bet · FU01LU4 · 1971-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1971 LU 1971:4 Lagutskottetsbetänkande i anledning av motion om utvidgning av lönegarantin vid konkurs ivissa fall. I motionen 1971:654 av i Ulfsbyn m.fl. hemställes »att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller omutredning och förslag till om utvidgning av systemet med lönegarantitill att omfatta även företagare i enlighet med vad som anförs i motionen». En gäldenär som är på obestånd kan enligtbestämmelser i konkurslagen försättas i konkurs på egen begäran eller efteryrkande av borgenär. Har gäldenären vid konkursutbrottet endast obetydlig egendomeller ingen egendom alls, avskrivs konkursen efter en handläggning i enklaformer. En sådan konkurs vanligen kallad fattigkonkurs utmärks av attkonkursboet inte förslår till bestridande av konkurskost-nadema och attsäkerhet inte heller ställs för dessa. Om gäldenären däremot har viss egendomvid konkursutbrottet, skall egendomen tas om hand av en särskiltutsedd förvaltare. Egendomen skall därefter säljas så snabbt och såfördelaktigt som möjligt. Influtna medel fördelas mellan borgenärerna enligten i lag föreskriven ordning. En konkurs som handläggs på det sist angivnasättet betecknas ofta förvaltarkonkurs. Fattigkonkurskan övergå till förvaltarkonkurs, nämhgen om det visar sig att tillgångarnaräcker för att betala konkurskostnaderna eller om säkerhet ställs förkostnaderna. Om säkerhet inte ställs och konkursboet inte heller förslår tillatt bestrida konkurskostnaderna skaU konkursen däremot avskrivas. Omvänt kanförvaltarkonkurs övergå till fattigkonkurs och avskrivas som sådan eftersärskild prövning av konkursdomaren. Iförvaltarkonkurs underrättas alla kända borgenärer om konkursen. För att fåutdelning måste borgenär bevaka sin fordran. Om han gör anspråk på förmånsrätttill betalning, skall han ange detta i sin bevakningsinlaga. Tiden inom vilkenbevakning skall ske skall konkurs-domaren bestämma till minst fyra och från konkurs- LU 1971: 4 2 beslutet.Efter bevakningstidens utgång löper under vilken anmärkningar fårframställas mot de bevakade fordringarna. Tiden härför bestäms avkonkursdomaren till minst två och högst efter bevakningstidensutgång. Anmärkningar mot yrkande om betalnings- eller förmånsrättfår/framställas av gäldenären och av borgenär som själv har bevakat fordran ikonkursen. Dessutom är förvaltaren skyldig att efter granskning avbevakningshandUngarna framställa de anmärkningar som han finner anledning till.Det är inte ovanligt med anmärkningar. I regel görs de av förvaltaren. Borgenärmot vars bevakning anmärkning inte har gjorts är berättigad till denbetalnings-och förmånsrätt som han har yrkat. Har anmärkning däremot gjorts,hålls förlikiungssammanträde inför rättens ombudsman. Det åligger därvid denneatt söka åstadkomma förlikning. Kan förlikning inte träffas, måstetvistefrågan hänskjutas till rätten. Mot rättens beslut kan klagan föras. Borgenärkan även efter bevakningstidens utgång bevaka sin fordran, s. k.efterbevakning. Det sker då på borgenärens egen bekostnad. För efterbevakninggäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet om bevakning. DetåUgger förvaltaren att sälja konkursboets egendom, i princip så snart det kanske efter förstå borgenärssammanträdet. Försäljningen skall ske enligt i lagbestämda former. Sedananmärkningstiden har gått ut och, om anmärkning har gjorts,förlikningssammanträdet inför rättens ombudsman har hålUts, skall medel somflyter in delas ut till borgenärerna. Löneborgenär kan i den mån tillgängligamedel förslår få rätt att lyfta betalning för sin fordran innan utdelning ägerram, s. k. förskottslyftning. Om utdelning till förmånsberättigade borgenärer iallmänhet lämpligen kan äga rum, får sådan utdelning inte uppskjutas i avvaktanpå utdelning till oprioriterade borgenärer, dvs. borgenärer vilkas fordringarsaknar förmånsrätt. Förvaltarkonkurseravslutas i regel med s. k. slututdelning. När förslag till slututdelningenligt utfärdad kungörelse först är att tillgå för granskning anses konkursenavslutad. Förvaltarkonkursen kan emellertid upphöra även på andra sätt. Utdelningtill borgenärerna sker i viss ordning enhgt bestämmelserna i 17 kap.handelsbalken (HB). En del fordringar har förmånsrätt till betalning. Bästarätt har vissa fordringar som är förenade med sjö- eller luftpantiutt.Sjöpanträtt tillkommer bl. a. ombordanställdas lönekrav. I 4 § ges bestämmelserom förmånsrätter av skilda slag. Den viktigaste är den som tillkommer fordranpå lön eller pension samt vissa andra fordringar med anknytning tilltjänsteavtal, det s. k. löneprivilegiet. Häratöver kan nämnas att borgenärskostnad för gäldenärens försättande i konkurs har förmånsrätt enligtlagrummet. Förmånsrätten för lönefordran är god. Den gällerframför flertalet övriga fordringar som är förmånsberättigade, däriblandfordringar med säkerhet i fastighetsinteckningar. I fråga om lön gör lagen emellertidskillnad mellan olika arbetstagare. »Betjänter och tjänstehjon» har förmånsrättför lön för hela . Denna regel anses numera i första nmimet gällatjänstemän. »Annan arbetare» har förmånsrätt för lön (»dagspenning elleravlöning») som inte har stått inne efter förfallodagen. Irättspraxis anses vidare fordran på lön under skälig uppsägningstid varaförenad med förmånsrätt. Termen lön inrymmer allt som kan hänföras tillavlöningsförmån på grund av anställning. Lönen kan utgå i form av tidlön,ackordsersättning, provision, tantiem eller på annat sätt. Semesterlön ochsemesterersättning är att anse som lön, men det är något oklart hur gamlasemesterersättningar som omfattas av förmånsrätten. Huruvida ersättning föravtals-enliga omkostnader i tjänsten bör räknas som lön och alltså utgå medförmånsrätt är tveksamt. Beträffandepension avser förmånsrätten förfallna fordringar som tillkommer pensionstagarepå grund av egen eller anhörigs arbetsanställ-ning. Förmånsrätten gälleremellertid inte förfallna pensionsfordringar än sammanlagt ettår. Arbetstagare som är född eUer tidigare eller dennes efterlevande hardessutom förmånsrätt för fordringar på framtida pension med vissbeloppsmaximering. Isammanhanget bör anmärkas att antagit ett genompropositionen 1970; 142 framlagt förslag tiU ny förmånsrättslag (ILU 1970: 80,rskr. Lagen skall träda i kraft (SFS 1970; 980). Dennya lagen innebär inte någon väsentUg ändring av löneborgenärernas förmånsrätt.Följande ändringar bör dock framhållas. Dennuvarande kategoriindelningen mellan olika arbetstagare slopas. Allaarbetstagare får i fortsättningen förmånsrätt för lön, som har förfallit tillbetalning tidigast före konkursansökan, och för lön under skäUguppsägningstid, högst . Om löneanspråket är tvistigt ocharbetsgivaren av den anledningen har innehållit betalning, skall en utsträcktfrist gäUa. I fråga om tidsfristerna för förfallna pensionsfordringar gäUersamma regler som för lönefordringar. Beträffande semesterlön ellersemesterersättning, som är intjänad innan konkursansökningen gjordes, gällerförmånsrätten vad som står inne för det löpande och de närmast föregående tvåkvalifikationsåren. Arbetstagarnahar sålunda vid arbetsgivarens konkurs en acceptabel förmånsrätt till betalningför sina lönefordringar. Likväl måste deras löneskydd anses ha varitofullständigt. Det händer nämligen inte så sällan att arbetstagamas fordringarpå innestående lön är värdelösa därför att konkursboet praktiskt taget saknartillgångar. Även om i konkurser löneanspråken blivit helt eller delvistillgodosedda har ar- LU 1971: 4 4 betstagamaofta fått vänta upp eUer längre på betalning. För att kommatill rätta med dessa missförhållanden och för att säkerställa arbetstagarnaslönefordringar infördes genom lagen (1970: 743) om statlig lönegaranti vidkonkurs en garanti för att arbetstagarna skall erhålla avtalade löner. Enligtnämnda lag svarar staten för betalning av arbetstagares fordran hosarbetsgivare som efter försätts i konkurs. De fordringar somskall omfattas av derma garanti är sådana löne-och pensionsfordringar som harförmänsrätt i konkursen. Betalning utgår för varje arbetstagare med sammanlagthögst ett belopp som motsvarar tre basbelopp enligt lagen om allmän försäkring.Garantibelopp betalas i förvaltarkonkurs när bevakad fordran som omfattas avgarantin lämnats utan anmärkning eller senare blivit utdelningsgill. Vid s. k.fattigkonkurs betalas garantibelopp när fordran efter prövning av kronofogdemyndighetfunnits vara betalningsgrandande. Staten inträder i fråga om utbetalatgarantibelopp i arbetstagarens rätt mot konkursgäl-denären. Utdelning ikonktirsen för arbetstagarens lönefordringar tillfaller således staten. Lönegarantinfinansieras genom arbetsgivaravgifter. Tills vidare skall en särskildlönegarantiavgift tas ut av det avgiftsunderlag som gäller förberäkning av arbetsgivaravgiften tUl sjukförsäkringen. I motionen framhålls att det är angeläget attfrågan om en utvidgning av lönegarantin vid konkurs till att gälla ävenföretagare i vissa fall tas upp till behandling. Enhgt motionärernafinns det enbart inom gruppen hantverk, mindre och medelstor industri närmare100 000 företag, vilka till övervägande del är enkla bolag och handelsbolag.De som leder dessa företag omfattas inte av den införda lönegarantin, trotsatt företagaren själv och genom anställda tillfört konkursboet betydandevärden. Underentreprenören kan också själv tvingas till konkurs genom att haninte erhåller betalning för gjorda leveranser tiU ett konkursdrabbat företag.Företagsledaren själv erhåller inte i ett dylikt faU något skydd, även om hangjort en betydande insats i sina leveransåtaganden. Motionärernaanser mot bakgrand av det anförda att det är rimligt att utsträcka garantintill att i vissa fall omfatta underleverantörer och deras personal. Tillgrund för lagen om statlig lönegaranti vid konkurs ligger en LU 1971: 4 5 inominrikesdepartementet upprättad, dagtecknad promemoria (Stencil In1970; 3) med förslag till lagstiftning i ämnet. I promemorian, somremissbehandlades, berörs inte den av motionärerna begärda lönegarantin förvissa företagare. Iavgivet remissvar framhöll hantverks- och industriorganisation (SHIO)att det föreslagna löneskyddet borde omfatta även företagare på samma villkorsom skulle gälla för arbetstagare. Organisationen erinrade i sammanhanget omdet nytänkande som det hade förekommit beträffande socialtskydd för olika grupper inom samhället. Det är en självklarhet attföretagaren skall kunna åtnjuta samma sociala skydd som en anställd.Organisationen erinrade vidare om att arbetslöshetskassor i princip tidigarevar tillgängliga endast för anställda. finns arbetslöshetskassor förföretagare, och SHIO hade för sin del varit pionjär på detta område. SHIOframhöll att frågan om införande av lönegaranti vid konkurs berördes i sambandmed organisationens treårskongress tidigare . Enligt SHIO förelåg deten betydande likhet mellan de fordringar som löntagare hade vid konkurs och defordringar som en underentreprenör hade. Bägge, såväl löntagaren somunderentreprenören, hade genom arbete tillfört konkursboet ekonomiska värdensom utgjorde tillgångar vid uppgörande av boet. fann detotillfredsställande att underentreprenörernas trygghetsproblem hade lämnatsobeaktade vid utarbetandet av den nu behandlade promemorian. uppfattning måste minimikravet vara att åtminstone den del aventreprenörens fordringar skyddades som avsåg de anställdas och egenarbetsinsats. Detta borde kunna ske genom en vidgning av tillämpningsområdetför den offentliga lönegarantin. till riksdag avgivna propositionen (1970: 201) med förslag tiUlag om statlig lönegaranti vid konkurs berörde departementschefen den av SHIOväckta frågan och anförde följande. I en konkurs, särskilt inom byggnadsbranschen,bevakas ofta fordringar av underentreprenörer. Fordringarna avser till en delersättning för entreprenörens egen och hans anställdes arbetsinsatser. SHIO haransett att den statliga lönegarantin skall omfatta även sådana fordringar.Frågan huruvida en sådan utvidgning av garantins omfattning är motiverad kanemellertid inte besvaras utan närmare utredning. En sådan kan inte genomförasi detta sammanhang. I rättstekniskt hänseende gäller att den ram för garantinsomfattning som dras upp genom anknytningen till löneprivilegiet inte tillåterden tänkta utvidgningen till underentreprenöremas fordringar. Dessa är f. n.inte utrastade med förmånsrätt (jfr prop. 1970: 142 s. 84). Jag anser på grandav det anförda att önskemålet om en vidgning av garantins omfattning tillunderentreprenörsfordringar inte kan tillgodoses i förevarande sammanhang. Medanledning av propositionen väcktes motioner (I; 1376 och II: LU 1971: 4 6 1601)med samma yrkande som i förevarande ärende. Första lagutskottet framhöll isitt utiåtande (ILU 1970: 79) att utskottet delade motionärernas uppfattningatt det kunde föreUgga likheter mellan fordringar som i konkurs restes avlöntagare och underentreprenörer; inte sällan var situationen den att bäggegenom arbete underentreprenören ofta också genom egna anställda tillförtkonkursboet ekonomiska värden som utgjorde tillgångar i boet. Visst fog kan därför finnas för ett särskilt skyddför åtminstone den del av underentreprenörens fordringar som avser anställdasoch egen arbetsinsats. Ä andra sidan kan man inte bortse från att en utvidgningav lönegarantin drar med sig ökade kostnader. Dessutom gäller somdepartementschefen framhåller att lönegarantins anknytning till löneprivilegietpå rättstekniska grander gör det svårt att åstadkomma någon mot motionskravensvarande utvidgning av lönegarantin. Frågan kan därför som motionärema självaframhåller inte lösas utan närmare utredning. TiUräckligt underlag för enbegäran härom från sida synes emellertid knappast föreligga. Med hänsyn tiU det anförda avstyrkte utskottetmotionerna. Utskottets utiåtande, som var enhälUgt, godkändes av . Enligt lagen om statlig lönegaranti vid konkurssvarar staten för betalning av arbetstagares fordran hos arbetsgivare somförsatts i konkurs efter . De lönefordringar som omfattas avdenna garanti är sädana löne- och pensionsfordringar som har förmånsrätt ikonkursen. Betalning utgår för varje arbetstagare med sammanlagt högst ettbelopp som motsvarar tre basbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Imotionen hemställs om en utredning i syfte att få till stånd en utvidgning avlönegarantin tUl att omfatta även vissa företagare. Motionärerna åsyftarframför allt vissa underleverantörer. Såsomframgår av den föregående redogörelsen framfördes under förarbetena tilllönegarantilagen önskemål om att löneskyddet även skulle omfattaunderentreprenörer, vilka genom arbete tillfört konkursboet ekonomiska värdensom utgjorde tillgångar vid avvecklingen av boet. Departementschefen avvisadeemellertid i den till grund för lagen liggande propositionen tanken på en sådanutvidgning av lönegarantins omfattning. I samband med riksdagsbehandlingen avpropositionen väcktes motioner med samma yrkande som i förevarande motion.Första lagutskottet anförde i sitt av godkända utlåtande att visstfog kunde finnas för ett särskilt skydd åtminstone för den del avunderentreprenörens fordringar som avsåg anställdas och egen arbetsinsats. Aandra sidan kunde man enligt utskottet inte bortse från att en LU 1971: 4 7 utvidgningav lönegarantin drog med sig ökade kostnader. Dessutom gällde såsomdepartementschefen framhållit att lönegarantins anknytning tilllöneprivilegiet på rättstekniska grander gjorde det svårt att åstadkomma någonmot motionskraven svarande utvidgning av lönegarantin. Frågan kunde därförenligt utskottets mening inte lösas utan närmare utredning. Utskottet ansågemellertid tillräckligt underlag för en begäran härom från sida knappastföreligga och avstyrkte därför motionerna. Lagutskottetfinner för sin del inte anledning att inta ai\nan ståndpunkt tUl förevarandespörsmål än den första lagutskottet hävdat. Utskottet vill även understryka attifrågavarande lagstiftning endast varit i kraft några månader, varför praktiskaerfarenheter av densamma saknas. Utskottet får på anförda skäl hemställa attmotionen 1971: 654 inte föranleder någon åtgärd. Viddetta ärendes behandling har närvarit: herrar i (fp),(). (), fröken i (s), herrLidgard (m)*, (), herrar ()*, (), iSödertälje (s), fra Jonäng (c), herrar (vpk). i (s),fra i (c) och i (s)*. *)Ej närvarande vid betänkandets justering