bet · FU01LU7 · 1971-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1971 LU 1971:7 Lagutskottetsbetänkande i anledning av motion angående besittningsskyddet enligtliyreslagen. Imotionen 1971: 653 av herrar och hemstäUs att hosKungl. Maj:t hemställer om sådan utformning av 46 § i hyreslagen attbesittningsskyddet anställning blir trädde ny hyreslagstiftning ikraft. Alla de viktiga bestämmelserna återfinns i 3 kap. lagen omnyttjanderätt till fast egendom. Kapitlet benämns i allmänt tal hyreslagen. Denya reglerna ersätter det dittills gällande 3 kap. i lagen som i huvudsak fåttsin lydelse genom lagstiftning 1939. Dessa regler hade emellertid till stordel varit satta ur spel genom den hyresreglering som gäUt . Vidsidan av den antagna hyreslagen gäller t. v. även 1942 årshyresregleringslag. För bostadslägenheter gäller dock den nya hyreslagensbesittningsskyddsbestämmelser. Dessa ger bostadshyresgästen ett direktbesittningsskydd, varmed avses att hyresgästen har rätt att få hyresförhållandetförlängt. Detta skydd kan enligt den nya lagen brytas endast i vissa i 45 och46 §§ angivna situationer, då hyresgästen får vika. Besittningsskyddet kan intesättas ur spel genom obilliga hyreskrav. Om hyresvärden fordrar höjd hyra föratt gå med på en förlängning av hyresavtalet, kan den begärda hyrans skälighetprövas av hyresnämnd. På orter med påtaglig bostadsbrist kan dessutom den s.k. förstagångshyran underkastas hyresnämnds prövning. Besittningsskyddsreglernautgår som normalfall från att det är hyresvärden som sagt upp hyresavtalet. Omhyresgästen själv sagt upp avtalet till upphörande, kan han inte åberopabesittningsskydd. Även vid uppsägning som kommer från hyresgästsidan kanemeUertid förlängning av hyresavtalet komma i fråga. Medhyresgäst kan nämligenenligt 47 § ha rätt till förlängning. Detsamma gäller hyresgästs make. Ibostadshyresgästs besittningsskydd görs två slags inskränkningar, nämligen delsgenerella begränsningar, dels sådana som i det enskilda fallet bryter ettbesittningsskydd som hyresgästen annars har. reUa begränsningarna anges i 45 § hyreslagen och innebäratt besitt-ningsskyddsbestämmelerna inte skall tillämpas om hyresförhållandetupphör innan det varat i följd eller i sådana fall dålägenheten utgör del av upplåtarens egen bostad. Besittningsskyddet gäller ejheller då hyresförhållandet upphör på grund av att hyresrätten är förverkad. I 46 § upptas en katalog av omständigheter som i det särskildafallet föranleder att besittningsskydd inte föreligger. I förevarande sammanhangär av intresse punkterna 7 och 8 som behandlar hyresförhållanden som beror avanställning. Punkt 7 avser lägenhet som oundgängligen behövs för tjänstensrätta fullgörande. Till sådana tjänster hör a) anställning i statlig ellerkommunal verksamhet som är förenad med bostadstvång, b) anställning inomlantbruket, c) anställning för skötsel och tillsyn av fastighet och d) annananställning om den är av sådan art att det är nödvändigt för arbetsgivaren attförfoga över lägenheten för upplåtelse åt anställningens innehavare. Isamtliga fall bryts besittningsskyddet genom att anställningen upphör.Arbetstagaren har sålunda inte rätt till förlängning av hyresförhållandet,oavsett om det är arbetsgivaren eller arbetstagaren som bragt anställningen attupphöra. Beträffande de anställningar som avses med a, b och c förutsätts intenågon prövning huruvida det är nödvändigt för arbetsgivare att förfoga överlägenheten efter anställningens upphörande. I fråga om anställning som avsesmed d måste däremot arbetsgivaren visa att det är nödvändigt för honom attanstälhiingens innehavare också bor i lägenheten. I motiven nämns tjänster somhar övervägande övervaknings- eller vaktkaraktär. måste sägas uppenligt vanliga regler. Det är sålunda inte tiUräckUgt att anställningsavtaletblivit uppsagt eller upphör utan uppsägning. Medan i punkt 7 har upptagits i stort sett klara fall dåbesittningsskyddet bryts, avser punkt 8 sådana fall då en närmareintresseavvägning behövs i det enskilda fallet. Här är framför allt fråga ombostäder som industrin och handeln tillhandahåller sina anställda. Vid utformandetav bestämmelserna har som grund legat principen att arbetstagaren här så långtmöjligt bör vara tillförsäkrad ett lika starkt skydd som andra hyresgäster. Äandra sidan är det ett samhäUeligt intresse att industriernas försörjning medarbetskraft underlättas. Vid den behövliga avvägningen har större hänsynansetts böra tas till hyresgästens intresse, när hyresförhållandet varat enlängre tid. Mot bakgrund härav har stadgandet utformats så att hyresgäst, varsanställning upphört, har rätt till förlängning av avtalet utom när »det ej ärobilligt mot hyresgästen att även hyresförhållandet upphör samt, omhyresförhållandet varat längre än , hyresvärden har synnerliga skäl föratt upplösa hyresförhållandet». Bestämmelseni punkt 8 innebär att, om anställningen upphör innan LU 1971: 7 3 tidsgränsen passerats, arbetsgivaren skall äga upplösahyresförhållandet under åberopande av avflyttningsklausul. Vissaföratsättningar måste dock vara uppfyUda. För det första måste hyresvärden hasakliga skäl för sitt anspråk. Enligt motiven bör dock inte ställas för starkakrav på bevisningen i detta avseende. För det andra får avtalet inte hävas omdet är obiUigt mot hyresgästen att hyresförhållandet upphör. (Något sådantvillkor gäUer däremot inte enligt punkt 7.) Om hyresförhållandet varat så långtid att tidsgränsen överskridits, när hyresvärden viU skilja hyresgästen frånlägenheten under åberopande av avflyttningsklausu-len, är presumtionen för atthyresförhållandet skaU förlängas. Presum-tionen får brytas endast omhyresvärden styrker, att det skulle vara tUl allvarlig olägenhet för företagetom lägenheten inte får disponeras för annan arbetstagare. Även här krävsdessutom, att hyresförhållandets upphörande inte är obUligt mot arbetstagaren. I sammanhanget må anmärkas att, även om hyreslagensbesittningsskyddsregler är tvingande, kan enligt 68 § tillämpligheten avhyreslagen begränsas genom kollektivavtal. Kollektivavtal om villkor förbostadsupplåtelse har emellertid ansetts böra få träffas endast avavtalsparter som har tiUräcklig erfarenhet på området. På arbetstagarsidan skaUavtalet därför ha slutits eller godkänts av huvudorganisation. Några regler omatt arbetsgivarsidan skall vara företrädd på särskilt sätt har inte ansettsbehövUga. Uppkommer tvist mellan hyresvärd och hyresgäst omförlängning av hyresavtalet, i annat fall än i det sistnämnda, åUgger dethyresvärden att skriftligen meddela hyresgästen att denne, om han icke går medpå att flytta, har möjlighet att senast efter det han fått del avmeddelandet hänskjuta tvisten tiU hyresnämnden. Om hyresgästen underlåter attinom nämnda tid hänskjuta tvisten till nämnden, förfaUer rätten tiU förlängningav hyresavtalet. I fråga om hyrestvist angående hyresförhåUande som reglerasgenom kollektivavtal är arbetsdomstolen ensam behörig domstol. Bostad i anslutning till anställning På hyresmarknaden förekommer ibetydande utsträckning att bostäder upplåts åt anställda på vUUcor atthyresförhåUandet skall upphöra om anställningen upphör. När enbostadsupplåtelse på detta sätt är beroende av ett anställningsförhållande,brakar man tala om ett kopplat avtal. Bestämmelsen om att hyresförhållandetupphör när anställningen upphör benämns ofta avflyttningsklausul. När detgäller att bestämma verkan av en avflyttningsklausul har man att skilja på tvåkategorier av bostadsupplåtelser. Den ena kännetecknas av att upplåtelsen utgörendast ett moment i ett rent tjänsteavtal. Upplåtelsen föU före den nya LU 1971: 7 4 hyreslagenhelt utanför hyreslagstiftningen, och besittningsskydd förelåg endast i denutsträckning som följde av tjänsteavtalet. Lägenheter som upplåtits på nuangivna villkor benämns vanhgen tjänstebostäder. I hyreslagen omfattas de,såsom ovan nämnts, av bestämmelserna i 46 § punkt 7. Den andra kategorin avbostadsupplåtelser grundas på avtal som helt eUer delvis är att anse somhyresavtal. Besittningsskyddet är i dessa faU beroende av en intresseawägningmellan parterna. Vid denna prövning torde avflyttningsklausulen tillmätas storbetydelse. Bostäder av denna karaktär kallas vanligen för personalhyresbostäder(punkt 8 i 46 § hyreslagen). TiU grand 1968 antagna nya hyreslagenlåg hyreslagskom-mitténs betänkande Reviderad hyreslag (SOU 1961: 47) ochhyreslag-stiftningssakkunnigas betänkande Ny hyreslagstiftning (SOU 1966: 14). Desakkunniga föreslog att även tjänstebostadsupplåtelserna skuUe föras in underhyreslagen. De föreslog vidare ökat besittningsskydd för arbetstagaren/hyresgästensamt införande av en aUmän tidsgräns för gUtigheten av avfljtningsklausuler. Desakkurmigas förslag vilade på den grundinställningen att besittningsskyddet iej obetydhg mån borde kunna stärkas utan att arbetsgivarens berättigadeintressen, åsidosattes. Tanken att hindra varje tUl-lämpning avavflyttningsklausuler avvisades bestämt. Skälet var framför aUt attarbetsgivaren ej sällan behövde ha anstäUda boende i vissa bostäder för attderas arbetsuppgifter skaU kunna fullgöras på rätt sätt samt att arbetsgivareni vissa faU hade ett berättigat önskemål att kunna underlätta anskaffningen avarbetskraft genom att erbjuda goda bostäder åt de anstäUda. A andra sidanunderströks vikten av att arbetstagaren inte obehörigen hindrades i frihetenatt byta anställning, och de sakkunniga betonade att det i synnerhet i vissasituationer kunde vara obUligt mot arbetstagaren att göra enavflyttningsklausul gällande. En avvägning måste alltså ske mellanarbetsgivarens intresse av att kunna upplåta lägenheten åt annan näranställningen upphört och arbetstagarens intresse av att få bo kvar ilägenheten. Från denna grundläggande princip om att en intresseawägning skuUeske även när bostadsupplåtelsen grundades på ett avtal med kopplingsklausul gjordede sakkunniga två undantag. Detförsta undantaget avsåg bostäder av sådan beskaffenhet att de oundgängligenmåste bebos av den anstäUde för att arbetsuppgiftema skall kunna fullgöras pårätt sätt. Hit hörde enhgt de sakkunnigas mening bl. a. bostad som upplåtits ianslutning tUl tjänst som i allmän verksamhet var förenad med bostadstvångeller tjänst som var av övervägande övervaknings- eller vaktkaraktär ellertjänst inom lantbmket LU 1971: 7 5 Beträffande sådana bostäder borde en avflyttningsklausulkunna tillämpas på det sättet att arbetsgivaren fick tillgång till lägenhetenmed tillräcklig säkerhet och i tillräckligt god tid för att tjänsten utan menför verksamheten skulle kunna övertas av efterträdaren. Förslaget innehöll en regel som hade denna Innebörd. Detandra undantaget som gällde andra kopplade avtal än sådana som åsyftades meddet första undantaget hängde samman med de sakkunnigas uppfattning att verkanav en avflyttningsklausul borde minska allteftersom tiden gick. Arbetsgivarenserbjudande av bostad till en arbetssökande borde inte kunna utnyttjas avarbetstagaren för att komma över en bostad utan allvarlig avsikt att vara kvari arbetet. Ett sådant förfaringssätt borde hindras genom att arbetsgivarentilläts upplösa hyresförhållandet under åberopande av avflyttningsklausulen.Sedan anställnings- och hyresförhållandet varat torde benägenhetenatt byta bostad och arbete minska. Arbetsgivarens behov av att kunna göraavflyttningsklausulen gällande minskades i samma mån. De sakkunniga föreslogmed hänsyn härtill att en tidsgräns skulle vara bestämmande föravflyttningsklausulens verkan vid intresseawäg-ningen i ett besittningsskyddsärende.En förlängning av treårstiden skulle kunna medges av en medlingsnämnd omsärskilda skäl förelåg. Närdet gäller den närmare innebörden av den föreslagna treårsregeln var det intehelt klart vad de sakkunniga åsyftade. I de sakkunnigas förslag tiU lagtexthade emellertid treårsregeln utformats på ett sätt som gav visst stöd förtolkningen att en avflyttningsklausul skulle ha viss verkan även eftertreårstidens utgång och att den skulle vara absolut hinder motförlängning av hyresavtalet. I 78 § andra stycket utformades treårsregelnnämligen på det sättet att om uppsägning till avflyttning skedde senare än treår från upplåtelsen fick skyldighet för hyresgästen att avflytta inte grundasenbart på det förhållandet att tjänsten upphört. De sakkunnigas uttalandentyder emellertid på att det inte varit avsikten att stadgandet skulle tolkas såsnävt. Under remissbehandlingen restes i allmänhet ingainvändningar mot tanken att besittningsskyddet borde stärkas även på dennasektor av bostadsmarknaden. Förslaget att en avvägning som regel alltid bordeske mellan de motstående intressena godtogs av nästan alla remissinstanser.Ett betydande antal remissinstanser avstyrkte emellertid den föreslagnatreårsregeln, t. ex. hyresrådet, kommerskollegium. och byggnadsdelegation ansåg att någon tidsgräns inte borde gälla.Det enda rimliga syntes delegationen vara att anstäUningstidens längd fick ingåsom en faktor i den allmänna avvägningen av parternas intressen. Enligtdelegationens mening skulle många för landets ekonomi betydelsefulla företag fåbetydande svårigheter att fortsätta sin verksamhet om den föreslagnaregleringen genomfördes. LU 1971: 7 6 Industriens bostadsföreningutvecklade utförligt vilken betydelse det hade för vissa industriföretag att hatillgång tUl ett eget bostadsbestånd när det gällde möjligheten ati fåarbetskraft. Föreningen anförde bl. Att äga och förvalta bostäder är enekonomisk belastning för bruksföretagen, som därmed får sämre konkurrenskrafti förhållande till företag, som inte behöver engagera sig i bostadsfrågan.Orsaken till att ett flertal av bruksföretagen f. n. och såvitt vi kan se ännuunder överskådlig tid framåt inte kan avveckla det egna bostadsinnehavet äratt företagens bostadsbestånd är av livsviktig betydelse för möjligheten atter-håUa arbetskraft. Detta gäller i alldeles särskild grad det stora antalföretag, som ligger inom influensområdet av en större ort med ett differentieratutbud på attraktiva arbetstillfällen. Företagens bostadsinnehav och den fria dispositionsrättentill de egna bostäderna utgör så länge bostadsbristen inte avvecklats på destörre orterna en nödvändig förutsättning för att produktionen skall kunnaupprätthällas inom industrien. Dessa företag fungerar dessutom som en sluss förden arbetskraft, som med arbetsmarknadsmyndigheternas hjälp önskar flytta frånorter med arbetslöshet till arbetsplatser, där det finns gott om arbete. Dessaföretags bostadsbestånd, oftast äldre bostäder med relativt låg hyra, används imånga faU som övergångsbostäder för den nyinflyttade arbetskraften.Avflyttningsklausulerna i hyreskontrakten i företagens bostäder gör det möjligtför företagen att få bostäder lediga för nyinflyttade och ökar alltsårörligheten mellan orter med undersysselsättning och sådana med godaarbetsmöjligheter. Om avflyttningsklausulens giltighet gjordes tidsbegränsad,skulle företagens äldre bostäder med säkerhet inom komma att istor utsträckning bebos av utomstående, som arbetade inom den större orten menbodde kvar i den relativt biUiga lägenhet man erhållit hos företaget. En stor del av dessa företags bostadsbestånd utgörs vidareav moderna villor eller rad- och kedjehus för specialutbildade arbetare ochkvalificerade tjänstemän, alltså en kategori som det råder stor efterfråganpå. Det vore orimligt om dessa ofta attraktiva bostäder i en särprägladbostadsmiljö inte finge fritt disponeras av företagen för de anställda.Konsekvensen av en tidsbegränsad avflyttningsklausul för denna bostadskategoriskulle ju kunna bli att företagen fungerade som hyresvärdar för kvalificeradpersonal, som arbetade inom konkurrerande industrier, men själva inte kundenyanställa sådan personal av brist på bostäder. Även de bostäder av hotelltyp i allmänhet rum med bad och kokvrå eller kokskåp för yngre ogifta tjänstemänoch specialarbetare, som många företag uppfört , skullekomma i farozonen. Denna arbetskraft är av naturliga skäl mycket rörlig ochmåste ofta ersättas. Förutsättningen härför är givetvis att de som slutaranställningen hos företaget även lämnar sina bostäder i företagensungkarlsbostäder. LO ansåg att en avflyttningsklausulinte borde få gäUa och att möjlighet tillförlängning av denna frist inte fick föreligga. Också TCO och hovrätten förNedre ansåg att någon förlängning inte borde få ske. LU 1971: 7 7 I propositionen 1968: 91 med förslag tiU nyhyreslagstiftning förklarade departementschefen att han biträdde desakkunnigas uppfattning att besittningsskyddet för hyresgäster som erhållitbostad i samband med anställning borde stärkas. Så långt det gick borde enhyresgäst som fått lägenheten upplåten till sig av arbetsgivaren varatillförsäkrad ett lika starkt besittningsskydd som andra hyresgäster.Departementschefen anförde vidare. Man kan emellertid inte bortse från attarbetsgivaren i många fall har ett betydande intresse av att kunna upplösahyresförhållandet när anställningen upphört för att i stället kunnatillhandahålla lägenheten åt annan. Det sagda gäller naturligtvis framför alltnär lägenheten måste bebos av viss anställd för arbetsuppgiftens behörigafullgörande. Även i andra fall finns dock ett sådant intresse. Industrierna harej säUan investerat betydande kapital på fastighetsmarknaden i syfte att kunnatillförsäkra sig behövhg arbetskraft genom att erbjuda de arbetssökande goda bostäder.Det är också ett samhälleligt intresse att industriernas försörjning medarbetskraft underlättas. Behovet från arbetsgivarsidan av att disponera överett eget lägenhetsbestånd hänger samman med att bostadsbrist råder på mångaorter. Därav torde dock inte den slutsatsen kunna dras att de kopplade avtalenhar ett berättigande bara under en övergångstid. Även om man kan förmoda attanvändningen av kopplade avtal kommer att minska betydligt när bättre balansuppnås på bostadsmarknaden, är det enligt min mening realistiskt att utgå frånatt på vissa håll behovet att knyta avflyttningsklausuler tillbostadsupplåtelser åt anställda kommer att kvarstå under avsevärd tidframöver. Departementschefen fann de anförda synpunkternaleda till att en avvägning måste ske mellan den enskildes behov av trygghet ibesittningen av hemmet och arbetsgivarens behov av att disponera lägenhetenför annan anställd. Departementschefen anslöt sig till principen att vid dennaavvägning större hänsyn borde tas till hyresgästens anspråk på kvarboenderättom hyresförhållandet varat . Han kunde emellertid inte dela deni flera remissyttranden framförda uppfattningen att tidsbegränsiungen av enavflyttningsklausuls verkan skulle vara överflödig och att det skulle räckamed att vid intresseavvägningen ta hänsyn till hyresförhåUandets längd. Entidsgräns borde alltså fastställas. Om hyresförhållandet varat så länge atttidsgränsen överskridits, borde hyresgästen vara tillförsäkrad ett starkarebesittningsskydd än . Intresseavvägningen före och eftertidsgränsen fann departementschefen böra i huvudsak utfalla på följande sätt. Om anställningen upphör innan tidsgränsen passeratsbör arbetsgivaren-hyresvärden normalt äga upplösa hyresförhållandet underåberopande av avflyttningsklausulen. Vissa förutsättningar bör dock vara uppfyllda.För det första måste krävas att hyresvärden har sakligt skäl för sitt anspråkpå att få disponera över lägenheten. Häri ligger att han måste göra antagligtatt lägenheten behövs för annan som är anställd eller som skall anställas vidföretaget. Ett sådant behov kan förelig- LU 1971: 7 8 ga även på den differentierade hyresmarknaden, nämligennär det med fog kan påstås att ett erbjudande om upplåtelse av lägenheten tillarbetssökande utgör ett argument av betydelse från rekryteringssynpunkt. Detbör inte ställas alltför starka krav på bevisningen i detta avseende. En svårfråga är vilken vikt som skall fästas vid bakgranden till att anställningenupphört. Jag anser emellertid att denna synpunkt inte bör tillmätas alltförstort utrymme. Om arbetsgivaren skilt arbetstagaren från anställningen underomständigheter som medför att åtgärden ter sig otillbörlig, bör arbetsgivareninte få upplösa hyresförhållandet. Den närmare avvägningen på denna punkttorde få överlämnas åt rättstillämpningen. Även innan tidsgränsen passerats börviss hänsyn tas till hur länge hyresförhållandet varat. En uppsägning frånanställningen som uppenbarligen gjorts enbart i syfte att hindra atthyresgästen kommer i åtnjutande av det väsentligt starkare besittningsskyddetsedan tidsgränsen passerats bör inte få åberopas till stöd för att upplösahyresförhåUandet. Det nu anförda bör i lagen uttryckas så att hyresgästeninte har rätt till förlängning av hyresförhållandet, om detta beror avanställning som upphört och det ej är obilligt mot hyresgästen atthyresförhållandet upphör (46 § första stycket 8). Om hyresförhållandet varat så att tidsgränsenöverskridits när hyresvärden vUl skilja hyresgästen från lägenheten underåberopande av avflyttningsklausulen, bör presumtionen vara den atthyresförhållandet skall förlängas. Presumtionen bör brytas endast omhyresvärden styrker att det skulle vara till allvarligt men för företaget omlägenheten inte fick disponeras för annan arbetstagare. Ett sådant läge tordenormalt inte förekomma annat än på orter där hyresmarknaden har en särskildstruktur. Det kan därvid antingen vara så att bostadsbeståndet på orten tillväsentlig del är företagsägt och att därför företaget måste få disponera överlägenheterna för att över huvud taget få arbetskraft eller också på det sättetatt orten ligger i anslutning till någon tätort där andra arbetstillfällen erbjudsoch omsättningen av arbetskraft därför är stor och risken betydande för atthyresgästen lämnar sin anställning men önskar bo kvar i en lägenhet somarbetsgivaren tillhandahållit i en av honom ägd fastighet. Departementschefen framhöllavslutningsvis att det fanns anledning räkna med att det i praxis relativtsnart kom att bli klarlagt vilka orter som hade sådan struktur påbostadsmarknaden att en avflyttningsklausul borde ha verkan även efter det atttidsgränsen passerats. Det var också möjligt att intresseorganisationerna påbostads- och arbetsmarknaden kunde komma att träffa överenskommelser som blevvägledande i frågan. Departementschefen förklarade vidare att skälotvivelaktigt kunde anföras för att den av de sakkunniga föreslagna tiden treår var något för lång men att han dock stannat för att godta de sakkunnigasförslag i denna del. I två i anledning av nämndaproposition väckta motioner (I: 890 och II: 1145) yrkades att 46 § punkt 8hyreslagen skuUe ändras så att vid hyresförhållanden som varat län.gre än treår rätt till förlängning inte LU 1971: 7 9 skulleföreligga för hyresgästen om hyresvärden styrkte sitt behov av att upplösahyresförhållandet för att disponera lägenheten för annan arbetstagare. Tillstöd för yrkandet anfördes bl. a. att det på bruksorter var nödvändigt förföretagen att få disponera bostäder i deras ägo när hyresgästen slutade sinanställning, oavsett hur hyresförhåUandet varat. förklarade i sitt av godkända, enhälliga utlåtande (3LU1968: 50) att motionärernas önskemål i betydande utsträckning blivittillgodosedda genom propositionsförslaget. Utskottet anförde vidare. Förslaget får sålunda anses öppna möjligheter att itillräcklig grad beakta de speciella förhållanden som råder på bruksorter medövervägande företagsägt bostadsbestånd. Hyresvärdens intresse att få disponeralägenheten för annan arbetstagares räkning bör i regel komma vågskålen attväga över till hans fördel, om hyresmarknaden har sådan struktur. Detändringsförslag som motionärerna framlagt har emellertid inte begränsats tillnågon särskild typ av hyresmarknad och är därför enligt utskottets meningägnat att alltför mycket urholka det skydd som propositionen avser att gehyresgästen sedan hyresförhåUandet varat . De uppsägningar som detblir fråga om i dylika fall torde mestadels motiveras av sådana omständighetersom nämns i motionsyrkandet, nämligen att hyresvärden behöver lägenheten förannan anställd. Utrymmet för att låta anställd som slutat sin anställningbehålla lägenheten synes därför vid genomförande av motionsförslaget inte blisärdeles stort.