bet · FU01JuU26 · 1971-12-31 00:00:00 — Somjag har nämnt är trafikstraffrätten i de flesta länder tillämpligendast på brott som begås inom det egna landets gränser. JuU 1971: 26 11 Resultatethar i praktiken blivit en slumpartad behandling av de trafiköverträdelser sombegås av en trafikant under tUlfällig vistelse utanför hemlandet. Frågan ombestraffning blir i hög grad beroende av om brottet hinner beivras medantrafikanten är kvar i landet. Det är inte alltid möjligt eller lämpligt atthåUa honom kvar i gärningslandet mot hans vilja. Om en utiänning hålls kvar iavvaktan på rättegång, kan detta vara tUl stor olägenhet för honom. Ofta kan ensådan åtgärd framstå som alltför ingripande i förhållande till den begångna förseelsen.De nämnda förhåUandena leder därför tUl att åtskilliga trafikanter somöverträder trafikföreskrifter undgår lagföring och straff. Europarådskonventionenom straff för vägtrafikbrott syftar i första hand tUl att vidgatUlämpningsområdet för nationella straffbestämmelser på trafikrättens områdeså att även utomlands begångna trafikbrott kan bestraffas i hemlandet. Jaganser det angeläget att främja en sådan internationalisering av trafikstraffrätten.Man bör öka möjligheterna att beivra trafikbrott i lagöverträdarens hemland ochdärigenom minska antalet fall då utländska trafikanter helt undgårbestraffning. Detta skulle utan tvivel vara tUl fördel för trafiksäkerheten.Samtidigt skulle en sådan reform leda tUl att man i färre fall behöver tUlgripadrastiska tvångsingripanden mot trafikanter som under tUlfäUigt besök i ettland gör sig skyldiga tUl trafikförseelser. I och har redanfattats beslut om tiUträde tUl konventionen och antagits härför nödvändiglagstiftning. JagviU tUl en början under hänvisning tUl det anförda och i likhet medremissinstanserna biträda förslaget i departementspromemorian att Sverigetillträder konventionen såvitt gäller dess bestämmelser om lagföring avutländska trafikant er. Ett tUlträde från svensk sida tUl konventionen i dennadel kräver lagstiftning i vissa avseenden. Till denna fråga återkommer jag iföljande avsnitt. Ensvensk ratifikation av konventionen aktualiserar frågan om denna bör avse ocksåbestämmelsema om domsverkställighet eller om bör utnyttja möjlighetenatt göra förbehåll mot konventionen i denna del. För egen del vUl jag förstframhålla, att jag i likhet med de remissinstanser som har förordat att sådantförbehåll inte görs anser det lämpligt och ändamålsenligt att trafikförseelseri största möjliga utsträckning beivras i gärningslandet. Sålunda bör i varjefall mindre allvarliga överträdelser kunna bestraffas i omedelbar anslutningtill överträdelsen. Jag är medveten om den svaghet som ligger i att bötesdomaroch förelägganden i allmänhet inte kan verkställas utanför domslandet. Vissasteg i riktning mot ökade verkstäUighetsmöjligheter i internationellaförhållanden har dock tagits. Inom finns samordnad lagstiftning omstraffverkställighet. Om en person med hemvist i har dömts tiUfängelse eller böter för brott trafikbrott inbegripna i annat nordisktland, kan straffet verkstäUas här JuU1971: 26 12 enligtden tidigare omnämnda nordiska verkställighetslagen. Motsvarande lagstiftningfinns i de andra nordiska länderna. Vidare bör nämnas att en konvention ombrottmålsdoms internationella rättsverkningar har utarbetats inom Europarådetoch har öppnats för undertecknande . De tre skandinaviskaländerna har undertecknat konventionen. har också ratificeratden. Konventionen innehåller allmänna regler om verkställighet av utländskbrottmålsdom. Den torde få störst betydelse för mera allvarlig brottslighet,men dess system kommer säkerligen att vara en god lösning även för verkställighetav straff för trafikbrott. Jag tänker då särskilt på bötesstraff för mindre,erkända förseelser. Jag kan sålunda inte dela vissa remissinstansers uppfattningatt det system för domsverkställighet som inrättas genom denna konvention äraUtför komplicerat och att av den anledningen i stället bör utnyttjatrafikbrottskonventionens verkställighetsregler. Från svensk sida kommer manatt gemensamt med övriga nordiska länder arbeta för att konventionsnarast träder i kraft. Såsker när konventionen har ratificerats av tre stater. Det finns anledningräkna med att ratifikation av denna konvention skall kunna ske i de berördanordiska länderna före utgången av . Också i flera andra medlemsländertorde man förbereda ett tUlträde till konventionen. Undernu angivna förhållanden och då man i både och torde komma attgöra förbehåll mot trafikbrottskonventionens verkställighetsregler anser jagövervägande skäl tala för att ett sådant förbehåll görs även från svensk: sidaoch att frågan om internationell verkställighet av brottmålsdomar i allmänhetblir löst i ett större sammanhang i samband med att förslag tUl lagstiftninggrundad europeiska konvention i ämnet läggs fram. Detförberedelsearbete i det avseendet som sedan någon tid pågår inomjustitiedepartementet är redan långt framskridet, och i har sådanlagstiftning redan genomförts. Somjag har nämnt finns i art. 6 i trafikbrottskonventionen regler omberäkningav preskriptionstid för trafikbrott i fall då lagföring flyttas frånea konventionsstat tUl en annan. Reglerna innebär att tiden föråtalspreskription förlängs i både gämingsstaten och hemviststaten, närframställning om lagföring görs. Konventionsstat kan göra förbehåll mot deimaartikel. Enligtmin mening bör tiden J:ör åtalspreskription i trafikmål mte förlängas enbartdärför att lagföruigen skall äga rum i hemlandet i stället för i gärningslandet.Jag ansluter mig därför i likhet med remissinstanserna tUl den ståndpunkt idenna fråga som intogs av de delegerade vid de nordiskadepartementsöverläggningarna och föreslår sålunda att gör förbehåll motart. Förslaget i departementspromemorianatt konventionen inte skall JuU1971: 26 13 varatillämplig på trafikbrott som har begåtts inom gmndar sig på enrekommendation av de delegerade vid de nordiska departementsöverläggningarnaoch har inte mött någon kritik under remissbehandlingen. I den danska ochnorska lagstiftning som har antagits för att möjliggöra resp. Norgestillträde till konventionen har undantag gjorts för internordiska förhållanden. Ävenjag biträder promemorieförslaget i denna del. Jag förordar sålunda att Sverigei samband med ratifikation av konventionen avger förklaring enligt art. 27 attkonventionen inte skall tillämpas i förhållandet mellan och de övriganordiska länder som har tUlträtt eller tillträder konventionen. Art.19 i konventionen reglerar frågan om översättning av framställningar och andrahandlingar som rör konventionens tUlämp-ning. Avsändarstaten kan i principanvända sitt eget språk. Konventionsstat kan dock förbehålla sig rätt attkräva att handlingarna skall åtföljas av översättning antingen tiU dess egetspråk eller tUl något av officieUa språk franska eller engelska eller det av dessa språk som staten anger. Ett sådant förbehåll ger övrigakonventionsstater rätt att ställa motsvarande krav. Liknandeöversättningsregler finns i den europeiska konventionen om inbördes rättshjälpi brottmål. När tUlträdde rättshjälpskonventionen, gjorde man frånsvensk sida det förbehållet att handlingar som skall ligga till gmnd för bevisupptagningvid svensk domstol skaU vara översatta tUl svenska språket. Det ansågs däremotinte påkallat att delgivningshandlingar från utiandet skall åtföljas avöversättning. har dock förbehåUit sig att inte verkställa delgivning avhandling som inte är översatt tUl svenska språket i andra fall än dåmottagaren frivilligt tar emot handlingen (prop. 1961: 48 s. 14). Vidövervägande hurvida man från svensk sida bör göra förbehåll mottrafikbrottskonventionens bestämmelser om översättning av handlingar utgår jagfrån att avger förklaring enligt art. 27 att konventionen inte skalltillämpas i förhållandet mellan och övriga nordiska stater. Frågan kansåledes bedömas utan hänsynstagande till behovet av översättning av handlingfrån annat nordiskt språk. Iett senare avsnitt kommer jag att föreslå att framställning från utomnordiskstat om lagföring bör gå via . För utrikesdepartementetshandläggning i ärendet torde det i allmänhet inte vara nödvändigt attframstäUningen och övriga handlingar är översatta till svenska eller tUl någotav officiella språk. Om framställningen inte genast avvisas, börärendet föras vidare tUl åklagarmyndighet för eventuellt ytterhgare utredningsamt prövning av åtalsfrågan. Förärendets fortsatta behandling inom polis- och åklagarväsendet samt viddomstolarna bör framställning från utomnordisk stat jämte övriga handlingar isådant ärende åtföljas av översättning. JuU 1971: 26 14 dockinte nödvändigt att kräva översättning uteslutande tUl svenska. Berördasvenska myndigheter bör i stor utsträckning kunna handlägga ärendena pågrundval av en översättning tiU engelska språket. De delar av handlingarna somskall delges den misstänkte, användas som bevismaterial o. dyl. får sedan häri landet översättas till svenska språket. Omman från svensk sida kräver översättning till svenska eller engelska språket,kan motsvarande krav ställas från konventionsstat tUl vUken görframställning om lagföring. I sådana fall måste översättningskostnadernabeaktas vid övervägande av frågan humvida framstäUning bör göras.Framställning som medför höga översättningskostnader bör givetvis inte göras ifråga om bagatellförseelser. Jagföreslår sålunda att i förklarmg enligt art. 19.2 förbehåller sig rättatt kräva att framställning från utomnordiskt land om lagföring och därvidfogade handlingar skall åtföljas av översättning tUl svenska eUer engelskaspråket. 7.1.2Särskild lagstiftning om trafikbrott som begåtts utomlands Som jag har nämnt krävs lagstiftning föratt skall kunna tillträda trafikbrottskonventionen. Ett tiUträde tillkonventionen med de förbehåll som jag har angett i avsnitt 7.1.1 kommer attmedföra förpliktelse för att ta emot framställning från utomnordiskkonventionsstat om lagföring i av person med hemvist här i landet förtrafikbrott som han har begått i den staten. Konventionen ger samtidigtmöjlighet för vederbörande svenska myndigheter att till utomnordiskkonventionsstat göra framställning om lagföring i den staten av person medhemvist där för trafikbrott som han har begått här i landet. Såvitt gällerframställningar av sist angivet slag krävs inte någon svensk lagstiftning föratt skall kunna tUlträda konventionen. De föreskrifter om förfarandetvid sådana framställningar som kan behövas torde kunna meddelas i administrativordning. Däremot föranleder konventionen vissa lagstiftnmgsåtgärder tilluppfyllande av förpliktelse att ta emot utiändska framställningar. Konventionensbestämmelser ii denna del förutsätter att varje konventionsstatsstrafflagstiftning har sådant innehåU att lagföring för de trafikbrott somomfattas av konventionen kan ske i den stat där gärningsmannen har sitthemvist. Svensk domstols behörighet i straffrättsligt hänseende regleras i 2kap. Enligt detta kapitel gäller som huvudregel att svensk medborgareeller utlänning med hemvist här i landet kan dömas enligt svensk lag och vidsvensk domstol för brott som har begåtts utom . Även brott begångetutomlands av utlänning som inte har hemvist i faller i vissa fall undersvensk jurisdiktion. Konventionens bestämmelser avser emellertid endast brottbegånget av den som har hemvist i den anmodade staten. De svenska behörighetsreglernaär alltså vidsträcktare lin konventionen kräver. JuU 1971: 26 15 härvidatt begreppet hemvist i konventionen kan anses ha samma innebörd som i 2 kap.BrB. Det finns ingenting i konventionens föreskrifter som talar mot ett sådantantagande. Ettutomlands begånget trafikbrott av det slag som omfattas av konventionen kan emellertidbestraffas i av behörig svensk domstol endast under fömtsättning attgärningen är straffbar enligt svensk lag. Det är därför nödvändigt attundersöka i vUken utsträckning bestämmelser i svensk lag om straff för sådanagärningar som anges i bUaga I tUl konventionen är tiUämpliga på gärningarbegångna utomlands. Vissaav de gärningar som anges i bUaga I utgör förfaranden som enligt svensk lag äratt hänföra tiU brottsbalksbrott, nämligen vållande tUl annans död (3 kap. 7 §BrB) och vållande tUl kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § BrB).Ifrågavarande straffbestämmelser i svensk lag torde i enhghet med allmännagrundsatser om allmän svensk strafflagstiftnings tUlämplighet i mmmet utanvidare vara tUlämpliga på gärningar som har begåtts utomlands. Beträffandevissa brott i lagen (1951: 649) om straff för vissa trafikbrott (TL) harrättsläget klarlagts genom några av högsta domstolen (HD) under senare årmeddelade domar. Sålunda har HD ansett bestämmelserna om vårdslöshet i trafik,rattfylleri och smitning (1 §, 4 § 1 mom. och 5 § TL) vara tiUämpliga också påbrott som har begåtts utomlands (NJA 1960 s. 430 samt 1961 s. 507 och 596).Rattonykterhetsbestämmelsen i 4 § 2 mom. TL har HD däremot ansett vara avseddatt gälla endast gärningar som har begåtts i (NJA 1967 s. 409). Iövrigt saknas prejudicerande avgöranden i fråga om trafikförfattningarnastillämpning utomlands. Man torde dock närmast böra utgå från att svenskastraffbestämmelser för trafikbrott i princip endast gäller brott som harförövats i . Det betyder, att det stora flertalet av de trafikförseelsersom räknas upp i konventionens förteckning i bilaga I och som i allmänhet harsin motsvarighet i bestämmelser i , vägtrafikförordningen (1951: 649; VTF)eller av Kungl. Maj:t eller av annan myndighet med stöd av VTF meddeladeföreskrifter, förordningen (1960: 134) om mopeder samt lagen (1929: 77) omtrafikförsäkring å motorfordon inte f. n. kan bli föremål för lagföring iSverige. Såvitt gäller trafikförseelser av detta slag krävs således vid ettsvenskt tillträde till konventionen att tillämpningsområdet för den svenska lagstiftningenutvidgas. Idepartementspromemorian har i enlighet härmed lagts fram förslag tiU "Lagom straff för trafikbrott som har begåtts utom riket". Vid utformningenav lagförslaget har utgångspunkten varit att samtiiga de trafikbrott som angesi förteckningen i bilaga I till konventionen skall kunna bestraffas här ilandet, även när de har begåtts utomlands. De gärningar som närmast är att ansesom vållande till annans död eller fållande till kroppsskada eller sjukdom ochsom redan nu kan bestraf- JuU 1971: 26 16 fasi även när det har begåtts utomlands omfattas emellertid inte av lagförslaget. Enligtpromemorieförslaget skall tillämpningsområdet för TL i dess helhet utvidgastill att omfatta även gärning som har begåtts utom riket (1 §). Vidareföreslås, att bestämmelse om straff för överträdelse av föreskrift i VTF ellerföreskrift som meddelats med stöd av denna förordning eller överträdelse avföreskrift i mopedförordningen skall tUl-lämpas också i fråga om gärningvarigenom någon utom riket har åsidosatt motsvarande föreskrift igärningslandet (2 §). Beträffande trafikförsäkringslagen, som berörs avkonventionen endast i vad avser bestämmelser om framförande av motorfordon förvUket inte finns trafikförsäkring, föreslås att endast sådan föreskrift ilagen som avser förbud mot brukande av motorfordon utan föreskriven försäkringfår sitt tUlämpningsområde utvidgat på detta sätt (2 §). Förslaget innebär sålundaatt nu angivna föreskrifter i svensk lag blir tillämpliga också på förseelsersom begås utomlands, under förutsättning att gärningsmannen genom förseelsenhar åsidosatt en på gämingsorten gällande trafikregel som är identisk medeller kan sägas utgöra en motsvarighet till den aktuella svenskatrafikföreskriften. Genom en sådan konstruktion kommer enligt promemorianSverige att uppfylla kravet i art. 2.2 i konventionen att vid lagföring ihemvistlandet endast de trafikregler får beaktas som gällde på gärningsorten. Promemorieförslageti denna del omfattar således i och för sig .fler trafikförseelser än som angesi konventionens bUaga I. A andra sidan kan det tänkas förekomma föreskrifter iutländsk trafikrätt av sådant slag som anges i bilaga I till konventionen mensom inte har någon motsvarighet i de författningar som enligt 2 §promemorieförslaget skaU gälla också utomlands begångna förseelser. Avkonventionen följer att även överträdelser av sådana föreskrifter skall ivissa fall kunna beivras i . Vid de nordiska överläggningarnaförutsattes att i ettvart av de nordiska länderna skulle införas bestämmelse avinnebörd, att den som, utan att kunna ådömas ansvar enligt inhemsk straffbestämmelse,i annat nordiskt land överträder en där gällande föreskrift av sådant slag somanges i punkterna 47 i bUaga I till konventionen skall dömas till ansvar, ochatt; denna bestämmelse skulle göras tilllämplig också i fråga om förseelsebegången i annan konventionsstat. I enlighet härmed upptar promemorieförslagetdels i 3 § föreskrift att den som i , , eller Norgeöverträder där gällande föreskrift av angivet slag i lagrummetuppräknas uttömmande de förseelser det är fråga om utan att kunna ådömasansvar enligt 1 eller 2 § skall dömas till böter, högst , dels i 4 §bestämmelse att Kungl. Maj:t efter överenskommelse med annan främmande stat änDanmark, , eller kan förordna att 3 § skall äga motsvarandetUlämpning i fråga om gärning som begås i den JuU 1971: 26 17 staten.Förslaget förutsätter att Kungl. Maj:t i samband med ratifikation avtrafikbrottskonventionen meddelar förordnande enligt 4 § med avseende påutomnordiska konventionsstater. Vidremissbehandlingen av promemorian har så gott som samtliga remissinstansergodtagit den lagtekniska lösning som föreslås i promemorian. Kritik har dockriktats mot enskildheter i förslaget. Sålunda har de flesta remissinstansermotsatt sig en ordning som innebär att en person kan lagforas här i förförseelse som var straffri enligt den lag som gällde på gämingsorten. I övrigthar vissa remissinstanser avstyrkt en generell utvidgning av det geografiskatillämpningsområdet för andra trafikförfattningar än TL. Bland andratrafikmålskommittén anser, att utomlands begångna trafikbrott inte börkriminaliseras i större utsträckning än som behövs för tUlträde tUlkonventionen, och varnar för en inflation i straffstadganden. Någraremissinstanser ifrågasätter om inte bör med stöd av art. 25 ikonventionen förklara att konventionen för svensk del inte är tillämplig påsådana trafikbrott som kan bedömas som rena bagatellförseelser. Ett parremissinstanser anser, att 2 § TL, som innehåller bestämmelser om straff förvägtrafikant som hindrar eller stör trafiken, inte bör göras generellttillämplig utomlands. I ett remissyttrande hävdas, att den föreslagna påföljdenför överträdelse av 3 § lagförslaget, böter högst , är ett förlindrigt straff för vissa av de förseelser som bestämmelsen omfattar. Ilikhet med majoriteten av remissinstanserna biträder jag förslaget ipromemorian att av konventionen föranledda bestämmelser tas upp i en särskUdlag om straff för trafikbrott som har begåtts utomlands. Somförut nämnts måste efter tillträde till konventionen vissabestämmelser i svenska trafikförfattningar kunna tillämpas också på brottbegångna i övriga konventionsstater. I första hand är detta fallet med reglemai TL om vårdslöshet i trafik (1 §), olovlig körning (3 §), rattfylleri ochrattonykterhet (4 §) samt s. k. smitning från olycksplats (5 §). I rättspraxishar dessa bestämmelser med undantag av bestämmelsen i 4 § 2 mom. omrattonykterhet ansetts gälla även i fråga om utomlands begångna gärningar. om att sistnämnda bestämmelse äger tillämpning också på förseelserbegångna i övriga konventionsstater är således nödvändig. Det synes docklämpligt att en sådan föreskrift får omfatta samtliga angivna brott. Denbör emellertid då i enlighet med vad som föreslagits i promemorian och i principgodtagits av remissinstanserna få generell giltighet och avse alla utomlandsbegångna gärningar. Enligtpromemorieförslaget skall den aktuella bestämmelsen avse TL i dess helhet ochsåledes omfatta också föreskriften om hinder i trafik i 2 § TL, trots att dettainte påkallas av hänsyn till konventionen. Detta har kritiserats underremissbehandlingen. För egen del kan jag visserligen medge att bestämmelsennärmast har karaktären av ren ordnings- JuU1971: 26 18 föreskrift,men jag anser det likväl inte finnas tUlräcklig anledning att i dettasammanhang göra undantag för denna bestämmelse i TL och biträder sålundapromemorieförslaget i denna del. Som har föreslagits i promemorian börbestämmelsim om TL:s tUlämplighet i fråga om utomlands begångna gärningar tasupp i 1 § i den nya lagen. Vidsidan av de trafikförseelser som i svensk rätt bestraffas med stöd av TL nämnsi bUaga I till konventionen vissa förseelser som i är straffbelagda iVTF, mopedförordningen eller trafikförsäkringslagen. Vadangår brott mot trafikförsäkringslagstiftningen föreslås i promemorian att densvenska lagens tillämpningsområde utvidgas endast såvitt avser bestämmelsen omförbud mot brukande av motorfordon utan föreskriven försäkring. En sådanutvidgning av lagens tillämpningsområde är påkallad av konventionensföreskrifter. I övrigt saknas det enligt min mening anledning att göratrafikförsäkringslagens straffbestämmelser tillämpliga på utomlands begångnaförseelser. I likhet med remissinstanserna godtar jag därförpromemorieförslaget i denna del. Ifråga om övriga nämnda trafikförfattningar föreslås i promemorian, attsamtliga straffbestämmelser i dessa författningar och således inte bara sådanasom avser i konventionsbilagan angivna trafikförseelser blir tillämpliga påutomlands begångna gärningar utan att det sker någon begränsning tUl gärningari konventionsstaterna. Vissa remissinstanser har invänt, att en generellutvidgning av det geografiska tUlämpningsområdet för berördatrafikförfattningar kan befaras leda till att får mottaga en mängdframställningar om lagföring för trafiköverträdelser av bagatellartad karaktär.Förslaget har också ansetts innebära en alltför långtgående kriminalisering avtrafikförseelser. Dagenslivliga internationella samfärdsel kräver en ökad harmonise-ring av de olikastaternas trafikregler. Arbete med sådant syfte pågår också på både nordisktoch ett bredare internationellt plan. På grund av utvecklingen mot en alltlivligare landsvägstrafik över gränserna bör trafikbrott inte längre behandlassom förseelser enbart mot nationella ordningsregler. Visserligen bestämsinnehållet i trafikregler i stor utsträckning efter förhållandena på den platsdär de skall gälla, men regleringen i olika länder har å andra sidan mångagemensamma drag. Med hänsyn till den ökade internationella vägtrafiken är detangeläget att de straffbestämmelser som finns i staternas inhemskatrafiklagstiftning i större utsträckning än som f. n. är fallet görstillämpliga också på utomlands begångna handlingar. En sådan åtgärd är ettviktigt led i arbetet på att göra trafiklagstiftningen effektiv. Det förslagsom har lagts fram i promemorian syftar till att åstadkomma ökad effektivitet idetta hänseende. Genom att nu förevarande författningars straffbestämmelsergörs generellt tillämpliga på utomlands begångna trafikförseelser vinner manockså att det inte behöver uppstå någon osäkerhet om vilka bestämmelser iförfattningarna som har sådan räckvidd. JuU1971: 26 19 vidarenämna, att den antagna danska lagstiftning som möjliggör Danmarkstillträde till trafikbrottskonventionen i detta avseende har fått denutformning som för svensk del föreslås i promemorian. Straffbestämmelserna iden danska faerdselsloven har sålunda på motsvarande sätt gjorts generellttUlämpliga på handlingar som begås i utlandet. I torde en motsvarandereglering blir genomförd . Medanledning av vissa remissinstansers farhågor för att promemorieförslaget skaUleda tUl en mängd framställningar tUl om lagföring förbagatellförseelser vUl jag framhåUa, att sådana framstäUningar i praktikeninte torde komma att belasta det svenska rättsväsendet i någon högre grad,eftersom gärningsstatens kostnader för översättning m. m. i flertalet sådanafall torde komma att bli orimligt höga i förhållande tUl gärningsstatensintresse av att trafikanten blir lagförd.