadliggörande eller återanvändning bättre äningen verksamhet alls. När det gäller mottagning av oljeförorenade jordmassoroch annat fast oljeavfall yrkandet i motionen 1971: 421 avser endast dennaavfallstyp är det enligt försäkringsbolagens erfarenhet snarastsvårare än tidigare att av kom-munmyndigheterna få anvisning om var sådantavfall får avlämnas. Särskilda avstjälpningsplatser för sådant avfall, medpraktiskt sett små eller inga risker för miljöförstöring, kan om god expertisanlitas i de flesta fall anordnas med enkla medel och till låga kostnader. UrSvenska Brandförsvarsföreningens och Svenska Petroleuminstitulets publikation"Olja, skada, sanering" kan här citeras: "Medhänsyn till att olja i mark särskilt i matjord ganska snabbt bryts ner avbakterier kan det vara ekonomiskt rimligt att inom en kommun ordna särskildavstjälpningsplats för oljeförorenade massor, där oljans nedbrytning kanpåskyndas genom "gödsling" med näringssalter JoU 1971: 53 15 (kväve,fosfor). Lämplig plats bör utses i samråd med geohydrologisk expertis (se 323)så att risk för vattentäklsskador undvikes." framhåller att det finns många skäl somtalar för motionärernas hemställan om utredningar angående övervakningsorganisationför tillsyn av oljecisterner och om förberedelse av mottagningscentraler föroljeförorenade jordmassor och annat fast oljeavfall. Problemet med läckande oljecisterner har isin helhet diskuterats av , utretts av kommerskollegium ochkommunikationsdepartementet och blivit föremål för nya bestämmelser som träddei kraft . Trots detta är läget otillfredsställande. Nyaoljeskador, rapporter om förstörda vattentäkter, aktuella sifferuppgifter omoljecisternernas dåliga kondition visar klart behovet av kraftåtgärder på detområde som motionerna behandlar. Utanförbättrade resurser och en effektiv organisation för att handha problemet medläckande oljecisterner är nya bestämmelser av ringa värde. Hela problematikenmåste behandlas på så sätt att man beaktar och väger mot varandraalla verkliga kostnader som kan komma att åvila cisternägaren-konsumenlen,dvs. kostnader för eventuell installation av cistern inomhus, kostnader för periodiskrengöring och besiktning, utlägg för ny cistern, försäkringskostnader,eventuell förlust av oersättliga vattentäkter, kostnader som skall betalaskollektivt för annan miljöförstöring, m. m. Om inle detta sker kan vare sigmyndigheter eller den enskilde konsumenten fatta väl övervägda beslut när detgäller oljelagringsproblemet. Motionerna som aktualiserats så efterfrågans behandling i , är klara symptom på att den tidigarebehandlingen av frågan skett utifrån ett alltför snävt perspektiv, trots attdet inte saknats realistiska förslag till lösning av problemen. Folksamframförde i en skrivelse till tredje lagutskott och i ettremissyttrande till förslag till lösningar avproblem som ånyo aktuahseras i föreliggande motioner. Det kan vara värt attrekapitulera och i någon mån komplettera vissa av de synpunkter som dåframfördes av och som kan vara relevanta i detta sammanhang. Denya bestämmelserna innehåller en brist som onödigtvis komplicerar konsumentensvalsituation. Som framhålls i motion 1971: 1054 kommer de nya bestämmelsernaalt de facto göra det fördelaktigare för konsumenten alt placera oljecisterneninomhus. Detta rikliga konstaterande visar alt de nya bestämmelserna egentligenborde innehålla förbud mot nyinstallation av underjordiska stålcisterner.Samtidigt visar konstaterandet att oljelagringsproblemet borde beaktas bättrevid byggnadsplaneringen i likhet med vad som t. ex. gäller för behovet avparkeringsplatser. Detta skulle ha besparat blivande cisternägare onödigtbesvär med att kalkylera kostnader för vissa alternativ för oljelagring. Vid ensådan kalkyl kan det finnas risk för att väsentliga delar av kostnadsbildenåsidosatts, särskilt som konsumenten tillhandahålls råd från olika håll medintressen för enbart delar av problemkomplexet med läckande oljecisterner t.ex. oljedistributörer, cisternproducenter och cisternvårdsföre-lag. Särskiltallvarligt är det att man alltför litet tar hänsyn till de risker JoU1971: 53 16 föroljeskador och därmed förknippade försäkringskostnader som konsumenten måstebeakta i sin kalkyl. Detkan starkt ifrågasättas om ett besiktningsarbete, baserat på enskiltföretagande, kan uppfylla de kvalitetskrav som måste ställas. En del aktuellafall visar att oljeskador och allvarliga tillbud inträffat eftergodkänd besiktning och rengöring av cisternen. Priskonkurrens mellancisternvårdsförelag och en eventuell strävan från deras sida att konkurrera medatt vara allmänt "hygglig" och inte gärna döma ut cisterner kan ledatill att cisternägarens kortsiktiga ekonomiska intressen överbetonas. Hanförsätts i en situation där ett lågt pris på besiktningen kan te sig viktigareän hög kvalitet på arbetet och där benägenheten alt behålla cisternen så längesom möjligt, trots eventuella risker, kan komma alltför mycket i blickpunkten. Ensärskild besiktningsorganisalion för oljecisterner har många fördelar. Depraktiska erfarenheter som har på delta område kanutnyttjas för att organisera en rationell och effektiv besiktnings- ochrengöringsverksamhet. Stora möjligheter finns att rationalisera verksamhetenoch tillgodose de krav som motionärerna framför när det gäller kompetens hoscisternvårdspersonalen. Kvaliteten på arbetet kan höjas. Man kan utnyttja meraändamålsenlig utrustning. Det borde också gå att hålla de fasta kostnaderna fören organisation nere genom alt söka åstadkomma en kombination mellanbesiktningsverksamhet och den kommunala oljeskyddsberedskapen mot löskommenolja. Eftersomdet är svårt att dra en gräns mellan förebyggande, begränsande, sanerings- ochrengöringsarbete borde en slagkraftig organisation som tillgodoser behovet förhela det kommunala oljeskyddet vara motiverad. Densäkerhetsutrustning som krävs t. ex. explosionsindikatorer, gnistfriaredskap, gasmask, säkerhetsselar m. m. och den utbildning i att användamaterielen på elt riskfritt sätt, som är erforderlig, kan knappast åstadkommasmed en splittrad organisation. En särskild besiktningsorganisation kan däremothålla hög och jämn standard på säkerhetsåtgärder till skydd för den personalsom arbetar i detta ofta mycket riskfyllda arbete. Omalternativet med en särskild besiktningsorganisalion av finansiella skäl integår alt reahsera anser det vara nödvändigt att man gör en åtskillnadmellan organisationen för besiktning och kontroll å ena sidan och för rengöringå andra sidan. Föratt kontrollera oljecisterner krävs en kompetens som i många stycken kombinerarbrandchefens och hälsovårdsinspektörens. Sådana resurser saknas f. n. ikommunerna, dvs. i byggnadsnämnderna inom vilkas ansvarsområde frågan hörhemma. Det vore mera praktiskt att avlasta byggnadsnämnderna allt arbete medkontroll av cisterner och i stället bygga upp en särskild konlrollorganisationmed inspektörer som inom olika distrikt arbetar direkt under länsstyrelsen.Samtidigt bör införas ett behörighets- och auktorisationsförfarande för cisternvårdsförelag.Indragning av koncession bör ifrågakomma om upprepat slarv föreligger vidrengöring av cisterner. Vidare bör oljeleverantörerna åläggas alt kontrolleraatt giltigt intyg om cisternens tjänhghet finns innan olja ifylls. Oljeleveranssom sker utan sådant intyg bör vid skada kunna medföra påföljd ochbetalningsansvar för oljeleverantör. Avsaknad av platser förtippning av oljeskadade jordmassor fördröjer JoU 1971: 53 17 ochfördyrar oljesanering efter skada och kan i många fall ge upphov till riskerför nya skador på vattentäkter. Enligt bör kommunen eller kommunblocketi samråd med och geohydrologisk expertis anmodas att på lämpligplats där risk för vattentäktsskador kan undvikas iordningställaavstjälpningsplats för oljeförorenade jordmassor. Detta bör kunna ordnas utanalltför betungande kostnader och finansieras genom avgift för tippning. Institutet tillstyrker dels utredning omlämpligaste metoden för framtida cisternkontroll, dels ock uppdrag tilllänsstyrelserna att förbereda anordnande av motlagningsplatser föroljeförorenat avfall och uttalar därvid bl. a. följande. I bägge motionerna behandlas de risker för utsläppav flytande bränslen och drivmedel, som föreligger genom läckage från framförallt underjordiska cisterner. I samband härmed erinras också om debestämmelser, som utfärdats av i kungörelse nr 1/1970 omåtgärder till skydd mot vattenförorening genom brandfarlig vätska. Ifrågavarandekungörelse trädde i kraft och hade alltså inte varitgällande mer än knappt , när motionerna avlämnades. Några praktiskaerfarenheter av de nya bestämmelsernas efterlevnad har inte kunnat erhållasunder denna korta period, som dessutom inträffat under en intensiv del aveldningssäsongen. Vad inspektion av underjordiska cisterner beträffartillkommer dessutom svårigheter till följd av bl. a. Ijälbildning. Imotionen 1971: 421 anges antalet underjordiska cisterner till mellan 300 000och 400 0000 st. Nya undersökningar visar, alt antalet underjordiskavillacisterner starkt minskat och ej är högre än ca 125 000. Vidoljeförelagens bensinanläggningar finns uppskattningsvis 25 000 underjordiskacisterner, vilka är föremål för fortlöpande kontroll av kompetent personal. Oljeföretagensegna cisterner under jord skötes av oljeföretagens experter i medvetandeom betydelsen av aktsam hantering av denna materiel. Samarbetet medmyndigheterna fungerar i stort sett tillfredsställande.