bet · FU01KU61 · 1971-12-31 00:00:00 — Konstitutionsutskottetsbetänkande nr 1971 KU 1971:61 betänkande i anledning av motionom sekretesskydd vid anmälan till om barnmisshandel. I detta betänkande behandlas motionen 1971: 553 av fruSöder m. fl. (c). Hemställan avser: »att i skrivelse till Kungl.Maj;t anhåller om sådan ändring av sekretesslagen, 14 och 39 §§, att personsom anmäler eller lämnar upplysning om barnmisshandel till barnavårdsr nämndgaranteras att hans identitet aldrig utlämnas om han inte själv lämnar sittsamtycke därtill». Handlingar rörande bl. a.barnavårdsnämnds och barnavårdsmäns verksamhet som rör enskilds personligaförhållanden må enligt 14 § första stycket sekretesslagen inte utlämnas tillannan utan vederböran-des samtycke eller utan att trygghet kan anses föreliggaatt utlämnande av sådan handling inte skall missbrukas till skada ellerförklenande för den berörde eller för hans nära anhöriga. Dessa bestämmelseromfattar bl. a. anmälan eller upplysningar i övrigt till iärende rörande samhällets barnavård eller ungdomsskydd. En kompletterande sekretessbestämmelseges i 14 § andra stycket sekretesslagen. Enligt denna må oberoende av omsekretesskydd föreligger enligt första stycket utlämnande kunna vägras avhandling som visar vem som gjort sådan anmälan eller eljest lämnat sådanaupplysningar. Förutsättningar härför är enligt stadgandet att det finns grundadanledning att anta att den om vilken anmälan gjorts eller upplysning lämnatsskulle missbruka kännedom i berörda hänseende till skada för annan person. Enligt 39 § första stycket sekretesslagen skall de i lagengivna sekretessbestämmelserna i princip inte inskränka parts rätt att i måleller ärende hos domstol eller annan myndighet utbekomma handling. Enligt andrastycket i nämnda paragraf må dock, om det med hänsyn till allmänna eller enskildaintressen befinnes vara av synnerlig vikt att innehållet i annan handling ändom och beslut inte uppenbaras, utlämnande av sådan handling till parten vägrasmed stöd av stadgande i sekretesslagen. Av motivuttalanden framgår att densålunda stadgade begränsningen av parts rätt att utfå handling avses skolatillämpas bl. a. på de fall som bestämmelserna i 14 § andra stycket tar siktepå. KU 1971: 61 2 Förfarandet i ärenden och mål angående samhälletsbarna- och ungdomsvård regleras huvudsakligen i barnavårdslagen(1960: 97). träder den under vårsessionen antagna förvaltningslagen(1971: 290) i kraft. Denna lag ersätter bl. a. förfarandebestämmelser ibarnavårdslagen. Förvaltningslagen fastslår uttryckligen partsoffentligheten i14 §. Där sägs att sökande, klagande eller annan part har rätt att ta del avvad som tillförts ärendet med de begränsningar som följer av 39 § andrastycket sekretesslagen. Sistnämnda bestämmelser får även tillämplighet medavseende på den eljest genom förvaltningslagen föreskrivnakommunikationsskyldigheten (15 § förvaltningslagen). Därmed förstås att ärende utom i vissa särskilt angivna undantagssituationer inte får avgöras utanatt part underrättats om det som tillförts ärendet genom annan än honom självoch tillfälle be-retts honom att yttra sig över det. Både enligt 14 § och 15 §gäller att om myndigheten vägrat utlämnande, skall myndigheten på annat sättupplysa parten om innehållet i materialet, i den mån det behövs för att hanskall kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för detintresse som föranlett vägran att lämna ut materialet. I förarbetena (prop.1971: 30 s. 444) understryks att uppgift om anmälare vanligen torde saknabetydelse för att part skall kunna ta till vara sitt intresse i ärendet. Iprincip samma reglering av partsoffentligheten som i förvaltningslagen görs iförvaltningsprocesslagen (1971:291), som bl. a. avser processen i barnavårdsmåli länsrätt, kammarrätt och i regeringsrätten. Sammanfattningsvis kan sägas attden nya förfarandelagstiftningens regler om partsoffentlighet ochbegränsningar däri inte innebär någon självständig reglering av de frågor som behandlasi 39 § andra stycket sekretesslagen. I stället anknytes till vad som i dennadel stadgas i nämnda lag. Frågan om sekretesskydd för anmälare ibarnavårdsärende behandlas i ett av JO 1970 avgjort ärende (JO:sämbetsberättelse 1971 s. 354). Därvid anförde JO följande: Bestämmelserna i 39 § andra stycket och 14 § andrastycket sekretesslagen ger möjlighet att vägra part att ta delav handling som utvisar vem som gjort anmälan i ärende rörande barnavård ellerungdomsvård eller som eljest lämnat upplysningar i sådant ärende, om grundadanledning finns att antaga att den, om vilken anmälan gjorts eUerupplysningarna lämnats, skulle missbruka kännedom i berörda hänseende tillskada för annan person. Om detta sekretesskydd för anmälare och uppgiftslämnareinte fanns, skulle helt visst många dra sig för att lämna barnavårdsnämndupplysningar, som bör komma till nämndens kännedom, med påföljd atterforderliga ingripanden inte kommer till stånd eller sker alltför sent. Etteffektivt förverkligande av samhällets vård om barn, alkoholister m. fl.förutsätter därför - såsom KU 1971: 61 3 besvärssakkunnigaframhållit i sitt betänkande SOU 1964:27 s. 315 att enskilda utan risk förskada skall kunna lämna upplysningar som erfordras som underlag för beslut omomhändertagande. Det är därför av vikt att nyssnämnda bestämmelser isekretesslagen iakttages och att detta sker ex officio och utan att anmälareneller uppgiftslämnaren särskilt påkallat anonymitet. Enpraxis enligt vilken namnet på den, som gjort anmälan eller lämnat uppgifteri barnavårdsärenden, alltid utlämnas till parten står aUtså inte iöverensstämmelse med gällande lag och är ägnad att motverka det allmännasintresse av att få vederhäftiga upplysningar om sådana missförhållanden, motvilka ingripande bör ske. Av utlåtandet från barnavårdsnämnden framgåremellertid att barnavårdsnämnden i realiteten inte tillämpar en fullt såkategorisk praxis som sagts. En anmälare bereds sålunda tillfälle, om hangör sin anmälan muntligen, att »ta tillbaka sin anmälan eUer framträda anonymt»och nämnden begagnar, även om anmälaren föredrar att träda tillbaka, deupplysningar han lämnat. En sådan ordning är emellertid enligt min meningmindre tillfredsställande från flera synpunkter. Dels uppkommer härigenom ensakligt omotiverad skillnad i fråga om behandlingen av å ena sidan skriftligaanmälningar och å andra sidan muntliga anmälningar. Dels uppmuntrar ordningen tillanonyma anmälningar, medan strävan borde vara att främja anmälningar,beträffande vilka anmälaren med sitt namn står för de lämnade upplysningarna.Med syftet med bestämmelserna i 14 § andra stycket sekretesslagenöverensstämmer bättre att det inte överlämnas åt anmälaren att avgöra om hanskall åtnjuta anonymitet eller ej utan att barnavårdsnämnden tar sitt ansvarenligt lagen för att en anmälare får det anonymitetsskydd som han är berättigadtill. Jag är väl medveten om att barnavårdsnämnden här ställs inför mycketsvåra bedömningsfrågor och att nämnden saknar möjlighet att ge något bindandelöfte om anonymitet redan på anmälningsstadiet. Jag anser emellertid att det ärangeläget att den av lagstiftaren förutsatta ordningen med anmälningar avpersoner, som med sina namn för anmälningars innehåll, tjänar somriktmärke och att man inte från barnavårdsnämndens sida direkt uppmuntrar tillanonymt anmälande. Ensärskild fråga är om, sedan tjänsteanteckningar gjorts vid muntlig anmälan mednotering av anmälarens namn, tjänstemannen äger att på begäran av anmälarenstryka namnuppgiften och låta anmälningen framstå som anonym. Enligt min meningkan det inte anses tillåtet för tjänstemannen att förfara på sådant sätt elleratt låta anmälaren »ta tillbaka sin anmälan». Sedan en anmälan väl gjorts skallfrågan om anmälarens anonymitet bedömas enligt 14 § andra stycketsekretesslagen. Jag vill understryka att ett utlämnande till part av enskriftlig anmälan eller tjänsteanteckningar om en muntlig anmälan kan vägrasendast om det finns objektivt stöd för antagande att parten skulle missbrukakännedom om anmälarens namn till skada för denne eller hans anhöriga. Enbartden omständigheten att anmälaren begärt anonymitetsskydd är sålunda inte tillfyllest. Denu berörda bestämmelserna om sekretesskydd för anmälare och uppgiftslämnare kansynas oförenliga med stadgandet i 19 § bvl, som ålägger attinnan ett ärende avgöres av nämnden underrätta den ärendet rör om vad somframkommit vid utredningen samt bereda honom tillfälle att yttra sig däröver.Ur rättssäkerhetssynpunkt är det givetvis av fundamental betydelse att ett förpart viktigt avgöran- KU1971: 61 4 de inte grundas på material som parten inte fått tillfälleatt yttra sig över. Det ligger också i sakens natur att uppgifter, som hållshemliga för parten och som denne alltså inte fått tillfälle att bemöta, intekan tillmätas nämnvärt bevisvärde. Jag har med hänsyn härtill förordat attutredare i vårdnadsärenden lämpligen bör i sin utredningsrapport ochredogörelse för nämnden medtaga endast sådana för ärendet betydelsefullasakuppgifter, som uppgiftslämnarna dessa bör alltid namnges är beredda attbekräfta inför domstol om så erfordras (se JO 1961 s. 111). Dettaförfaringssätt synes innebära den bästa säkerheten för att inte nämnden ochdomstolen grundar sin bedömning på ovederhäftiga uppgifter. Vad nu sagts avsågnärmast utredningar i ärenden rörande vem av föräldrar som vid skilsmässa skallha vårdnaden av barn men bör tillämpas även å utredningar i andra ärenden, t.ex. rörande omhändertagande för samhällsvård. Att handling som utvisar vem som gjort anmälan ellerlämnat viss uppgift icke kan utlämnas till part enligt förenämnda bestämmelseri sekretesslagen och att vissa uppgifter därför inte kan medtagas i denutredning som skall ligga till grund för nämndens ställningstagande, innebärinte att anmälningen eller uppgiften därför bör lämnas utan avseende.Anmälningen eller uppgiften har nämligen, om den förefaller välgrundad,betydelse som ett incitament för barnavårdsnämnden att igångsätta utredning omsaken. Avslutat och pågående utredningsarbete offentlighetskommitté,vars uppgift var att överse lagstiftningen om allmänna handlingarsoffentlighet och därmed sammanhängande frågor, föreslog i sitt 1966 avgivnabetänkande Offentlighet och sekretess (SOU 1966: 60) ett i viss mån ökatsekretesskydd för anmälare i bl. a. barnavårdsärende. Enligt förslaget skullenämligen förutsättningen för sekretesskydd inte längre vara att det förelåggrundad anledning att anta missbruk av kännedom om anmälan m. m. I ställetskulle det räcka att sådant missbruk kunde befaras. Kommittén hadeursprungligen (i en diskussionspromemoria 1964, se SOU 1966: 61 s. 44) i ettannat avseende velat minska sekretesskyddets omfattning i det den förordat attsekretesskydd skulle föreligga endast då det kunde befaras att den som gjortanmälan eller avgett utsaga eller någon honom närstående skulle utsättas förvåld, om annan fick kännedom om anmälan eller utsagan. Begränsningen till defall då våld kunde befaras motiverades med att en viss spärr mot svagtgrundade.anmälningar och utsagor kunde vara önskvärd. Sedan det vidöverläggningar som kommittén hållit bl. a. från sidaframhållits att skydd kunde behövas även i fall då anmälaren eller någon honomnärstående kunde befaras bli utsatt för annan menlig åtgärd än våld, fannkommittén det vara nödvändigt att medge ett något längre gående sekretesskydd.Kommittén framhöll att det på åtskilliga områden var ett starkt önskemål attmissförhållanden bringades till myndigheternas kännedom. Enligt kommittén bordeinte den som hade vetskap om ett missförhållande avhållas från att göra an- KU 1971: 61 5 mälanav fruktan för repressalier. Kommittén förordade därför att med vissabegränsningar anmälan och utsaga skulle kunna hemlighållas om det kundebefaras att den som gjort anmälan eller avgett utsagan eller någon honomnärstående skulle utsättas för våld eller annan menlig åtgärd, om annan fickkännedom om anmälan eller utsagan. Offentlighetskommitténsförslag ledde inte till ny lagstiftning. I stället uppdrogs åt den dåtillsatta offentlighets- och sekretesslagstiftningskommittén att företa enförnyad genomgång av de frågor som offentlighetskommittén behandlat underbeaktande av synpunkterna i remissmaterialet. I sak borde enligt direktivenriktmärket för en reform vara att undantag från offentlighetsprincipen skallske endast i den utsträckning som är nödvändig av hänsyn till viktiga allmännaeller enskilda intressen. Till kommittén har efter direktivens meddelande överlämnatsett betänkande beträffande åtgärder till förebyggande av barnmisshandel,avgivet 1969 av en av tillsatt utredning. Överlämnandetomfattade även remissyttranden och avsåg frågan om anmälares anonymitetsskydd.Kommitténs arbete pågår fortfarande. Under vårsession framställdes eninterpellation (, nr 78) och tre enkla frågor (, nr 135och 137, samt , nr 156) angående åtgärder för att förhindra barnmisshandelm. I interpellationen av i (c) togs bl. a. uppfrågan om åtgärder för att skapa anonymitetsskydd för personer som på grund avmisstanke om barnmisshandel anmäler detta till vederbörande myndighet.Interpellationen och frågorna besvarades i ett sammanhang av statsrådet (, nr 51 s. 40 f.). I svaret erinrade statsrådet såvittgällde anonymitetsskyddet om sekretesslagens bestämmelser och om att fråganhuruvida ändringar behövdes i gällande bestämmelser övervägdes avoffentlighets- och sekretesslagstiftningskommittén. I motionen refereras inledningsvis vissa uppgifterur utredning om förekomsten av barnmisshandel. Ianslutning därtill erinrar motionärerna om att de i andra sammanhangaktualiserat behovet av föräldrautbildning, hälsokontroll av förskolebarn ochförbättrad barntillsyn. Motionärerna förklarar att man vet att endast enliten del av alla barnmisshandelsfall kommer till myndigheternas kännedom.Enligt motionärerna beror detta sannolikt bl. a. på att den som vet ellermisstänker att barnmisshandel förekommer underlåter att anmäla detta av rädslaför att själv drabbas av repressalier eller obehag. Motionärerna finnersekretesskyddet för den som anmäler barnmisshandel KU 1971: 61 6 varasvagt och lagbestämmelserna oklart formulerade. Motionärerna hänvisar till JO:sovan intagna uttalande om sekretesskyddet för anmälare i barnavårdsärende. Deanser det vara otillfredsställande, att en anmälare inte kan redan vid anmälningstillfälletgaranteras att hans namn inte kommer att utlämnas. Enligt motionärerna minskardetta sannolikt benägenheten att underrätta barnavårdsmyndigheterna ommisstänkta fall av barnmisshandel. För att underlätta för dessa myndigheter attså tidigt som möjligt få kännedom om fall av barnmisshandel anser motionärernaatt reglerna öm sekretessskydd bör ändras så att en anmälares identitet aldrigutlämnas om han inte själv samtycker därtill. har uppmärksamheten alltmerariktats på det problem som barnmisshandeln utgör. Enighet råder om att åtgärdermåste övervägas i skilda avseenden i syfte att bereda barnen ökat skydd motövergrepp från föräldrar och andra vårdare. Förevarande motion tar upp ett avproblemen i detta sammanhang, nämligen frågan om sekretesskydd för den som göranmälan till om barnmisshandel eller eljest lämnarupplysningar i sådant ärende. Gällandebestämmelser i sekretesslagen ger möjlighet att vägra part attta del av handling som visar vem som gjort anmälan eller eljest lämnatupplysningar i ärende rörande barnavård eller ungdomsvård. Härför krävs dockatt det föreligger grundad anledning att anta att den anmälde skall missbrukakännedom om anmälaren eller den som lämnat upplysningar till skada för denneeller annan person. Det finns således inte någon ovillkorlig rätt för anmälareeller upplysningsgivare till sekretesskydd. Som JO påpekat 1970avgjort ärende har inte heller rätt att utan föregåendeprövning av sekretessfrågan lämna ut namnet på sådan person. JO framhöll därvidatt denna prövning skall ske oberoende av om vederbörande särskilt påkallatsekretesskydd eller inte. Denreglering av sekretessfrågan som föreligger genom de nuvarande bestämmelserna isekretesslagen grundar sig på en avvägning mellan två intressen. Ett effektivtförverkligande av samhällets barnavård förutsätter att enskilda utan risk förskada skall kunna lämna upplysningar som behövs som underlag.för beslut om omhändertagande.A andra sidan är principen om parts rätt till insyn i allt material som kan habetydelse i hans ärende utomordentligt väsentlig ur rättssäkerhetssynpunkt.Olika meningar kan givetvis råda om den avvägning som i detta fall gjorts mellande båda berörda intressena är den 'bästa. Heladen svenska sekretesslagstiftningen är föremål för översyn genomden tillkallade offentlighets- och sekretesslagstiftningskommittén. har också efter direktivens med- KU 1971: 61 7 delandefått särskilt uppdrag att överväga frågan om anmälares anonymitetsskydd. Denav motionärerna aktualiserade frågan är sålunda redan föremål för särskiltövervägande inom ramen för den pågående prövningen av de alknänna principernapå sekretessområdet. Utskottet är inte berett att tillstyrka att frågan utbrytsur detta sammanhang, som enUgt utskottets mening ger garantier för att den fården aMsidiga prövning dess vikt påkallar. Med hänsyn härtill bör denförevarande motionen inte föranleda någon åtgärd från sida. Påanförda skäl hemställer utskottet att avslårmotionen 1971: 553. Närvarande:herrar i (s), i Luttra (c), (). (), (), (), herrar (), i (s). (), i (c) i (m), iEskilstuna (s), (), i * (s) och (). *Ej närvarande vid justeringen.