bet · FU01JuU16 · 1971-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 16 är 1971 JuU 1971:16 betänkande i anledning av motion omstraffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå annan person i nödsituation. I motionen 1971:173 av herrBörjesson i (c) yrkas att måtte i skrivelse till Kungl.Maj:t hemstäUa om förslag till en allmän bestämmelse i kapitel ombrott mot liv och hälsa om skyldighet att bistå annan i nödsituation i enlighetmed vad i motionen anföres. TiU stöd för yrkandet framhållermotionären att det enligt urgammal svensk rättsuppfattning är en självklarmoralisk phkt för envar att efter förmåga bistå annan som är i nöd. Då någonhäremot svarande generell juridisk plikt ej existerar i svensk rätt, föreliggerenligt motionärens mening en bristande överensstämmelse mellan den allmännarättsuppfattningen och lagens bestämmelser meUan moralisk och juridisk phktför den enskilde. Rättsligt ansvar kan t. ex. icke - hur moraliskt förkastligthandlingssättet än må vara utkrävas av den som underlåter att rädda annanfrån att drankna, även om det kunnat ske utan fara eller uppoffring för honomsjälv, eller av den som vägrar att ställa sin bil till förfogande för transportav livsfarligt skadad eller ens av den som vägrar att i nödsituation ställa sintelefon till förfogande för tillkallande av polis eller läkare. Den sålundagällande ordningen är enligt motionären uppenbart stötande för det allmännarättsmedvetandet. Han anser att de mvändningar som främst rests mot införandetav straffbestämmelser på detta område väsentligen har hänfört sig tillförmodade svårigheter att utforma regler av denna art och till bevissvärighetervid tillämpningen. Sådana synpunkter är emellertid enhgt motionärens meningicke av principiell art men bör givetvis beaktas vid en kommande utredning.Hänsyn bör enligt motionären också tas till att lagstiftning i ifrågavarandehänseende införts i och ; den norska lagens stadgande utgör enligtmotionären en god förebild. Beträffande de fullständiga motionsskälen hänvisas tillmotionen. Omtryckning: S. 10, kläm. Står: 1971:11. Gällande rätt m. m. Enhgt gällande svensk rätt finnsicke någon allmän skyldighet att bistå den som befinner sig i fara.Underlåtenhet att ingripa i nödsituation kan hkväl i särskilda fall varastraffbar. Sålunda förekommer på vissa områden stadganden om skyldighet attvara verksam för att avvärja eller begränsa olyckor. Ett dyhkt stadgande som riktar sig tUl medborgarna iallmänhet finns i 11 § brandlagen: "Uppstår brand eller är överhängandefara därför och kan ej den, som varsnar branden eller faran eller eljest fårkunskap därom, genast släcka branden eUer undanröja faran, skall han varskodem, vilkas liv eUer egendom är i fara, samt tillkalla hjälp." Straff förden som bryter mot detta stadgande har föreskrivits i 16 § samma lag. Enligt 43 § vägtrafikförordningen får vägtrafikant, sommed eller utan egen skuld haft del i uppkomsten av trafikolycka, icke genom attavlägsna sig från olycksplatsen eller eljest undandraga sig att i mån avförmåga medverka till de åtgärder, vartill olyckan skähgen föranleder, såsomomhändertagande av skadad person. Denna bestämmelse är emellertidstraffsanktionerad endast i begränsad utsträckning. Straffstadgandet i 5 §trafikbrottslagen innebär, såvitt nu är av intresse, att den, som visserligenkvarstannar på olycksplatsen men undandrager sig att lämna hjälp åt skadad,icke kan ätkommas med straff. 1 62 § sjölagen stadgas, att befälhavare, som anträffarnågon i sjönöd, är skyldig att, såvitt det kan ske utan allvarlig fara för detegna fartyget eller de ombordvarande, lämna aU den hjälp, som är möjlig ochbehövlig för att rädda den nödställde. Om befälhavare i annat fall fåttkännedom om att någon är i sjönöd eller har erhållit kunskap om någon fara somhotar sjötrafiken, är han med samma begränsningar skyldig att i enlighet medföreskrifter i sjönödskungörelsen vidtaga åtgärder för att rädda den nödställdeeller avvärja faran. Straff för underlåtenhet att iaktta dessa föreskrifter ärstadgat i 326 och 327 §§ samma lag. Straffet är böter eller fängelse . Enligt 223 § sjölagen åligger det vidare befälhavare påfartyg, som har stött samman med annat fartyg, dels att lämna det andrafartyget och de ombordvarande där viss hjälp för räddning om det kan ske utanallvarlig fara för det egna fartyget och de ombordvarade, dels att för detandra fartygets befälhavare uppge namnet på det egna fartyget och dess hemortsamt den ort eller hamn varifrån det kommer och dit det skaU gå. Bestämmelsernaäger enligt 222 § tillämpning även när till följd av fartygs manövrering ellerpå annat sätt ett fartyg eUer personer eUer gods på fartyget skadas av ettannat fartyg utan att fartygen stöter samman. Befälhavare som försummar vadsålunda åhgger honom dömes enhgt 327 § till böter eller fängelse i högst tvåår. Sedan bestämmelsen i rättspraxis ansetts tillämplig på handelsfartyg meninte på fritidsbåtar, har i 4 § andra stycket sjötrafikförordningen införts regler somnära motsvarar dem som enligt vad ovan sagts enligt 43 § vägtrafikförordningengäller för vägtrafikant som haft del i uppkomsten av trafikolycka. Den somuppsåtligen underlåter att fullgöra vad sålunda åhgger honom dömes till bötereller fängelse . 1 förevarande sammahang torde även få erinras om debestämmelser rörande skyldighet att avslöja eller hindra grövre brott somförekommer i 23 kap. 6 § . Underlåtenhet att ingripa i nödsituation kan vidare enligtallmänna regler vara straffbar, t. ex. såsom vållande till annans död (3 kap. 7§ ), på den grund att underlåtenheten rättsligt sett är likvärdigmed ett positivt handlande. Särskilt beaktas i detta avseende om en rättsligskyldighet att handla ålegat gärningsmannen oberoende av straffbudet. En sådanskyldighet kan föreligga på grund av stadgande i lag eller författning, såsomföräldrars och förmyndares vårdnadsplikt enligt ellerarbetsgivares åligganden enligt arbetarskyddslagen att vidtaga åtgärder tillförebyggande av olycksfall i arbete. Den kan vidare uppkomma genom myndighetsbefallning, när denna meddelas inom myndighetens kompetensområde och riktar sigtUl personer som har lydnadsplikt, eller genom åtagande på gmnd av avtal. Ävengenom tidigare faktiska åtgärder från gärningsmannens sida kan en dyhkskyldighet uppkomma. I utländsk strafflagstiftning är allmänna bestämmelser omstraff för den som underlåter att bistå annan vid livsfara m. m. icke ovanliga.Sålunda stadgar den norska strafflagen, 378 §, straff för den »som undlater,uaktet det var han muhgt uten sserlig fare eller opofrelse for ham selv ellerandre, etter evne å hjelpe den, der er i oyensynlig og overhengende hvsfare». danska strafflagen föreskrives i 185 och 253 §§ en hknande phkt, när detgäller att avvärja ett katastroftillbud som medför fara för människoliv;dessutom stadgas i 142 § en plikt att pä anmodan av därtill behörig myndighetlämna bistånd i vissa hithörande fall. Ytterhgare må nämnas finska strafflagen44 kap. 2 § och tyska strafflagen 330 c §. Under förarbetena tilltrafikbrottslagen ifrågasatte hovrätten över och om icke understraffbestämmelsen i lagens 5 § borde inbegripas jämväl den som - utan att avlägsnasig från olycksplats undandrog sig att lämna hjälp åt skadad etc.Departementschefen (prop. 1951: 30 s. 272) ansåg det emellertid icke lämpligtatt i dä förevarande sammanhang utvidga bestämmelsen på sätt hovrättenföreslagit. Frågan härom borde övervägas i samband med mera allmännabestämmelser om straff för underlåtenhet att bispringa den som skadats ellerråkat i livsfara. I sitt betänkande med förslag tillbrottsbalk upptog straffrättskommittén frågan om behovet av särskildastraffbestämmelser för underlåtenhetshandlingar som äventyrar annans liv ellerhälsa (SOU 1953:14 s. 143). Enligt kommitténs mening hade hos oss knappastframträtt något behov att, utöver vad som följer av de allmänna reglerna omunderlåtenhetshandlings jämställdhet med positivt handlande samt de nuvarandespecialbestämmelserna, särskilt stadgandet i 5 § trafikbrottslagen, upptaga enallmän bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå den som befinner sig ifara. 1 vissa fall kunde en dylik bestämmelse framstå som rent olämplig.Kommittén avstod därför från att i förslaget upptaga någon sådan allmänbestämmelse. I remissyttrande över förslaget ifrågasatte hovrätten överSkåne och om icke i borde upptagas en dyhk bestämmelse,riktad mot underlåtenhet att bistå annan vid livsfara. Vid 1958 årslagrådsremiss beträffande intog emellertid vederbörandedepartementschef samma ståndpunkt till frågan som kommittén (prop. 1962: 10 s.B 97). Vid riksdag väcktesmotioner med samma yrkande som i nu föreliggande motion. Motionerna, somhänvisades till första lagutskottet, tiUstyrktes vid utskottetsremissbehandling av och häradshövdingeföreningen medan yttrandenafrån samthga övriga remissinstanser, däribland riksåklagaren,stadsdomareföreningen, , försäkringsbolagens riksförbund samttre motororganisationer, gick i avstyrkande riktning. För egendel anförde första lagutskottet bl. a. följande. Vad gäUer det krimnalpolitiskabehovet av en allmän straffbestämmelse mot underlåtenhet att bispringanödställd torde utskottet först få erinra om att rättsordningen redan nu sörjerför erforderlig reaktion mot åtskilliga av de mest straffvärda fallen, såsom dåpersoner i ansvarsfull ställning har åsidosatt sina särskilda skyldigheter.Inom det område som lämnats straffritt synes de aUra flesta människor varaberedda att självmant prestera åtminstone så mycket som man rimligen kundefordra av dem genom en straffbestämmelse. Den som brister i hjälpsamhet, när enallvarlig nödsituation föreligger, torde också i regel få räkna med att drabbasav en kännbar, social reaktion. Vid nu angivna förhållanden förefaller det praktiskabehovet av bestämmelsen tämligen begränsat. Detta intryck har vunnit starktstöd under remissbehandlingen. Mot den föreslagna kriminaliseringen kan, som jämvälframgått under remissbehandlingen, andragas vissa allvarliga betänkligheter.Dessa sammanhänger till en del med att brottsrekvisitet finge angivas i ganskaallmänt hållna ordalag. Bestämmelsen skulle sålunda icke kunna innehålla någonnärmare precisering av vilka konkreta handlingar, som i växlande situationerkrävdes av samhällsmedlemmarna. Detta måste leda till avsevärda svårigheter fördomstolarnas rättstillämpning och än större svårigheter för de enskilda attförutse hur deras förhållningssätt inför en viss nödsituation skuUe komma att bedömas. härigenom lätt bli lidande. Det torde även med fog kunnaifrågasättas om man kan påräkna att en bestämmelse av angiven art verkligenskulle vara ägnad att frambringa ändamålsenliga mått och steg från sådanapersoner som, väl oftast av allmän oföretagsamhet eUer rådlöshet, tenderar tUlatt håUa sig passiva. Härvidlag måste särskilt beaktas att risken för olämpligaåtgärder vid omhändertagande av svårt skadade kan komma att ökas; ej .sällantorde det vara vanskhgt att utan viss fackkunskap avgöra vilket förfarande somdärvid är tillrådhgt. Med ledning av huvudsakligen de synpunkter som nuåtergivits har utskottet stannat för uppfattningen att övervägande skäl talarför den ståndpunkt tiU förevarande lagstiftningsspörsmål, som intogs i sambandmed tillkomst. Utskottet finner sig sålunda böra avstyrka detgenom motionerna framlagda förslaget. 1 enhghet med det anfördahemställde utskottet att motionerna icke skuUe föranleda någon riksdagensåtgärd. En reservant inom utskottet ansåg att borde hos Kungl. Maj;themställa om utredning avseende införande i av en bestämmelse omen allmän skyldighet att bistå annan i nödsituation, varvid särskilt bordebeaktas de ökade risker för farliga trafikolyckor som vållas av växande trafikproblem. Riksdagenbeslöt i enhghet med utskottets hemställan. Utskottet har inhämtat yttrandenöver motionen från riksåklagaren, , hovrätten för VästraSverige, Föreningen , och Motororganisationernassamarbetsdelegation. tillstyrker att en utredning verkställesav det genom motionen aktualiserade spörsmålet. Hovrätten för en utredning med den mer begränsade målsättningen att överväga fråganom att utsträcka straffansvaret enligt 5 § trafikbrottslagen. Övrigaremissinstanser avstyrker bifall till motionen. ansluter sig i aUtväsentligt till det yttrande som avgavs av Föreningen i anledning av det årets motioner i samma ämne och variförordades att den i motionerna upptagna frågan skulle bli föremål förutredning. 1 det yttrandet anfördes om behovet av en allmän bestämmelse omstraff för underlåtenhet att bistå den som befinner sig i fara följande. Den känsla av moralisk phkt attbistå människor i nöd, som kan antagas vara aUmänt förekommande, torde såsomregel vara tUl fyUest för att förmå människor att i de av motionärerna åsyftadefallen lämna bistånd, varför en straffsanktion kan synas obehövlig. Detillfällen då hjälp kan bli erforderlig inträffa enligt förutsättningarna fördet tilltänkta stadgandet helt oberoende av den presumtive hjälparens egnagöranden och låtanden. Brottet att icke lämna hjälp skulle, omstraffsanktion förefunnes, ha kraktären av ren tillfällighetsförbrytelse.Ur individualpreventiv synpunkt skulle en straffbestämmelse därför sannolikticke vara av större betydelse. Härav följer emellertid icke att en sådanbestämmelse ej ur allmänpreventiv synpunkt skulle kunna tjäna såsom ettvärdefullt stöd för människors handlande i kritiska situationer, där andramänniskor befinna sig i livsfara, och så att säga aktivera oföretagsamheten hosden presumtive hjälparen. Det kan även för den allmänna rättskänslan framståsåsom synnerligen stötande att en person, som i en situation där han utanolägenhet för honom själv kunnat värdefullt bidraga till att rädda annanmänniskas liv, icke för sin underlåtenhet att ingripa kan drabbas av någon somhelst påföljd. Med den fortgående ökningen av trafiken på våra vägar och dedärmed förbundna ökade riskerna för svåra trafikolyckor kan ifrågasättas om deni gammal inhemsk rättstradition grundade skyldigheten att ingripa med anledningav eldsvåda icke nu bör kompletteras med en allmän skyldighet att ingripa därnågon med anledning av trafikolycka befinner sig i livsfara. Beträffande utformningen av ettlagbud av den art som eftersträvas i motionerna uttalades i samma yttrande attdet kan förefalla vara en både svår och grannlaga uppgift att i lagstiftninggöra en avvägning mellan å ena sidan det intresse som för den som befinner sigi en nödsituation står på spel och å andra sidan den uppoffring som räddningenkräver. Dessa svårigheter bedömdes dock ej vara oöverkomliga. En god förebildfanns i den norska lagens stadgande på området. Därest det skulle framgå attsärskilda svårigheter förelåg att utarbeta ett stadgande med generellgiltighet, syntes det föreningen angeläget att man i varje fall eftersträvadenågon form av lösning av frågan såvitt avser trafikolyckorna. som domareföreningensålunda i sitt nu avgivna yttrande hänvisar till tillstyrkandeyttrande ifrågasätter föreningen om verkligen något praktiskt behov framträttav en allmän bestämmelse om straff för med motionen avsedd underlåtenhet.Föreningen pekar också på de svårigheter, som måste uppstå vid försök att ilagtext tillfredsställande utforma reglerom skyldighetens omfattning; dessaskall dock kunna förstås av den enskilde och tillämpas av domstolarna.Föreningen hänvisar i denna del till ett uttalande i med flerasKommentar tiU (band 1. s. 23) att de bestämningar som försökts iutländsk lagstiftning i denna fråga bhvit alltför vaga för att ge verkligledning eller, om så icke är fallet, visat sig vara i behov av korregeringar. Hovrätten för uttalar att de skäl som kanandragas mot införandeav en allmän bestämmelse om skyldighet att bistå annan i nödsituationväger över de skäl som talar för en sådan regel. härföranför hovrätten följande. Det kan utan tvivel framstå såsommycket stötande för det allmänna rättsmedvetandet att icke någon som helstpåföljd drabbar den som förhäller sig passiv i en situation, där han utan egenrisk kan ingripa för att rädda annans liv. Känslan hos allmänheten av enmoralisk plikt att inskrida i nödsituationer torde emellertid i regel varatillräckligt stark för att förmå människor att lämna bistånd, och de faU då någonvisar uppenbar likgiltighet i situationer, när annans liv står på spel, tordevara få. Den som underlåter att hjälpa i allvarliga nödsituationer måste räknamed att drabbas av en stark social reaktion. Möjligheten att dämtöver med hotom straffpåföljd aktivera en oföretagsam eller ovillig person till ingripandesynes vara begränsad. Hovrätten framhåller vidare attnågra bärande skäl för införande av en straffsanktionerad skyldighet för envaratt bringa hjälp vid trafikolycka knappast synes föreligga. Däremot anserhovrätten att det finns anledning att på nytt överväga frågan om att' utsträckastraffansvaret enligt 5 § trafikbrottslagen vilken bestämmelse ju hänför sigendast till den som haft del i uppkomsten av trafikolycka att avse icke blottden som avlägsnar sig frän olycksplatsen utan även den som undandrager sig atthjälpa skadad eller bistå nödställd. Närmare överensstämmelse med reglerna isjötrafikförordningen om åligganden vid sjöolycka skulle uppnås genom en sådanändring. Hovrätten tillstyrker därför att en utredning med en sålunda begränsadmålsättning kommer till stånd. Därvid bör enligt hovrättens mening ocksåuppmärksammas frågan om hjälparens möjlighet att få ersättning för uppkomnaskador, ur den nödställdes ansvarsförsäkring eller eljest. Riksåklagaren uttalar efter enredogörelse för frågans tidigare behandling av regering och riksdag att det,såvitt han kunnat utröna, därefter inte inträffat något som ger anledning tUlen ändrad bedömning, varför han avstyrker bifaU till motionen. , som inhämtatuppgifter från och om tillämpningen av nu aktuella, ovanbeskrivna lagrum i dessa länder, uttalar att det enligt styrelsens mening inteföreligger tillräckliga skäl att i nu införa den i motionen föreslagnalagstiftningen. Av de inhämtade uppgifterna framgår, såvitt gäUer ,att en förfrågan hos några av de mest representativa polismyndigheterna givitvid handen att hos dessa icke något faU är känt där 387 § strafflagen hartiUämpats efter 1962. 1 har enligt uppgifter från rigspohtichefenaktuella bestämmelser, 142, 185 och 253 §§ strafflagen, ytterhgt sällan kommittiU användning. I enstaka fall har dock 253 § åberopats i samband med åtal föravvikelse från olycksplats. I sådana sammanhang tillämpas dock vanligen endastbestämmelser i trafiklagstiftningen. hänvisar till detavstyrkande yttrande som samfundet i ämnet avgav tiU första lagutskottet år1963 och säger sig icke ha anledning att frångå den uppfattning som där kom tUluttryck. I yttrandet sistnämnda år uttalades bl. a. att det torde vara omöjligtatt i lagtext dra upp sådana gränser för det straffbara området att inte inom detta skulle falla situationer i vilka en underlåtenhetatt ingripa bör vara straffri samt att något praktiskt behov av den avmotionärerna föreslagna lagbestämmelsen inte framträtt. Motororganisationernassamarbetsdelegation hänvisar tiU ett av avgivetyttrande i anledning av motioner i ämnet. I det yttrandet anfördes bl.a. att det från läkarhåll framförts betänkligheter mot att låta icke utbUdade personeromhändertaga skadade. Det erinrades också om att det från polisens sida oftaframhålUts, att alltför många trafikanter samlas vid olycksplatserna ochdärigenom i en del faU genom uppställning av sina fordon skapar fara förytterligare olycksfall samt hindrar polis- och ambulanspersonals arbete. 1 motionen framställes önskemål omatt i skaU införas en allmän bestämmelse om skyldighet att biståannan i nödsituation. Som framgår av den ovan lämnade redogörelsen är enligtgällande rätt underlåtenhet att lämna sådant bistånd straffbar endast ibegränsad omfattning. Det av motionären aktuahserade lagstiftningsspörsmåletövervägdes av straffrättskommittén under förarbetena till brottsbalken.Kommittén ansåg att något behov av en allmän bestämmelse om straff förunderlåtenhet att bistå den som befinner sig i fara knappast hade framträtt hososs. 1 vissa fall kunde enligt kommittén en dyhk bestämmelse framstå som rentolämplig. Kommittén avstod därför från att i sitt förslag upptaga någon sådanallmän bestämmelse. Vederbörande departementschef intog sedermera sammaståndpunkt till frågan som kommittén, och anförde icke någon erinranhäremot vid antagandet av . Frågan om införande av en allmän bestämmelse om skyldighetatt ingripa i nödsituation har därefter varit föremål för riksdagensövervägande i anledning av motioner med väsentligen samma innehåll som i den nubehandlade. Första lagutskottet, som i ärendet inhämtade yttrandenfrån ett stort antal myndigheter och organisationer, uttalade i utlåtande övermotionerna att utskottet hyste förståelse för den humanitära instäUning somlåg tUl grund för motionärernas förslag men ansåg att frågan om en genereUsanktionering av den moraliskt sett självklara plikten att söka avvärja olyckaeller begränsa verkningarna därav måste bedömas huvudsakligen från andrautgångspunkter än de rent humanitära. Det kriminalpolitiska behovet av enallmän straffbestämmelse av det åsyftade slaget var enligt utskottet tämligenbegränsat; rättsordningen sörjde för erforderlig reaktion mot åtskilliga av demest straffvärda faUen och inom det område som lämnats straffritt antogs de flesta människor varaberedda att självmant prestera åtminstone så mycket som man rimligen kundefordra av dem genom en straffbestämmelse. Mot den föreslagna kriminaliseringen kunde också enligtutskottet andragas vissa aUvarhga betänkligheter, delvis sammanhängande med attbrottsrekvisitet finge anges i ganska aUmänna ordalag. Rättssäkerheten skullehärigenom lätt bh lidande. Vidare ansåg utskottet att det med fog kundeifrågasättas om man kunde påräkna att en bestämmelse av det angivna slagetverkligen skuUe vara ägnad att frambringa ändamålsenliga mått och steg frånsådana personer som, oftast av aUmän oföretagsamhet eUer rådlöshet, tenderadeatt häUa sig passiva. Härvidlag måste enligt utskottet särskilt beaktas attrisken för olämpliga åtgärder vid omhändertagande av svårt skadade kunde kommaatt ökas; ej sällan torde det vara vanskligt att utan viss fackkunskap avgöravilket förfarande som därvid var tUlrådUgt. Med ledning huvudsakligen av nu återgivna synpunkterstannade utskottet för uppfattningen att övervägande skäl talade för den ståndpunkttill förevarande lagstiftningsspörsmål som intogs i samband med brottsbalkenstiUkomst. Utskottet avstyrkte således bifall till motionsförslaget. Riksdagenbeslöt i enUghet härmed. finner för sin del att det under den tidsom förflutit sedan motionsspörsmålet senast prövades av inteinträffat något som bör föranleda ett annat bedömande. Denna uppfattning harvunnit starkt stöd under utskottets remissbehandling. Utskottet avstyrkersåledes bifaU tiU motionen. attriksdagen avslår motionen 1971:173. Stockhohn På justitieutskottets vägnarASTRID Närvarande: (), fröken (),fröken (), herrar (), (), Larfors (s), iVäxjö (c), i (s). i (fp), (), fruHjehn-WaUén (s), (vpk), herrar i (fp) ochWijkman (m).