bet · FU01SoU31 · 1971-12-31 00:00:00 — Socialutskottetsbetänkande nr 1971 SoU 1971: 31 betänkande i an]edm*ng av motioner omneurologi och perifer kärlkirurgi vid lasaretten m. m. 1) I motionen1971: 353 av () yrkas att måtte hos Kungl. Maj:tbegära att får i uppdrag att uppgöra en plan för inrättande avneurologiska kliniker vid centrallasaretten. 2) I motionen1971: 795 av m. fl. (m, c) yrkas att hos Kungl. Maj:tmätte hemställa att Kungl. Maj:t vidtager sådana åtgärder att den periferakärlkirurgin snabbt utvecklas samt att nya avdelningar för denna specialitetinrättas vid de större sjukhusen. I motiveringen för yrkandet irhotionen 1971: 353 om neurologi vid centrallasaretten framhålls inledningsvisatt neurologin (läran om nervsystemet och dess sjukdomar) sysslar med mångaolika och vanliga sjukdomstillstånd organiska nervsjukdomar såsom multipelskleros (MS) och Parkinsons sjukdom samt vidare epilepsi, besvärande huvudvärkeller yrsel, hjärnblödning och skallskador och att dessa sjukdomstillståndofta ger betydande sociala återverkningar i form av nedsatt arbetsförmågaeller annat handikapp. Motionären påpekar att, bortsett från universitetsklinikeroch regionsjukhus, finns neurologisk kUnik endast på ett centrallasarett,nämligen i . Erfarenheterna från framhålls det i motionen tyder pä att en neurologisk klinik kan innebära både förbättrad värd och,totalt sett, lägre kostnader. SärskUt värdefullt ur kostnadssynpunkt är attverksamheten inom neurologin i hög grad kan bedrivas i form av öppen vård,vilket för de medicinska klinikerna kan betyda avlastning beträffande t. ex.hjärnblödningsfallen och för kirurgiklinikerna avlastning beträffande t. ex.skallskador efter trafikolyckor. Genom utredning inom en öppenvårdsenhet förneurologisk värd blir det vidare ofta möjligt att undvika inläggning påmedicinsk eller kirurgisk vårdavdelning. Motionären framhåller att en fullt effektiv neurologiskklinik behöver både värdplatser för sluten vård och en organisation för öppenvård. Vid en successiv utbyggnad torde det emellertid vara möjligt att i förstaskedet nöja sig med en klinik för öppen vård. Härvid erinrar motionären om attdet numera finns möjlighet att anställa en specialist i överläkarställning förenbart öppen vård. 1 1971.12 saml. SoU1971: 31 2 I motiveringen för yrkandet i motionen 1971: 795 omperifer kärlkirurgi påpekas att de sjukdomar som leder till kärlskador blirallt vanligare diabetes, kärlsjukdom och artärsjukdom vilket leder tillatt antalet amputationer på gmnd av kärlskador också blir allt fler. Härefterframhåller motionärerna att det torde vara möjligt att med nuvarandeoperationsteknik, främst företrädd av docenten , undvika upp till30 "/o av de amputationer som utförs, om det på sjukhusen fannstillgång pä läkare som kunde utföra kärlkirurgiska operationer även i de yttre(perifera) delarna av lemmarna. finns endast vid en tjänst inrättad för huvudsakligen perifer kärlkimrgi. Omutbyggnaden av olika medicinska specialiteter vid lasaretten m. m. består av i princip tre slagssjukhus nämligen lasarett, sjukstugor och sjukhem. Enligt 6 § 1 mom.sjukvårdslagen (1962: 242) benämnes sjukhus lasarett, om det är avsett förvärdbehövande oberoende av fallets svårare eller lindrigare art, ochsjukstuga, om det företrädesvis är avsett för mindre krävande vård. Sjukstugafår ha högst 30 vårdplatser. EiUigt 6 § 6 mom. sjukvårdslagen benämnes sjukhussjukhem om det till huvudsaklig del är inrättat för vård av långvarigtkroppssjuka, lättskötta psykiskt sjuka, konvalescenter eller jämförligavärdbehövande. Dåden nuvarande sjukhusorganisationen började växa fram dominerades den avodelade lasarett d. v. s. lasarett med endast en överläkare ochsjukstugor. Härjämte förekom specialsjukhus av olika slag(tbc-sjukvårdsanstalter, epidemivårdanstalter, barnbördshus, barnsjukhus,vanföreanstalter för ortopedisk vård, mentalsjukhus). Genom de medicinskaframstegen har en allt längre gående specialisering bland läkarna bliviterforderlig. Detta har lett till att de odelade lasaretten kommit att framståsåsom alltmer otidsenliga. De har delats, d. v. s. flera överläkartjänster har inrättats.Till en början nöjde man sig med två, en för medicin och en för kirurgi. Snartbefanns dock behov föreligga även av en specialist i röntgendiagnostik och såtillkom överläkartjänster för denna specialitet. Allteftersom har anspråk restspå anestesiologisk service, vilket haft till följd att särskild överläkare ianestesi anställts vid flertalet lasarett. De minsta delade lasaretten brukarkallas normallasarett. Ett sådant har i allmänhet fyra överläkare,specialiserade i medicin, kirurgi, röntgendiagnostik och anestesiologi.Allteftersom anspråken växer på god specialiserad sjukvård ökar antaletspecialavdelningar vid normallasaretten, t. ex. med kliniker för långtidsvård.Vid många normallasarett finns konsultläkare anställda för vissa specialiteter dessa är inte heltidsanställda och har inga egna kliniker utan biträder på debefintliga. SoU1971: 31 3 Inom varje sjukvårdsområde (landstingskommunrespektive kommun som ej tillhör landstingskommun) har vid minst ett lasarettinrättats ett större antal kliniker för olika specialiteter, såsomkvinnosjukdomar-förlossningar, medicinska bamsjukdomar, ögonsjukdomar, öron-,näs- och halssjukdomar, ortopedi, vuxenpsykiatri, barn- och ungdomspsykiatri m.fl. Ett sådant lasarett bmkar kallas centrallasarett. Denna benämning är intejuridiskt fixerad till ett lasarett med visst bestämt antal överläkare utanendast en i praktiken bmkad beteckning på det mest specialiserade lasarettetinom sjukvårdsområdet. Centrallasaretten kan därför vara olika utbyggda inomskilda sjukvårdsområden. I större sjukvårdsområden har centrallasaretten somregel ett större antal specialavdelningar än inom mindre. Antalet torde inteunderstiga tolv men kan uppgå till 20 eller fler. Genom att någon exaktdefinition inte finns av begreppet centrallasarett förekommer stundom delademeningar om vUka lasarett som bör betraktas som centrallasarett. Ipraktiken förekommer även övergångsformer mellan det regelrättanormallasarettet med fyra specialiteter och . Sålunda finnsåtskilliga lasarett med fem eller flera specialiteter. Denallt längre drivna specialiseringen inom kroppssjukvården aktualiserade fråganom att koncentrera de mera avancerade specialiteterna till ett fåtalcentrallasarett och låta dem betjäna flera sjukvårdsområden. Ettsjukvårdsområde är i regel för litet för att kunna tjäna som underlag för endylik specialklinik. Förslag till en rationell organisation av denna vårdutarbetades av region värdsutredningen (SOU 1958: 26) och på grundval av dessförslag framlades riksdag prop. 1960: 159 med riktlinjer i ämnet.Förslaget, som godkändes av (SU 1960: 189), innebär, att riket förden högspecialiserade kroppssjukvården indelas i sju s. k. sjukvårdsregioner,, , , ,, och Umeåregionen. Invånarantaleti regionerna beräknades är 1970 uppgå till högst 1 500 000 ()och lägst 680 000 (Umeåregionen). Despecialiteter, som enligt propositionen bör anordnas regionvis, är neurokimrgi,neurologi, thoraxkimrgi, viss kardiologi, plastikkirurgi, urologi, barnkimrgi,radioterapi, dermatologi och reumatologi. Även s. k. käkcentraler förordadeskomma till stånd regionvis. Decentrallasarett, vilka avses skola förses med kliniker för ifrågavarandespecialiteter, bmkar betecknas regionsjukhus och utgör sålunda en fjärde typ avlasarett. De är i regel undervisningssjukhus för läkarutbildningen. Statsmakternahar inte ansett det föreligga skäl att genom lagstiftning regleraregionsjukvården utan denna avsågs komma tUl stånd genom frivilligt samarbetemellan sjukvårdshuvudmännen. SoU 1971: 31 4 statsmakternavelat binda huvudmännens val av samarbetsformer för ändamålet, varför fullfrihet råder härvidlag. Genomden mentalvårdsreform, som genomförts fr. o. m. , har skapats ännu entyp av lasarett. Genom denna reform har begreppet mentalsjukhus avskaffats ochdessa sjukhus hänföres nu till lasarettskategorin. Detta innebär att dettillkommit en lasarettstyp, nämligen lasarett för uteslutande psykiatrisk vård.Pä syftar dock reformen till att denna typ av specialsjukhus skallförsvinna. Den psykiatriska akutsjukvården avses skola meddelas vid de vanUgalasaretten, i första hand vid centrallasaretten. Den psykiatriska långtidsvårdenavses skola meddelas vid sjukhem. Man har också för framtiden att räkna med enviss samorganisation av den somatiska och den psykiatriska långtidsvärden. År1970 vidtogs ändringar i sjukvårdslagen (1962: 242) för tillämpning fr. o. m.den 1 januari 1971 innebärande att flera överläkare representerande olikamedicinska specialiteter skall kunna finnas vid samma kUnik med en av dem somklinikchef och att läkare vid sjukhus skall kunna svara även för öppen vårdutanför sjukhus (prop. 1970: 42, 2LU 30). I undantagsfall skall överläkartjänstkunna inrättas även för ändamål som inte motsvaras av viss godkänd specialitet,dvs. medicinsk specialitet upptagen i kungörelsen (1969: 422) medtillämpningsföreskrifter tiU lagen (1960: 408) om behörighet att utövaläkaryrket. Beträffandesjukhusläkartjänsterna gäller med enstaka undantag att de inte får inrättasutan medgivande (17 § sjukvårdslagen). Motivet till detta ärden knappa tillgången på läkare som gör att de tUlgängliga krafterna måstereserveras för de mest angelägna behoven. Riksplaneringenbeträffande sjukvården omhänderhas under avsocialdepartementets sjukvårdsdelegation (riksdagsberättelse S 14)samt av på verksplanet. Sjukvärdsde-legationen i vilken finnsföreträdare både för sjukvårdshuvudmännen och för statliga myndigheter som haransvar för sjukvård, arbetsmarknad, utbildning och samhällsekonomi har tilluppgift att följa utbyggnaden av sjukvårdsresurserna i landet och verka för ensamordning av sjukvårdsplaneringen. På ankommer att handläggafrågor rörande riksplanering av verksamhetsgrenarnas omfattning, inriktningoch aUmänna uppbyggnad med beaktande särskilt av säväl de enskUdas behov avvård som behovet av samordning av landets vårdresurser och tillgången påutbUdad arbetskraft samt att följa och stödja den regionala och lokalaplaneringen. Sjukvårdsdelegationensoch verksamhet beträffande planeringen innebär emellertid intenågon inskränkning i de kommunala huvudmännens befogenheter i fråga omsjukvårdens planering. Sjukvården är i första hand en uppgift och somkonsekvens härav ankommer det pä de kommunala huvudmännen attupprätta och fastställa planer för värdområdet. Sjukvårdens och socialvårdens planerings- ochrationaliseringsinstitut (Spri) har tUl uppgift att främja, samordna ochmedverka i huvudmännens planerings- och rationaliseringsinstitut inom bl. Huvudmän för institutet är staten och en stiftelse, ivUken samt , och kommuneringår som medlemmar. En arbetsgrupp knuten till Spri har i slutet av september1971 avgivit en rapport innehållande förslag till principiella riktlinjer förhälso-och sjukvårdsplanering. Rapporten är avsedd att utgöra underlag förarbetet inom en av sjukvärdsdelegation tillsatt arbetsgruppför sjukvårdsplaner. Rapporten innehåller förslag om en koncentration av denslutna akutsjukvården till ett fåtal service- och vårdanläggningar samt endecentralisering av viss sluten långtidsvård och öppen vård. En stmkturering avverksamheten inom hälso- och sjukvården på fyra nivåer med skilda uppgifterföresläs. På nivå 1 skall ges enbart öppen vård, primärvård, som omfattar bådehälsovård och sjukvård. På nivå 2 skall ges sluten vård motsvarande den somges vid ett normallasarett. På nivå 3 skall ges både sluten och öppen vård medtillgång till de resurser som motsvarar de som finns vid ett centrallasarett.På nivå 4 skall finnas den högspecialiserade vård som motsvarar den som ges viddagens regionsjukhus. Pä nivåerna 3 och 4 skall bl. a. neurologin vararepresenterad. behandling av frågan om neurologins utbyggnad, m.m. I det av regionvårdsutredningen år1958 avgivna betänkandet "Regionsjukvården. Riksplan för samarbete inomspecialiserad sjukvård" (SOU 1958: 26) vUket betänkande låg tiU grundför förslagen i förenämnda prop. 1960: 159 med förslag tUl riktlinjer för regionsjukvårdensutbyggande m. m. anfördes om neurologin att den var en del av den internamedicinen men hade starka förbindelser med psykiatri och psykologi.Regionvårdsutredningen anförde att den fann det betydelsefullt, attspecialiseringen över huvud taget ej drevs längre än nödvändigt. Utredningenanförde emellertid vidare, att de tekniska framstegen inom den neurologiskadiagnostiken hade nått dithän, att dess utövning krävde ingående kunskaper igrundvetenskaperna fysik, anatomi och fysiologi, vUka endast kunde förvärvasoch vidmakthållas av den som enbart inriktat sig därpå. Antalet erforderliga vårdplatser för hela denneuromedicinska vården uppskattades av utredningen till 12 å 16 per 100 000invånare, varvid utredningen dock var benägen att som ett förstahandsmälrekommendera den lägre av dessa siffror. Pä regionplanet borde enligtutredningen SoU 1971: 31 6 anordnasendast så många neurologiska vårdplatser, som med hänsyn till lämpligklinikstorlek borde ifrågakomma. Övriga platser ansåg utredningen böratillkomma vid de större centrallasaretten. Såsom lämplig klinikstorlekföreslogs 60 vårdplatser. Föredragandedepartementschefen anförde i prop. 1969: 159 bl. a. följande. Frän läkarhåll har stundom gjorts gällande, att denmedicinska neurologin är av så stort värde för invärtesmedicinarensverksamhet, att den icke bör utbrytas ur internmedicinen. De skäl, som avutredningen åberopats för att ge neurologin en självständig ställning, haremellertid genomgående godtagits vid remissbehandlingen av betänkandet. Ävenför egen del är jag övertygad om att det såväl ur medicinsk synpunkt som avpraktiskt-orgaiusatoriska skäl är erforderligt med neurologiskaspecialavdelningar för diagnostik och behandling av svårare nervsjukdomar. åsikt kräver neurologin en utbyggnad både på region- ochlänsplanet. Till denna uppfattning kan jag helt ansluta mig. Vårdbehovet ärnämligen å ena sidan mycket omfattande, å andra sidan starkt differentierat.Endast omkring hälften av det sammanlagda antalet neurologiska fall harberäknats behöva vård på specialavdelningar, och endast en mindre del av dessakräver för utredning och behandling det kvalificerade samarbete mellan välutbildad neurolog samt neurokirurg, neurofysiolog, neuroradiolog och andraspecialister, som kan erbjuda. Viktigt är enligt min meningatt vid dimensioneringen av de neurologiska regionklinikerna vederbörlighänsyn tages till säväl den med förändringen av befolkningensålderssammansättning följande ökningen av hjärnans kärlsjukdomar som det medtrafikskadornas ökning stigande behovet av vårdplatser för svårareparaplegifall. Departementschefens uttalande föranledde inte någonerinran vid utskottsbehandlingen (SU 1960: 189) av propositionen. Underär 1969 genomförde en undersökning, RUPRO 69, avseendesjukvårdshuvudmännens planer för utbyggnad av sjukvärden under tidsperioden19681975. I vad avser speciaUster i neurologi för akutvård har antalet tjänsterberäknats öka från 1968 till 1975. Yttrandenöver motionen 1971:353 om neurologi Yttranden har efter remisser avgivits avsocialstyrelsen och . Härjämte har från inkommit en skrivelse, vari förbundet gör vissa påpekandenbeträffande yttrandet från . a. följande. När det gäller den neurologiska sjukvården liksomövrig hälso- och sjukvård är en förutsättning för en adekvat fördelning avresurserna SoU1971: 31 7 attriktlinjer finns att tillgå när det gäUer vårdens stmkturering till olikanivåer. Dessa riktlinjer bör utarbetas centralt och tiUhandahåUas huvudmännengenom råd och anvisningar som sedan kan utgöra underlag för huvudmännensplanering. Vadden öppna sjukvården beträffar pågår utredningar beträffandevissa delar av hithörande problematik fördeliung-en i stort mellan samhälletsolika sjukvårdsnivåer och den närmare ut-formiungen av den öppna vården. Ävenbeträffande sjukhusvården planeras en motsvarande utredning med sikte i förstahand på gränsdragningen mellan olika funktionsområden och härmed sammanhänganderesursfrågor. Dettaövergripande utredningsarbete befinner sig ännu på planeringsstadiet.Socialstyrelsen har emeUertid funnit att planläggningen i fråga om vissa grenarav sjukvården bör ges prioritet. TiU dessa har den neurologiska sjukvårdenansetts höra. Styrelsen har därför i särskild ordning studerat den neurologiskanivåproblematiken med utgångspunkt från bl. a. tillgänglig patientstatistikoch har ett program för utbyggnad av vårdgrenen i fråga under arbete. Beträffandedagsläget vill styrelsen anföra att alla patienter med neurologiska åkommor,som kräver sjukhusvård, redan nu torde beredas vård på sjukhus ehum den intealltid meddelas på neurologisk klinik. Man bör därvid beakta att alla läkare isin grundutbildning får undervisning i neurologi liksom att vissa överläkarevid de invärtesmedicinska klinikerna har ett neurologiskt kunnande. Fullständigaresurser för diagnos och behandling inom den neurologiska verksamheteninnefattar bl, a, tillgång till, förutom neurologer, även neurokirurger,neuroradiologer och neurofysiologer. Dessa neurologiska block finns att tillgåpä regionsjukhusen. För den neurologiska värden på centrallasarettsnivå öppnarden ändrade sjukvårdslagen redan nu möjligheter genom att en överläkare medneurologisk inriktning kan knytas till medicinklinik. Kring denna överläkarekan sedan en neurologisk funktion i öppen och sluten vård byggas upp. Såsomframgår av ovanstående pågår alltså inom ettutredningsarbete som även innefattar den neurologiska värden på centrallasarettsnivä. a. följande. Vad motionären anfört om det i förhållande tillDanmark och låga antalet neurologiska kliniker och värdplatser innebärinte, att huvudmännen i vårt land underlåtit att skapa vårdresurser för deneurologiska fallen. Den i motionen påtalade bristen är såtUlvida skenbar somspecialiteten i räknas som en del av invärtesmedicinen. Vårdresurserför neurologiska fall finns sålunda vid medicinska kliniker. Frågan om envidare utbyggnad av neurologin är därför närmast en fråga om subspecialiseringinom invärtesmedicinen. Humvida en sådan är önskvärd eller ej torde närmastankomma på att bedöma, men styrelsen (för ) finner icke anledning att skall erhålla iuppdrag att ägna särskild uppmärksamhet åt specialiteten neurologi. vänder sig mot vad ilandstingsförbundets yttrande anförts om att neurologin i räknas som endel av in- SoU1971: 31 8 värtesmedicinenoch om att frågan om en vidare utbyggnad av neurologin närmast är en fråga omsubspecialisering inom invärtesmedicinen. Förbundet framhåller attnervsjukdomar eller neurologi utgör en särskUd medicinsk specialitet och attför kompetens som specialist i invärtes-medicin och som överläkare vidmedicinsk avdelning inte krävs en enda dags utbildning i neurologi utöver denkurs, som är gemensam för alla läkare och ingår i med. Neurologförbundetpåpekar att inrättandet av neurologiska överläkartjänster vid centraUasaretteninte är en fråga som angår enbart invärtes-medicinaren. Det framhålls attpatienter med sjukdomar inom nervsystemet och med neurologiskafrågeställningar är vanliga inom mänga specialiteter och att tillgängen päkompetent neurolog är av stort värde bl. a. för läkare, som arbetar inomspecialitetema psykiatri, öron-näsa-halssjukdomar, ögonsjukdomar och medicinskrehabilitering. Förbundetanför avslutningsvis att det förväntar sig att den i pågåendeutredningen beträffande den neurologiska värdens framtida organisation vidcentrallasaretten leder tUl en positiv rekommendation och attLandsdngsförbundet aktivt medverkar till att undanröja de nuvarandemissförhållandena inom den neurologiska sjukvården. Tidigarebehandling av frågan om utveckling av den perifera kärlkirurgin Motionärerna till motionen 1971: 795 har i ensärskild motion till riksdag, 1971: 912, även hemställt om attriksdagen måtte besluta om inrättandet av en professur i perifer kärlkirurgioch att denna förläggs till lämpligt universitet med kliniska möjligheter. Idenna motion uttalas att den praktiska sjukvården för de kärlskadade skullebli bättre tillgodosedd om en professur i kärlkirurgi med inriktning pä denperifera kärlkirurgin inrättades i anslutning till något av de stora universitetssjukhusen.Utbildningsutskottet har i sitt av godkända betänkande (UbU 1971: 3,s. 1821) avstyrkt modonen. Utskottet hänvisade i motiveringen föravstyrkandet till att statsutskottet vid riksdag behandlatmotionsyrkanden rörande inrättande av en personlig professur i periferkärlkirurgi och därvid i sitt utlåtande : 132 konstaterat, att denomfattande remissbehandlingen av då föreliggande motioner i ämnet inte givitstöd för tillstyrkande från utskottets sida. Vid1970 års riksdag väcktes också en modon om inrättande av en professur i periferkärlkirurgi, vilken avstyrktes av statsutskottet.och avslogs av . (SU 1970: 88 p. 7) hänvisade tiU motiveringen 1969. Ävenvid 1966, 1967 och riksdagar har väckts motioner med likartadeyrkanden som motion, vilka samtliga motioner avstyrkts avstatsutskottet. SoU 1971: 31 9 Yttrandenöver motionen 1971: 795 om perifer kärlkimrgi Yttranden har efter remisser avgivits avsocialstyrelsen och . Socialstyrelsenframhåller att den perifera kärlkimrgin inte är att betrakta som en särskildspecialitet utan som en teknik, som måste behärskas inom ett flertal olikaspecialiteter allmän kirurgi, neurokimrgi, ortopedisk kirurgi, thoraxkirurgioch urologisk kirurgi. Ikonsekvens härmed framhåller gäller för undervisningensdel, att undervisning i sådan teknik meddelas i första hand inom dethoraxkirurgiska, allmänkimrgiska och ortopedisk-kirur-giska klinikerna påundervisnings- och regionsjukhusen. Socialstyrelsenerinrar härefter om att det genom en ändring av sjukvårdslagen (1962: 242) fr.o. m. skapats förutsättningar för inrättande av mer än enöverläkartjänst inom samma klinik genom att tjänster får inrättas förverksamhetsområden. Möjlighet finns sålunda numera att såsom skettinom utan inrättande av särskild specialklinik ochsålunda inom befintlig klinikorganisation tillgodose önskemål om specialiseradeenheter under ledning av särskUd överläkare. Härigenom torde lika gott resultatkunna ernås som genom inrättande av särskild specialklinik ävensom de nackdelaren alltför splittrad klinikorganisation kan medföra undvikas. Därest sålundasjukvårdshuvudmännen framlägger sakligt väl motiverade förslag om inrättande avspecialiserade enheter inom befintlig klinikorganisation för periferkärlkimrgi, är beredd att stödja desamma på samma sätt somskett för Malmös del. Det bör därvid dock erinras om att bedömningen av omsärskUd satsning skall ske på ett visst verksamhetsområde som alltid är enfråga om avvägning i förhållande till andra, kanske lika eller än merangelägna ändamål. framhåller, attkärlkirurgin har ett mycket vitt tillämpningsområde inom kirurgin. DengenereUa tillämpningen och integreringen i övrig kirurgi av såväl kärlkirurgi iallmänhet som den s. k. perifera kärlkirurgin utgör fortsätter förbundet ett mycket starkt motiv för åtgärder att främja utbUdningen pä detta område föralla kirurger och en naturlig form härför är i samband med läkarnas vidareutbildning.Förbundet anför att det förutsätter, att detta behov kommer att beaktas vidareutbildning. Medhänsyn till kärlkirurgins tillämpning inom de flesta kirurgiska specialiteternaär det enligt landstingsförbundet inte rationellt att inrätta särskUdaavdelningar för sådan verksamhet, inte ens om de begränsas tiU periferkärlkirurgi. Däremot sägs det vidare i yttrandet kan det tänkas vara avvärde vid större sjukhus, där särskUda behov föreligger, att någon läkarespecialinriktar sig på kärlkirurgi, vilket i så SoU 1971: 31 10 faUbör ske inom ramen för den kimrgiska klinikens verksamhet. Landstingsförbundethänvisar härvid till möjligheten eiUigt sjukvårdslagen och sjukvårdskungörelsenatt om behov därav föreligger subspecialisering kan ske genom att vid enoch samma klinik mer än en överläkartjänst inrättas.