bet · FU01JuU7 · 1971-12-31 00:00:00 — Framför allt bör framhållas att strävandena i hovrätt att nåmateriellt riktiga avgöranden kan försvåras eller omöjliggöras, om möjlighetsaknas att i rimlig omfattning få i hovrätt åberopa nya omständigheter ochbevis. Domstolskommitténsförslag att omständigheter och bevis som inte åberopats i underrätten skallkunna avvisas i hovrätten inte bara när underlåtenhet att åberopaomständigheterna eller bevisen i underrätten beror på grov försumlighet ellerotillbörligt syfte utan också när i övrigt underlåtenheten beror på vårdslöshetkan visserligen antas komma att tillämpas i begränsad omfattning. För parteninnebär emellertid redan möjligheten att bestämmelserna kan komma att tillämpasi fråga om honom en allvarlig tankeställare. Bestämmelser av denna innebörd kandärför väntas få viss betydelse vid underrättens processledning när det gälleratt för parterna framhålla vikten av att alla relevanta omständigheter ochbevis åberopas i underrätten. De betänkligheter som under remissbehandlingenhar förts fram mot den föreslagna ordningen bör mot bakgmnd av attbestämmelserna kan antas bli tillämpade med försiktighet inte föranleda attkommitténs förslag frångås. I RB bör därför införas bestämmelser som innebäratt nya omständigheter eller bevis kan avvisas, om de av vårdslöshet åberopasförst i hovrätten. Detbör enligt de nya bestämmelserna krävas att part som för in det nyaprocessmaterialet skall visa giltigt skäl för att det inte gjorts tidigare. Ikommitténs förslag anges att parten skall vara förhindrad att i hovrätt åberopaomständighet eller bevis som inte förebragts tidigare, om han kunnat åberopaomständigheten eller beviset vid underrätten och godtagbara skäl saknas förhans underlåtenhet att göra det. Under remissbehandlingen har uttrycketgodtagbara skäl kritiserats. JuU 1971: 7 31 visningtill att det i motsvarande bestämmelse för HD:s del talas om giltig ursäkt, haranförts att nyansskillnaden är så obetydlig, att olika uttryck inte böranvändas och vidare att det saknas skäl att ställa olika krav i detta hänseendei hovrätt och i HD. För egen del anser jag i likhet med kommittén, att möjlighetenatt åberopa nya omständigheter och bevis i allmänhet bör vara mindre i HD än ihovrätt. Detta hindrar emellertid inte att bestämmelsen ges samma lydelse ibåda fallen. En sådan utformning av lagtexten motiveras också av attnyansskillnaden är liten. Enligt min mening bör det därför också i hovrättkrävas, att parten gör sannolikt att han inte har kunnat åberopa omständigheteneller beviset vid lägre rätt eller eljest haft giltig ursäkt att ej göra det.En annan sak är att hovrätten till skillnad från HD vid bedömningen om engiltig ursäkt föreligger har att ta hänsyn till att parterna endast i en instanshaft möjlighet att åberopa omständigheten eller beviset. Detta bör leda tillatt vad som i hovrättsprocessen skall anses vara giltig ursäkt får ett vidareutrymme än det som är giltig ursäkt i HD. Partsunderlåtenhet att redan i underrätten åberopa alla omständigheter och bevis avbetydelse i målet bör som regel bedömas utifrån partens egna förutsättningaratt avgöra hur processen skall föras. Underlåtenheten bör sålunda i allmänhetinte bedömas med någon objektiv måttstock. Undantagsvis bör dock detta ske,exempelvis i fall då parten i ett omfattande och svårbedömt mål har underlåtitatt anlita biträde. I likhet med kommittén anser jag att nya omständighetereller bevis skall få åberopas i hovrätt, om det nya materialet blivit bekantförst efter det målet har handlagts av underrätten, trots att parten i god tidföre huvudförhandlingen har gjort rimliga undersökningar. Giltig ursäkt börockså anses föreligga om parten efter noggranna och väl gmndade processekonomiskaöverväganden har åberopat den av flera tänkbara grunder eller invändningar somhan bedömde sannolikt skulle leda till framgång, men detta inte blivit fallet.Han skall då i hovrätten inte genom den ifrågavarande bestämmelsen varaförhindrad att åberopa annan grund eller invändning. Om parten inte redan iförsta instans insett betydelsen av en omständighet eller ett bevis, bör hanlikaså i allmänhet ha kvar rätten att åberopa materialet i hovrätten. Omdet finns anledning befara att avvisning av nya omständigheter eller bevis somåberopas först i hovrätt skulle leda till en materiellt otillfredsställandeutgång, bör awisningsmöjligheten begagnas med särskild försiktighet. Som närmareutvecklas i det följande bör i stället kostnadssanktionen i 18 kap. 6 § RBkunna tillämpas i sädana fall. Liksomnu skall begränsning av möjligheten att i hovrätt åberopa nya omständighetereller bevis inte förekomma i brottmål. Någon begränsning bör i allmänhet inteheller förekomma i äktenskapsmål, faderskapsmål eller andra indispositiva mål.I dessa mål har nämligen det allmännas intresse av materiellt riktigaavgöranden medfört, att rätten JuU 1971: 7 32 harfått fria händer att införskaffa den bevisning som anses nödvändig, även om deninte har åberopats av part. Om ny omständighet eller nytt bevis, som är avbetydelse för utgången av målet, kommer fram först i hovrätten, är domstolendärför skyldig att beakta det nya materialet. Isådana situationer då nytt processmaterial har tillkommit i hovrätten kan detibland framstå som mest tilltalande att målet återförvisas till underrätten förny behandling. I RB finns inte någon uttrycklig bestämmelse om återförvisningi sådana fall. motiv till 50 kap. 28 § RB framhållsemellertid, att en allmän möjlighet till återförvisning följer av hovrättensskyldighet att sörja för att målet blir handlagt på lämpligt sätt. Hovrättenkan alltså undanröja underrättens dom och återförvisa målet, om parten ihovrätten åberopar ny, omfattande bevisning och det befiimes lämpligt attbevisningen upptas vid imderrätten. Frågan om återförvisning kan ookså fåbetydelse när part har framställt altemativa yrkanden på samma gmnd elleråberopat konkurrerande grunder för samma yrkande. Hovrätten avgör efterlämplighetsprövning om underrättens dom skall upphävas eller om domen skallundanröjas och målet återförvisas till underrätten för förnyad handläggning. motiven anvisade möjligheten till återförvisning knyter inte an till fråganom parten i högre eller lägre grad har visat försumlighet, utan är uteslutandemotiverad utifrån principen om instansordningen. Bakom den angivna ordningenligger tanken att hovrätterna principiellt inte bör belastas med att avgörafrågor som inte tidigare varit föremål för bedömande. Hänsynen till parternasrättssäkerhet motiverar också att de kan få alla relevanta frågor bedömda iåtminstone två instanser. Ifall då omfattande ny utredning åberopas i hovrätten och förutsättningar föravvisning av det nya materialet inte föreligger kan det inte sällan firmas skälför att låta målet prövas på nytt i underrätten. Återförvisning i sådanasituationer medverkar till att för parterna klargöra betydelsen av att alltrelevant processmaterial läggs fram i underrätten. Å andra sidan är detangeläget att återförvisningsmöjligheten tillämpas med försiktighet. Det ärsåledes från parternas synpunkt angeläget att det slutliga avgörandet intefördröjs i onödan. Det måste också beaktas att återförvisning som regel medförökade rättegångskostnader för båda parterna. Somjag har anfört kan återförvisning komma i fråga oberoende av om part varitförsumlig i sin processföring medan avvisning av nya omständigheter eller bevisfår ske endast om parten saknat giltig ursäkt för att inte åberopaomständigheten eller beviset redan i underrätten. Sanktioner mot försumligprocessföring finns också i bestämmelserna om rättegångskostnad. Enligt 18,kap. 6 § RB skall sålunda part som gör sig skyldig till illojal eller försumligprocessföring åläggas att betala rättegångskostnader, även omhan vitmer målet.Detta gäller också om JnU 1971: 7 33 hanvinner i hovrätten på grund av utredning eller bevisning, som han försununatåberopa i underrätten. När mål återförvisas skall enligt 18 kap. 15 § RB fråganom kostnaden i den högre rätten prövas i sam band med målet efter dessfitenipptagande. Detta innebär bi. a. att part, som först i högre rätt haråberopat utredning, som han hade kunnat åberopa i underrätten, ochgenom sin försummelse föranleder att målet återförvisas, f. n. kan åläggas attbetala härav föranledda merkostnader för motparten även om han själv vinnermålet. Somjag har framhållit tidigare torde möjligheten att avvisa nya oni-ständigheteroch bevis som åberopats först i hovrätten komma att tillämpas tämligenrestriktivt. Samma restriktivitet bör inte iakttas vid tillämp-nmg avkostnadssanktionen i 18 kap. 6 § RB. Det bör sålunda inte vara uteslutet att 18kap. 6 § RB tillämpas även i sådana fall när part först i hovrätt åberopar nyaomständigheter eller bevis och avvisning inte sker. Regler om materiell processledning i tvistemålfinns f. n. endast i 43 kap. RB, som handlar om huvudförhandling. I 43 kap. 4 §föreskrivs bl. a. att rätten skall se till att målet blir uttömmande behandlatoch att det inte i målet dras in något som saknar betydelse. Vidare skallrätten genom frågor och erinringar söka avhjälpa otydlighet eller ofullständigheti gjorda uttalanden. I fråga om förberedelsen sägs i 42 kap. 6 § andra stycketendast att målet under förberedelsen skall så beredas, att det vidhuvudförhandlingen kan slutföras i ett sammanhang. Domstolskommitténhar föreslagit att en särskild bestämmelse tas upp i 42 kap. 6 § RB om atträtten vid förberedelsen skall verka för att parterna anger allt som de villåberopa samt genom frågor eller erinringar söka avhjälpa otydUghet eUerofullständighet i partemas framställningar. Underremissbehandlingen har förslaget i allmänhet tillstyrkts. Någraremissinstanser har dock anfört att ändringen är onödig eftersom processledningi den mening som anges i förslaget ändå förekommer. Enligtmin mening är det värdefullt med en uttrycklig bestämmelse som föreskriver enaktiv materiell processledning vid förberedelsen. Som jag har anfört tidigarebör avvisning av nya omständigheter eller bevis kimna ske i vissa fall närfullständigt processmaterial inte lagts fram vid underrätten. Det är viktigtatt rätten är verksam på sådant sätt att awisningsmöjligheten inte behövertillgripas i onödan. En uttrycklig bestämmelse, som ålägger rätten att även vidförberedelsen verka för att parterna anger allt de vill åberopa och se till attpartemas stånd-pimktcr klarläggs, ger domaren ett stöd vid processledningen sominte bör underskattas. Den materiellaprocessledningen i dispositiva mål måste självfallet äveni fortsättningen utövas med försiktighet odi får inte medföra att principen omparternas frihet att disponera över processmaterialet åsi dosätts. Någonändring av vad som gäller f. n. i friga om innebörden av den materiellaprocesdedningen är sålunda inte avsedd. Rätten skall genom frågor till partemasöka klagga vad som ir tvistigt mellan dem och vilka grunder de vill anföra.Härvid kan rätten i viss utsträckning konuna att föranleda partema att åberopaomständigheter, som har förbigåtts. Rätten får givetvis inte uppträdaså att den ens får sken av att ta parti för den ena parten. Jagföreslår att en bestämmelse med det innehåll kommittén har föreslagit tas in i42 kap. RB. Enligt min mening bör bestämmelsen placeras som ett andra stycke i8 §. Enligt11 § tingsrättsinstmktionen (1970:108) får tingsnotarie med ochsex månaders tjänstgöringstid av tingsrätten förordnas att handlägga bl. a. målom penningfordran vid förberedelse samt huvudförhandling som hålls i förenkladform. Sådant förordnande får dock inte avse mål som är av vidlyftigbeskaffenhet eller vars avgörande eljest kräver särskild erfarenhet Detfinns enligt min mening inte anledning att med anledning av ifrågavarandeändring i 42 kap. 8 § vidta någon ändring i fråga om behörigheten förtingsnotarie att handlägga mål vid förberedelse. Åtskilliga mål ompenningfordran är av det slaget att en äldre tingsnotarie bör kunna anförtrosförberedelsen. I mera komplicerade mål kan det inte minst med hänsyn tillbehovet av en effektiv processledning finnas anlednmg att förberedelsenförbehåUs mera erfarna domare. Det får ankonuna på tingsrätten att beaktasådana synpunkter när förordnande meddelas enligt 11 § tingsrättsinstruktionen. I 17 kap. 5 § första stycket RB regleras frågan ommellandom när flera käromål handläggs i samma rättegång. Om i samma rättegånghandläggs dels talan huru;vida ett visst rättsförhållande består eller ej delstalan vars prövning beror av detta, kan mellandom ges över fastställelsetalan.Mellandom kan också meddelas i andra fall, när prövningen av en viss talan ärberoende av annan talan, som handläggs i samma rättegång. I 17 kap. 5 § andrastycket RB finns bestämmelser om mellandom när endast ett käromål föreligger.Mellandom kan i detta fall meddelas när talan förs om fullgörelse och såvälskyldigheten att prestera som prestationens storlek är omstridda. Enförutsättning för mellandom är att part begär sådan dom. Mot kärandens bestridandefår mellandom meddelas endast om det föreligger synnerliga skäl. Nar rättenmeddelar mellandom, kan den förklara målet i övrigt vilande i väntan på attmellandomen vinner laga kraft. Domstolskommitténframhåller att åtskilliga praktiskt viktiga fall JuU 1971: 7 35 uteslutitsfrån mellandomsinstitutets tillämpning. Kommittén syftar här främst på denganska vanliga situationen, att käranden framställer alternativa grunder ellersvaranden alternativa invändningar. Om exempelvis svaranden i ett kravmål iförsta hand åberopar preskription och i andra hand betalning kan rätten intemeddela dom över den första invändningen för att därefter, om den ogillas ochdomen vinner laga kraft, övergå till att pröva den andra invändningen. Rättenkan i ett sådant fall endast meddela en slutlig dom som avser målet i desshelhet. Denangivna ordningen medför olägenheter framför allt i de fall då viss grund intekräver någon särskild utredning, medan andra fordrar omfattande och dyrbevisning. Med vidgade möjligheter till mellandom skulle en onödig ansvällningav underrättsprocessen i många fall kunna undvikas. Kommittén föreslår därföratt rätten, om det beträffande samma käromål föreligger flera omständighetersom var för sig är av omedelbar betydelse för utgången i målet och det medhänsyn till utredningen är lämpligt att sådan del av målet avgörs för sig, påparts begäran får meddela särskild dom i den delen. Mot parts bestridande fårdetta dock ske endast om synnerliga skäl föreligger. Förslagethar rönt starkt gensvar under remissbehandlingen. Det framhålls allmänt iremissyttrandena, att de nuvarande möjhgheterna till mellandom ärotillräckliga. Många domstolar åberopar erfarenhet av mål där betydandeprocessekonomiska vinster hade stått att vinna, om mellandom hade kunnatmeddelas i den omfattning som kommittén nu föreslår. I ett par remissyttrandenföreslås ytterligare utvidgning av mellandomsinstitutet. Jagdelar kommitténs och remissinstansernas uppfattning att vägande skälföreligger för en utvidgning av mellandomsinstitutet. Ändringen bör endast tasikte pä möjligheten att dela upp ett och samma käromål för skilda avgöranden.Om flera käromål kumulerats i ett mål kan särskild dom ges enhgt 17 kap. 4 §eller 5 § första stycket RB. Ytterligare möjlighet bör öppnas till mellandomnär parterna har åberopat alternativa grunder eller invändningar ochprocessekonomiska vinster står att vinna, om mellandom meddelas över en sådangrund eller invändning. framhållit hänger möjligheten att dela upp ett käro-mäl på särskildaavgöranden samman med omröstningsreglerna. En förutsättning för att en frågaskall kunna brytas ut och göras till föremål för mellandom är självfallet, attomröstningsreglerna gör det möjligt att rösta särskilt om den frågan. 2 § andra stycket tredje punkten RB gäller, att om det beträffande sammakäromål förekommer flera omständigheter som var för sig är av omedelbarbetydelse för utgången, de skall, om sakens beskaffenhet påkallar det,uppställas till särskild omröstning. Som exempel på sådana omständigheter angesi förarbetena fråga humvida skadeståndsskyldighet föreligger och fråga om JuU 1971: 7 36 skadeståndetsstorlek, fråga om fordrings uppkomst och fråga om preskription eller betalningsamt fråga om giltigheten av testaments-bevakning och fråga om testatorsförmåga att upprätta testamente. Sådana s. k. relevantaomständigheter kan åberopas antingen av käranden som gmnd för yrkandet eller avsvaranden som invändning mot kärandens krav. Däremot kan särskild omröstninginte företas beträffande omständigheter som avser bevisprövningen. Enbart fråganom den rättsliga betydelsen av en omständighet kan inte heller ställas upp tillsärskild omröstning. Somnyss framhållits kan mellandom inte avse annat eller mindre än som kanuppställas till särskild omröstning. De nuvarande omröstningsreglernainnefattar emellertid avsevärda möjligheter att vidga mellandomsinstitutet. Demedger att mellandom meddelas över varje omständighet som är av omedelbarbetydelse för utgången. När sålunda käranden åberopat flera alternativa gmnderför käromålet, blir mellandom möjlig beträffande var och en av dem. På sammasätt blir mellandom möjlig i fråga om varje alternativ invändnmg fränsvarandens sida, om invändningen har omedelbar betydelse för utgången, t. ex.invändning om preskription eller betalning. När mellandom meddelas över någonav käranden eller svaranden åberopad omständighet, skall domen inte endastinnefatta en bedömning av frågan, huruvida den påstådda omständighetenstyrkts, utan också fastställa vilken rättslig verkan omständigheten skall hai målet. Mellandomblir däremot med kommitténs förslag inte möjlig i rena bevisfrågor såsom fråganom en urkund är äkta eller inte och inte heller beträffande frågan omrättsföljden av ett föregivet förhållande. Detta följer emellertid inte endastav omröstningsreglerna. En sådan talan kan domstol nämligen över huvud intepröva. Enligt 13 kap. 2 § RB får talan om fastställelse humvida vissträttsförhållande består eller inte består föras endast under vissaförutsättningar. Talan måste sålunda avse visst rättsförhållande och inte endastett faktiskt förhållande eller rättsföljden av ett tänkt förhållande. UnderremissbehandUngen har ifrågasatts att ytterligare utvidga mellandomsinstitutettill att omfatta även omständigheter utan omedelbar betydelse för utgången. Somexempel n|mns frågan om äktheten av ett dokument och tolkningen av enavtalsbestämmelse i fall när tolkningen är av väsentlig betydelse för bedömandeav den sannolika rättsföljden. En dom angående ett faktiskt förhållande såsomäktheten av ett dokument skulle kunna få betydelse i framtida civil rättsligaeller straffrättsliga sammanhang på ett sätt som inte kan överblickas. Ensådan utvidgning av mellandomsinstitutet skulle därför enligt min mening föraför långt. Den fömtsätter också vidgade möjligheter till fastställelsetalan.Tolkningstvister som kan göras till föremål för fastställelsetalan kan redan nuavgöras genom mellandom (17 kap. 5 § första stycket JuU 1971: 7 37 RB).Det skulle leda för långt att i andra fall bryta ut enskilda tolkningsfrågortill särskilda avgöranden. Domstolarnas uppgift är att slita tvister och inteatt meddela auktoritativa förklaringar i lösryckta rätts- eller bevisfrågor. fall då en begränsad rätts- eller bevisfråga är av avgörande betydelseföreligger det vanligen möjlighet för parterna att från början lägga uppprocessföringen så, att denna fråga med minsta möjliga kostnad blir föremål fördomstolens avgörande. Pågmnd av vad jag nu har anfört ansluter jag mig till den av-gränsning avmellandomsinstitutet som kommittén föreslagit. Mellandommotiveras främst av processekonomiska skäl. Även när mellandom i och för sig ärmöjlig, bör den därför tillgripas endast om detta ger tids- och kostnadsmässigavinster. Så är förhållandet främst i de fall, då avgörandet av den tillsärskild dom utbrutna frågan kan leda till att övriga delar av målet intebehöver tas upp till prövning. Situationen är visserligen en annan exempelvisnär t. ex. käranden i ett skadeståndsmål åberopar altemativa grunderbeträffande själva skadeståndsskyldigheten som frågan omskadeståndets storlek är tvistig. Om mellandom i fråga om självaskadeståndsskyldigheten meddelas över den i första hand åberopade grunden, ärdärmed inte målet avgjort, hur domen än utfaller. Även i sådana fall kanemellertid mellandom innebära processekonomiska vinster genom att ingenprövning behöver ske av de i andra och tredje hand åberopade grunderna för skadeståndsskyldigheten. Enföratsättning för uppdelning av målet bör som kommittén framhållit vara, attsärskiljande av de olika tvistefrågorna är lämpligt med hänsyn tillutredningen. Från utredningssynpunkt är en uppdelning självfallet särskiltpåkallad när utredningen är av betydande omfattning och i huvudsak hänför sigtill sådan del av målet, som kan särskilt avgöras genom mellandom. Annorlundaär det om samma personer skall höras som vittnen eller sakkunniga i fråga omsamtliga eller flera grunder eller invändningar. I sådana fall medför enuppdelning av målet ofta att handläggningen betungas och kostnaderna ökar. Detbör endast i undantagsfall komma ifråga att mer än en mellandom meddelas isamma mål. kan det vara lämpligt att domstolen till särskiltavgörande tar upp mer än en tvistefråga. Enmellandom kan ibland innebära nackdelar för en part. Dessa hänför sig främsttill den situation som kan uppkomma, om mellandomen överklagas. I sämsta fallkan ett mål komma att prövas två eller t. o. m. i varje instansmed åtföljande fördyring och tidsut-dräkt. Liksom bör därför gälla attmellandom inte får meddelas, om ingen av parterna begär det. Mot partsbestridande bör mellandom i fortsättningen få meddelas endast om synnerligaskäl föreligger. Närmellandom meddelats skall målet i övrigt kunna vilandeförkla-ras till dessdomen vunnit laga kraft. Detta skall självfallet ske när må- let avgjorts genom mellandom men även i andra fallföreligger i allmänhet skäl för vilandeförklaring. Undantagsvis kan dockförhållandena vara sådana, att handläggningen i övriga delar av målet bör fortsätta. En av ölägenheterna med att målet i de delar som ejomfattas av mellandomen blir vilande är att bevisningen kan hinnaförsämras. Det har därför under remissbehandlingen föreslagits att sådana målalltid skall prövas med förtur vid fullföljd. För egen del anser jag inte atten sådan ordning är befogad. Olägenheterna av en fördröjning i samband medöverklagande får beaktas vid bedömningen om mellandom skall användas ellerinte. Det har också under remissbehandlingen föreslagits, att bestämmelserna i36 kap. 19 § RB om förhör med vittne utom huvudförhandling ändras på sådantsätt, att vittnesförhör utom huvudförhandling får hållas i den del av måletsom vi-landeförklarats. Nuvarande bestämmelser medger sådant vittnesförhörendast i de fall då vittne inte kan inställa sig vid huvudförhandlingen ellerinte kan gÖra detta utan oskälig kostnad eller synnerlig olägenhet. Enligt minmening föreligger inte tillräckliga skäl att utvidga möjligheterna tillvittnesförhör utom huvudförhandling. Bevisomedelbarheten kräver att möjlighetentill bevisupptagning utom huvudförhandling är inskränkt till sällsyntaundantagsfall. Riskerna för att förhören blir ofullständiga är också större,när vittne hörs utom huvudförhandling. Om faran för bevisförsämring ärbetydande, kan det i stället vara ett skäl för att fortsätta handläggningen. På grund av det anförda bör i 17 kap. 5 § RB tas upp enbestämmelse av den lydelse som kommittén föreslagit. Den föreslagna bestämmelsenblir tillämplig också för överrätterna. Det möter sålunda inte hinder förhovrätt att meddela mellandom över t. ex. en invändning om preskription närmålet i dess helhet fullföljts eller att i samband därmed återförvisa målet.Det är emellertid uppenbart att vinsterna med mellandom minskas om inte redanunderrätten begränsar sin handläggning till viss mellandomsfråga. Enligt 18 kap. 14 § andra stycket RB skall rätten meddelabeslut angående rättegångskostnaden, när rätten avgör målet.