bet · FU01JuU26 · 1971-12-31 00:00:00 — De beräknade kostnaderna för ett målsöverflyttande till hemvistlandet för lagföring torde sålunda komma att tjänasom en naturlig regulator av strömmen av framställningar om åtal förbagatellförseelser. Vidare bör erinras om den möjlighet Kungl. Maj:t och efter Kungl. Maj:ts bemyndigande RÄ har att med stöd av 2 kap. 5 § BrBunderlåta att meddela åtalsförordnande för utom riket begånget brott, när brottetsbagatellartade karaktär gör att åtal inte kan anses påkallat. Allmän åklagarekan också utnyttja reglerna om åtalsunderlåtelse och därigenom medverka tillatt lagföring här i landet av trafikanter som utomlands gjort sig skyldigatill endast bagatellartade trafikförseelser inte sker i onödigt stor omfattningoch framför allt inte kommer tiU stånd när lagföring skulle medföra orimligautredningskostnader. Jagkan inte heUer dela trafikmålskommitténs uppfattning att promemorieförslaget idenna del innebär en onödig kriminalisering av trafikförseelser. Enförutsättning för lagföring för de utomlands begångna förseelser som avses härär att den trafikregel som överträtts har en motsvarighet i svensktrafikstraffrätt. Förslaget innebär således i princip inte att man i svenskrätt utvidgar det straffbara området. Å andra sidan kommer en ändring i svensklag som innebär en avkriminahsering automatiskt att slå igenom också inom dennya lagens område. Jagföreslår i enlighet med det anförda, att bestämmelserna om straff föröverträdelse av trafikföreskrift i de i det föregående nämnda författningarna jämte angivna straffbestämmelse i trafikförsäkringslagen i princip görstillämpliga även i fråga om gärning som har begåtts utomlands utan att det skernågon begränsning till gärningar i konventionsstat. En bestämmelse i ämnet börsåsom har föreslagits i promemorian tas upp i 2 § i den nya lagen. Somjag har nämnt kräver trafikbrottskonventionen, att konventionsstatvid lagföring för sådan förseelse som nämns i punkterna 47 i bilaga I tillkonventionen skall beakta de materiella trafikregler somgäller på gärningsorten. Det är också tydligt att när det gäller trafikförseelserav detta slag liksom över huvud taget förseelser mot bestämmelserna i nyssangivna svenska trafikförfattningar det inte kan komma i fråga att bestraffa enutomlands begången förseelse annat än i fall då denna innefattar överträdelseav en motsvarande föreskrift i lagen på gärningsorten. I 2 §promemorieförslaget har i enlighet härmed angetts att de ifrågavarande svenskastraffbestämmelserna skall tUlämpas endast i fråga om sådan utomlands begångengärning varigenom en motsvarande trafikföreskrift i gärningslandet haråsidosatts. Förslaget har i denna del inte rönt några erinringar underremissbehandlingen och även jag biträder förslaget. I specialmotiveringenåterkommer jag till frågan om den närmare innebörden av uttrycket"motsvarande föreskrift". Jaghar tidigare nämnt att det i promemorieförslaget finns särskildastraffbestämmelser för överträdelse av utländsk trafikföreskrift, som inte harnågon motsvarighet i svensk lag. De föreslagna bestämmelserna är föranleddadels av önskemålet att få tiU stånd gemensam nordisk lagstiftning om lagföringav trafikförseelser inom , dels av konventionens krav att överträdelseav föreskrift angående sådana förhållanden som anges i punkterna 47 ikonventionens bUaga 1 skall kunna bestraffas i hemviststaten även om det idenna stats lag inte finns någon motsvarande föreskrift. Förslageti denna del har inte mött andra invändningar under remissbehandlingen än attdet föreslagna maximistraffet, böter högst , av en remissinstans haransetts vara för lågt i fråga om vissa av de förseelser som bestämmelsenomfattar. Bestämmelseni 2 § promemorieförslaget kommer att gälla endast fall då den utländskatrafikregel som har överträtts har sin motsvarighet i en svensktrafikföreskrift. medlemsstater har visserligen i storutsträckning samma eller likartade trafikregler, men inom de områden som berörsi punkterna 47 i konventionens bUaga I finns bestämmelser i andramedlemsstaters trafiklagstiftning som inte har någon motsvarighet i svensk rätt.För att skall kunna uppfylla konventionens krav att hemviststaten skallha möjlighet att lagfora en trafikant också när denne i annan konventionsstathar överträtt en trafikregel som inte har någon motsvarighet i hemviststatenbör 2 § promemorieförslaget, som också har föreslagits i promemorian, kompletterasmed föreskrifter om straff i viss fall för överträdelse av sådan utländsktrafikföreskrift som saknar motsvarighet bland de svenska trafikreglerna. Somframhållits i promemorian behöver dessa straffbestämmelser inte omfatta körningutan giltigt körkort (punkten 7 i konventionsbilagan), eftersom 3 § TL, sominnehåller straffbestämmelsen om olovlig körning, enligt 1 § i den nya lagenkommer att bli generellt tUlämplig JuU 1971: 26 21 pågärning som begåtts utomlands. 3 § TL i sin tur hänvisar indirekt till andrarättsregler beträffande frågan vilka fordon som är körkortspliktiga och vUkapersoner som är behöriga att framföra sådana fordon. 1 § nya lagen innebärföljaktligen att det för straffbarhet i fråga om utomlands begången olovligkörning inte krävs annat än att gärningen står i strid med de körkortsreglersom gällde på gärningsorten. Härigenom får konventionens krav på atthemviststaten även vid lagföring för olovlig körning skall beakta"trafikreglerna" på gärningsorten anses uppfyllda. Jaggodtar promemorieförslaget att nu berörda straffbestämmelser skall varaomedelbart tUlämpliga på gärningar som begås i annat nordiskt land och att deti övrigt skall ankomma på Kungl. Maj:t att i enlighet med avtal med främmandestat förordna att bestämmelsen skaU tillämpas också i förhållande tUl denstaten. En grundläggande bestämmelse för internordiska förhållanden bör tasupp i en särskUd paragraf (3 §) och en fullmaktsbestämmelse av angivet slag ien efterföljande paragraf (4 §). Avden föreslagna lagens konstruktion följer, att den nu berörda bestämmelsen i 3§ blir subsidiär i förhållande till 1 och 2 §§. Till-lämpningsområdet för 3 §torde därför bli begränsat till specialregler för mera bagatellartadeförseelser. Under dessa förhållanden kan jag inte dela uppfattningen att detföreslagna maximistraffet, böter högst , är för lågt. Med en sådanstraffskala torde man å andra sidan inte behöva befara att i något fallsträngare straff kommer att utdömas än som skolat följa på gärningen, omlagföring hade skett i gärningslandet eller om ansvar hade ådömts enligt 2 § iden nya lagen. Också i fråga om straffskalan biträder jag därför promemorieförslaget. Svenskrätt intar den principiella ståndpunkten att svenska straffbestämmelser skalltUlämpas i fråga om utomlands begången gärning oberoende av om denna varstraffbar enligt den lag som gällde på gärningsorten. Det uppställs m. a. o.inte något allmänt krav på s. k. dubbel straffbarhet. Trafikbrottskonventioneninnehåller visserligen en bestämmelse om dubbel straffbarhet (art. 2.1), mendenna innebär endast att konventionsstat inte får göra framställning omlagföring med stöd av konventionen i fall då gärningen inte är straffbar både idet egna landet och i hemviststaten. Bestämmelsen utgör sålunda inte någothinder för domstol i konventionsstat att döma tUl ansvar för utomlandsbegånget trafikbrott, när dubbel straffbarhet inte föreligger. Ipromemorian har övervägts, om det för utomlands begångna trafikbrott bör i densvenska lagen föreskrivas att ansvar får ådömas här i landet endast omgärningen var straffbar också enligt lag som gällde på gärningsorten. Därvidhar anförts, att en bestämmelse av sådant slag skulle utgöra en nyhet i svenskrätt och skulle innebära ett principiellt ställningstagande på ett snävtavgränsat område till ett problem som JuU1971: 26 22 harbetydligt större räckvidd. Stötande konsekvenser av att krav på dubbelstraffbarhet inte uppställs i fråga om trafiklagstiftningen skulle enligtpromemorian kurma förhindras genom den särskilda åtalsprövning som i regelskall ske enligt 2 kap. 5 § BrB vid utomlands begångna brott. Övervägandenautmynnar i uppfattningen att man inte nu bör göra en särreglering påtrafikstraffrättens område av frågan om dubbel straffbarhet.Promemorieförslaget innebär i enlighet härmed, att svensk medborgare ellerutiänning med hemvist i kan dömas till ansvar för utomlands begångenöverträdelse av sådan trafikföreskrift som anges i lagförslaget, även näröverträdelsen inte var straffbelagd enligt lagen i gärningslandet. Förslagetfår betydelse i fråga om sådana av den nya lagen omfattade brott som enligthittills gällande gmndsatser inte ansetts över huvud taget vara omfattade avsvensk strafflagstiftning när de begås utomlands. Av särskUd betydelse ärfrågan om dubbel straffbarhet vid rattonykterhet, eftersom motsvarighet tilldetta brott saknas i åtskilliga främmande länder. Förslageti promemorian att i viss del utvidga den svenska trafikstraffrätten att gällaäven brott som begås utomlands utan att ställa upp krav på dubbelstraffbarhet har starkt kritiserats av de flesta remissinstansema. Det hardändd framhåUits bl. a. att allmänheten skulle få särskilt svårt att förstå attde svenska reglerna om rattonykterhet skulle gälla även i fall då förfarandetvar straffritt på gärningsorten. Man har inte ansett, att särskUdåtalsprövning enligt 2 kap. 5 § BrB kan ersätta en regel om krav på dubbelstraffbarhet. Ett par remissinstanser anser att en regel om dubbelstraffbarhet är särskilt angelägen även när det gäller smitning fråntrafikolycksplats. Föregen del anser jag i och för sig att starka skäl talar för att frågan om dubbelstraffbarhet i dess helhet tas upp tUl en förutsättningslös prövning med siktepå en reglering av spörsmålet inte bara för trafikstraffrättens del utan inomstraffrätten över huvud taget. Så kan emellertid av naturliga skäl inte ske idetta sammanhang. Frågan kan däremot komma att aktualiseras i samband medövervägandena rörande tiUträde tUl konvention ombrottmålsdoms internatio-neUa rättsverkningar. Ett ställningstagande tUlproblemet i hela dess vidd fömtsätter ett föregående utredrdngsarbete.Resultatet av ett sådant arbete bör inte onödigtvis föregripas, och från densynpunkten kan man hysa tvekan om lämpligheten av att nu genomföra enspecialreglering på det begränsade område som trafikstraffrätten utgör. Frånsakliga synpunkter måste dock den kritik som har framförts mot promemoriansförslag i denna del anses tungt vägande. Förslaget kan få ogynnsammakonsekvenser i vissa fall. SärskUt när det gäller rattonykterhetsbrottet ingerdet betänkligheter att undantagslöst tUlämpa också ifall då lagen på gärningsorten över huvud taget inte straffbelägger detta slagsförseelser. I denna del inne- JuU 1971: 26 23 bärförslaget dessutom en avvikelse från HD:s ståndpunkt i det tidigare anmärktarättsfallet NJA 1967 s. 409. Trafikbrotten har över huvud taget en speciellkaraktär och har typiskt sett särskUt stark anknytning tUl den ort där debegås. Jag kan under dessa förhållanden inte finna att det möter några störrebetänkligheter eller iimebär något äventyrligt föregripande av framtidaställningstaganden att i förevarande lag införa en generell bestämmelse om kravpå dubbel straffbarhet när det gäller lagföring här i landet för sådanagärningar som omfattas av lagen. Jag förordar därför att en sådan bestämmelsetas upp i en särskUd paragraf i den nya lagen (5 §). 7.1.3Övriga lagstiftningsfrågor med anledning av trafikbrottskonventionen Den med anledning av ett svenskt tillträde tUlkonventionen här föreslagna nya lagen om straff för trafikbrott som harbegåtts utomlands aktualiserar frågan om behovet av följdändringar i annanlagstiftning. I80 § 2 mom. vägtrafikkungörelsen (1951: 743) finns föreskrifter om skyldighetför bl. a. domstol att sända underrättelse tUl körkortsregistret, närkörkortsinnehavare fällts tiU ansvar för vissa förseelser. I promemorianföreslås att dom, varigenom trafikant enligt 3 § den föreslagna lagen hardömts för överträdelse av utländsk trafikföreskrift, vUken saknar motsvarighethär i landet, inte skaU rapporteras till körkortsregistret men att uppgifttill registret skall lämnas i vanlig ordning om dom, varigenom någon med stödav 1 eUer 2 § i den föreslagna lagen har bestraffats här i landet förtrafikbrott utomlands. En remissinstans anser att underrättelseplikt börföreligga också när körkortsirme-havare har dömts enligt 3 § i den föreslagnalagen. Föregen del ansluter jag mig till promemorians förslag att skyldigheten att sändaunderrättelse tiU körkortsregister inte skall föreligga i fråga om ådömt straffför brott mot 3 § den nya lagen. angivna begränsning iunderrättelseskyldigheten föranleder ändring i 80 § 2 mom.vägtrafikkungörelsen. Frågan om denna ändring torde senare komma att anmälas avchefen för . Utöver vad nu sagts synes den nyalagen inte föranleda några följdändringar i annan lagstiftning. Ettsvenskt tUlträde till trafikbrottskonventionen ger emellertid anledning attundersöka behovet av ändringar i processlagstiftningen. Konventionenmedför förpliktelse för hemviststaten att ta emot och granska varjeframställning om lagföring. Därefter står emellertid hemviststaten fri attvidta de åtgärder som föreskrivs i den inhemska lagstiftningen (art. 4).Framställning om lagföring behöver således inte nödvändigtvis leda tUl åtal,utan hemviststatens myndigheter kan t. ex. JuU 1971: 26 24 lägganer förundersökningen eller besluta att inte väcka åtal. Konventionenföranleder följaktligen i denna del inte några lagändringar. Konventionendrar upp vissa gränser för gärningsstatens befogenheter, när framställning omlagföring har skett. Gärningsstaten får då inte längre vidta åtgärder förlagföring av gärningsmannen. Denna rätt återfås, om hemviststaten meddelar attden inte har vidtagit någon åtgärd med anledning av framställningen.Gärningsstaten får också tUlbaka rätten, om framstäUningen återkallas på grundav senare inträffade omständigheter och återkallelsen sker innan förhandling imålet har inletts i första instans i hemviststaten (art. 5). Enligt20 kap. 6 § RB är åklagare i princip skyldig att åtala för brott, som hör underallmänt åtal. Fastän frågan inte har reglerats i lag förekommer det emellertidredan nu att åtal för brott som har begåtts i och har förarUettfömndersökning här "överförs" till och väcks i främmande stat därgärningsmannen har sitt hemvist. I fall då så sker, torde få anses attåtalsplikten enligt svensk rätt är uppfylld. I45 kap. 1 § tredje stycket RB föreskrivs, att nytt åtal inte får väckas motden tUltalade för gärhhig, för vilken han redan står under åtal. Bestämmelsenär formellt tUläm]3lig endast då åtal har väckts vid svensk domstol. Idepartementspromemorian uttalas, att svenska åklagare i enlighet med gmndernaför denna bestämmelse i praktiken torde anse sig förhindrade att väcka åtalhär i landet, när åtal för samma gärning har väckts i annat land efter svenskåklagares begäran om lagföring där. Enligt promemorian torde det därför intekrävas någon lagstiftningsåtgärd med anledning av innehållet i art. 5 ikonventionen. Några remissinstanser anser dock, att åklagarens befogenheter attväcka åtal i sådant fall bör regleras genom en uttrycklig bestämmelse i RB. Enligtmin mening saknas det anledning att lagstifta i denna fråga. Den praxis som harutbildats på gmndval av våra nuvarande regler är väl förenlig medkonventionsförpliktelserna enligt art. 5. RÅ har tidigare meddelat särskUdaanvisningar för förfarandet vid begäran om lagföring i annat land (cirkulär C34). Dessa blir tUlämpliga också på framställningar som grundas på förevarandekonvention. I den mån det behövs ytterligare bestämmelser eller anvisningarkan dessa meddelas i samma ordning. Det kan tUläggas att frågan om åklagaresåtalsplikt utreds av åtalsrättskommittén (Ju 1971: 55), som enligt sinadirektiv också har att uppmärksamma att åtal i viss utsträckning bör ktmnaunderlåtas på gmnd av intemationeUa överenskommelser. 7 föreskrivs att handlingar, som har upprättats i gärningsstaten resp.hemviststaten, skall ha samma rättsliga verkan i den andra staten som om dehade upprättats av den statens myndigheter. Med handling avsesförundersökningsprotokoll och liknande. Artikeln synes inte böra föranledanågon lagstiftningsåtgärd från svensk sida. JuU 1971: 26 25 Art. 14 i konventionen innehåller bestämmelser omvUka handlingar som bör vara fogade vid framställning om lagföring ochverkställighet. Sålunda skall vid framställning om lagföring fogas bl. a.förhörsprotokoll, utdrag av brottsregister, skisser och fotografier samtavskrift av de lagbestämmelser som är tUlämpliga på fallet i gärningslandetjämte tUlämpliga preskriptionsbestämmelser. Hemviststaten kan begära kompletterandeupplysningar (art. 16). Förfarandetför överförande av trafikmål från ett nordiskt land tUl ett annat är reglerat idet samarbetsavtal om lagföring i annat nordiskt land som har ingåtts mellan dehögsta åklagarmyndighetema i de nordiska länderna (RÅ:s cirkulär C 65).Avtalets bestämmelser gäUer alla slags brott och blir sålunda automatiskttUlämpliga på sådant överförande av trafikmål som grundas på den enhetliganordiska lagstiftningen. Bestämmelser i sådana frågor som nämns i art. 14 och16 torde för övriga trafikmål kunna meddelas i administrativ ordning. Framställningom lagföring eller verkstäUighet skall enligt art. 15 sändas resp. mottagas avkonventionsstaternas justitiedepartement. Övriga meddelanden skall utväxlas påsamma sätt eller direkt mellan vederbörande myndigheter i konventionsstaterna.Det är tUlåtet för konventionsstat att avvika från dessa regler. Avvikelseskall anmälas tUl generalsekreteraren. Skriftväxlingmellan myndigheter i de nordiska länderna bör liksom tidigare ske direkt mellanmyndigheterna. Framställningar till eller från utomnordiska stater bör försvensk del i enlighet med tidigare praxis förmedlas på diplomatisk väg. Dennaavvikelse från huvudregeln i art. 15 bör anmälas till Europarådetsgeneralsekreterare enligt art. 15.4. Den fortsatta skriftväxlingen medutomnordiska länder bör ske direkt mellan vederbörande åklagarmyndigheter.Detta gäller även underrättelse från hemviststaten om åtgärder som harvidtagits med anledning av framställning (art. 18). Inteheller art. 17, som reglerar rättshjälp i samband med trafikbrottskonventionenstillämpning, föranleder någon lagstiftning. Konventioneninnehåller också särskUda bestämmelser om rättegångskostnader (art. 22 och23). Dessa bestämmelser bygger på principen att varje konventionsstat skall taut kostnaden för förfarandet i sin stat enligt egna regler. Rättegångskostnadenskall sedan stanna på den stat i vilken den har uppkommit. Dessa regler stämmeröverens med gäUande svensk rätt och påkallar alltså inte några lagstiftningsåtgärder. 7.1.4Särskild åtalsprövning vid brott som begåtts utomlands Åtal för brott som har förövats utom får iprincip väckas endast efter förordnande av Kungl. Maj:t eUer den Kungl. bemyndigat att meddela sådant förordnande. I vissa fall fordras dock JuU 1971: 26 26 Det gäUei i fråga om brott som har förövats på svenskt fartygeller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tUlhördebesättningen på sådant fartyg, vidare brott som har begåtts av krigsman påområde däir avdelning av krigsmakten befann sig och brott som har förövats avsvensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt intresse (2kap. 5 § andra stycket BrB). Med stöd av 2 kap. 5 § BrB har IL4 genom brev den18 bemyndigats bl. a. att förordna om åtal för brott som harförövats i , , eller eller på fartyg eller luftfartygi reguljär trafik mellan dessa länder. Iskrivelse har RÅ hos Kungl. Maj:t hemställt om sådanlagändring att åtal för brott som har förövats i annat nordiskt land eller påfartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan nordiska länder får väckasutan särskilt förordnande. Förslaget avser brott över huvud taget och är intebegränsat att gälla endast trafikbrott. RÅ:s framställning har behandlats iden förut nämnda departementspromemorian. I denna läggs fram förslag till lagom ändring av 2 kap. 5 § BrB, grundat på RÄ:s framställning. Promemorieförslagethar i allmänhet tillstyrkts av remissinstanserna, i vissa fall dock underfömtsättning att krav på dubbel straffbarhet införs. En av remissinstansernaanser att sådant krav i varje fall bör införas beträffande trafikbrott. AvRÅ:s skrivelse framgår, att framställningar om åtalsförordnande för brott somhar begåtts i annat nordiskt land regelmässigt bifalls av honom.Åtalsprövningen torde i förevarande fall i praktiken inte fylla något ändamål,givetvis beroende på att strafflagstiftning och rättstUl-lämpning i så storutsträckning är enhetiiga inom . Vissa olikheter finns dock fortfarande,bl. a. inom trafikstraffrätten. I det föregående har jag föreslagit en regelom krav på dubbel straffbarhet för beivrande här i landet av trafikbrott somhar begåtts utomlands. Genom en sådan regel minskas behovet av särskildåtalsprövning ytterligare, som de önskemål som vissa remissinstanserhar framfört om generellt krav på dubbel straffbarhet blir tillgodosedda på etti sammanhanget mycket betydelsefullt område. Jag vill också erinra om vad jagi det föregående (avsnitt 7.1.2) har uttalat om behovet att i en nära framtidgöra en översyn av bestämmelserna om svensk domstols behörighet i brottmål medavseende på frågan i vad mån krav på dubbel straffbarhet bör uppställas. Medhänsyn till nu anförda förhållanden föreslår jag, att från kravet på särskildåtalsprövning för brott som har begåtts utomlands görs undantag för brott somhar förövats i nordiskt land och i viss omfattning brott som har förövatsombord på transportmedel i trafik mellan nordiska länder. I promemorieförslaget har undantagsregeln angetts omfatta brott JuU 1971: 26 27 somhar förövats i , , eUer eller på fartyg ellerluftfartyg i reguljär trafik mellan dessa länder. Som hovrätten för VästraSverige har framhållit bör bestämmelsen avse även brott som har förövats påfartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan och något av de andranordiska länderna eller i sådan trafik mel lan delar av en och samma nordiskastat, även när brottet förövats unde» det fartyget eller luftfartyget befaimsig på internationellt område Undantagsregeln bör införas i 2 kap. 5 § andrastycket BrB, som i samband därmed bör undergå en redaktionell omarbetning. Regler om preskription av åtal och av ådömd påföljdfinns i 35 kap. BrB. Reglerna, som har i huvudsak samma innehåll sommotsvarande bestämmelser strafflag, bygger på principen attsamhället inte bör ingripa mot brott eller låta verkställa påföljd lång tidefter det att brottet begicks eller lagföring skedde. Detnordiska samarbetet rörande verkställighet av straff har aktualiserat fråganom enhetliga straffrättsliga preskriptionsregler i de nordiska ländema.Nordiska straffrättskommittén tog upp frågan till behandling och ladei ett betänkande av (NU 1967: 15) fram resultatet av sina övervägandenrörande möjligheterna att nå större nordisk rättslikhet på området. Kommitténbehandlade frågor om preskriptionstider vid åtalspreskription, preskriptionvid flerfaldig brottslighet, preskriptionstidens början, preskriptionsavbrott,preskription av enskilt åtal samt preskription av ådömt straff och vidkonfiskation. Man har inom kommittén enats om att föreslå i allt väsentligtlikformiga regler. Beträffande den närmare innebörden av kommitténs förslaghänvisar jag tiU redogörelsen i avsnitt 4.2. Kommittéförslagethar redan lett till ändrade preskriptionsregler i . Den nya danskalagstiftningen, som genomfördes , stämmer i huvudsak överens med vadkommittén har föreslagit. I och har förslag till ändradlagstiftning på detta område utarbetats. Dessa förslag ansluter sig helt tillkommitténs rekommendationer. betänkande om preskription har i behandlats i denförut nämnda departementspromemorian. I promemorian föreslås, att regeln i 35kap. 5 § BrB om framskjuten utgångspunkt för preskriptionstiden vid upprepadgrövre brottslighet upphävs. Vidare föreslås att de i 35 kap. 8 § BrBföreskrivna preskriptionstiderna för ådömt fängelsestraff förkortas.