bet · FU01LU10 · 1971-12-31 00:00:00 — sedanen särskild civilrättslig skyddslagstiftning genomförts, och jag anser detinte uteslutet att ett näringsrättsligt ingripande kan bli aktuellt om dencivilrättsliga regleringen visar sig otillräcklig. Underremissbehandlingen har yppats något olika meningar i frågan när encivilrättslig lagstiftning beträffande hemförsäljning bör genomföras. Desakkunniga anser, att det inte erbjuder några svårigheter att ta upp frågantill omedelbar behandling. Denna ståndpunkt har i allmänhet godtagits avremissinstanserna. Från några håll har dock ifrågasatts om det inte vorebättre att avvakta resultatet av det reformarbete som pågår på den allmännaköprättens och avtalsrättens områden i syfte att stärka konsumenternasrättsskydd i allmänhet. Andra anser att den föreslagna lösningen bara bör blitemporär i avvaktan på en omarbetning av köplagen. Önskemål har också framförtsi fråga om inriktningen av det fortsatta utredningsarbetet på köprättensområde, t.ex. att förutsättningarna för ett system med generellt öppet köpskall utredas. Föregen del anser jag att det föreligger ett så påtagligt behov av skydd förkonsumenterna vid hemförsäljning, att en lagstiftning på detta område börgenomföras möjligt. Jag kan i likhet med de sak-kurmiga inte finnaannat än att det går att avgränsa en sådan lagstiftning så att man inteföregriper en samlad lösning av de centrala förmögenhetsrättsliga problem somär under utredning. De erfarenheter som en speciallagstiftning omhemförsäljning ger kan tas till vara vid det fortsatta arbetet påkonsumentköprättens område i stort. Leder detta arbete till en särskildkonsumentköplag, framstår det som naturligt att specialreglerna omhemförsäljning förs in i en sådan lag, om inte de regler som kan komma attgälla för konsumentköp i allmänhet är tillräckliga för att skydda konsumenternaäven mot de olägenheter som sådan försäljning för med sig. Medanledning av de önskemål som förts fram om det fortsatta arbetet påkonsumentköprättens område vill jag erinra om vad jag har sagt om attköplagssakkunniga har i uppdrag att förutsättningslöst pröva behovet avsärskilda regler till skydd för konsumenterna. Man kan utgå från att desakkunniga därvid kommer att pröva också sådana tankegångar rörande innehålletav den framtida konsumentköprätten som framförts under remissbehandlingen avförevarande förslag. Frånnågra håll har anförts farhågor för att en reglering efter de grundlinjer somde sakkunnigas förslag bygger på med en begränsning av köparens bundenhet skulle minska respekten för avtal i allmänhet. För min del finner jag dessafarhågor överdrivna. Förslagets syfte är att eliminera verkningarna av attköparen just vid hemförsäljning typiskt sett befinner sig i ett underläge. Detfår förutsättas att information i massmedia och annan konsumentupplysningkommer att göra lagstiftningens tillämpningsområde klart för konsumenterna. finnsdärför inte anledning tro att en lagstiftning på detta särskilda område skullepåverka uppfattningen om avtals bindande verkan på andra områden. Ilikhet med den alldeles övervägande delen av remissinstanserna anser jagdärför att de sakkunnigas förslag kan läggas till grund för en lagstiftning iämnet. Somhar framgått har utredningsarbetet bedrivits i nordiskt lagsamarbete. Sålundaföreligger i ett kommittébetänkande med förslag till lagstiftning om rättatt frånträda avtal som har ingåtts vid hemförsäljning. Förslaget harremissbehandlats och man synes kunna räkna med att det kommer att leda tilllagstiftning. I är arbetet alltjämt på utredningsstadiet, men även därföreligger ett intresse för lagstiftning av det slag som de svenska sakkunnigahar föreslagit. I , där frågan har behandlats i ett kommittébetänkande,är det mera ovisst om någon civilrättslig lagstiftning kommer till stånd,eftersom man där redan har näringsrättsligt förbud mot hemförsäljning med vissaundantag. Vad angår de avtalstyper på vilka lagstiftningenskall tillämpas föreslår de sakkunniga att den skall omfatta dels köp av lösegendom, dels s. k. abonnemangsavtal, dvs. avtal varigenom någon åtar sig attunder en tidsperiod eller tillsvidare vid återkommande tillfällen tillhandagåannan med underhåll eller tillsyn av egendom, undervisning och andra liknandetjänster. Under remissbehandlingen har förslaget i denna del i allmänhetlämnats utan erinran. Från några håll har emellertid framförts önskemål omundantag för vissa varugrupper, nämligen s. k. dagligvaror, tidningar ochtidskrifter samt bilar. Förslagetatt dagligvaror, som ungefär torde motsvara varusortimentet i den vanligalivsmedelshandeln, skall undantas från lagstiftningen motiveras främst med atthemförsäljning av sådana varor utgör ett värdefullt komplement tillförsäljningen från fasta försäljningsställen. Jag delar i och för sig dennauppfattning. Hemförsäljning av livsmedel sker emellertid vanligen mot kontantbetalning. Jag kommer i det följande att föreslå, att avtal som fullgjorts påömse sidor vid köparens sammanträffande med säljaren eller dennes ombud inteskall omfattas av lagstiftningen. Det föreligger med en sådan avgränsningenligt min mening inte något praktiskt behov av att särskilt undantadagligvaror från den föreslagna lagstiftningen. Så torde inte heller varafallet i fråga om tidningar och tidskrifter. Vadangår bilförsäljning kan jag inte finna att den i något väsentligt hänseendeskiljer sig från försäljning av andra mera dyrbara kapital- varor.Jag anser därför att försäljning av bilar bör omfattas av lagen. Inte heller iövrigt fitms enligt min mening skäl att göra något undantag såvitt gällerförsäljning av lös egendom. Ihuvudsak samma behov av konsumentskydd som föreligger vid hemförsäljning av lösegendom torde göra sig gällande också i fråga om avtal som under motsvarandeförhållanden ingås mellan en företagare och en konsument om tillhandahållandeav fortlöpande tjänster, t. ex. tillsyn eller service av en anläggning. Jagbiträder därför de sakkunnigas förslag även i denna del och vill isammanhanget erinra om att ett avtal kan avse både försäljning av lös egendomoch vissa tjänster som säljaren skall utföra i anslutning därtill, t. ex. avtalom en korrespondenskurs som omfattar både undervisningsmateriel ochhandledning. Däremot bör uppenbarligen inte anställningsavtal kunna frånträdasav arbetsgivaren under åberopande av förevarande lagstiftning. Desakkunniga har föreslagit, att försäkringsavtal inte skall omfattas av lagen.Denna ståndpunkt biträds eller lämnas utan erinran av det stora flertaletremissinstanser, bl. a. försäkringsinspektionen. Däremot föreslår statenskonsumentråd och TCO att även ackvisition av försäkringar i hemmen bör fallaunder lagen. Föregen del vill jag i likhet med de sakkunniga erinra om att det enligt 302 §lagen om försäkringsrörelse åligger försäkringsbolags styrelse ochverkställande direktör att övervaka att anskaffning av ansökningar omförsäkring hos bolaget sker på sätt som överensstämmer med god försäkringssed.Kungl. Maj:t kan enligt samma lagrum meddela närmare föreskrifter angåendeanskaffningsverksamheten och kan därvid också förordna att frågor om dennaverksamhet skall handläggas av en av Kungl. Maj:t utsedd nämnd.Försäkringsbolagen har träffat frivilliga överenskommelser omanskaffningsverksamheten, och något behov av föreskrifter enligt 302 § lagen omförsäkringsrörelse har inte visat sig föreligga. Skullemissförhållanden ge sig tillkänna i samband med anskaffning av försäkringar ihemmen och på liknande platser ger dock nämnda bestämmelse tillräckligamöjligheter till ingripanden. Med hänsyn härtill biträder jag förslaget attförsäkringsavtal inte skall omfattas av den nu aktuella lagstiftningen. Ifråga om avtalsparternas ställning innebär de sakkunnigas förslag att lagenskall gälla vid yrkesmässig försäljning. Vidare krävs att vad som förvärvas äravsett huvudsakligen för privat bruk. Dessa förslag har genomgående godtagitsvid remissbehandlingen och vid de nordiska departementsöverläggningarna, ochjag har inte någon invändning mot dem. Jag återkommer i specialmotiveringentill den närmare innebörden av den nu angivna avgränsningen av lagstiftningen. Vadangår de förhållanden under vilka konsumenten företar rättshandlingen förordarde sakkunniga, att endast fall då köparen har avgett anbud eller antagande svarpå anbud iegen eller annans bostad skall inbegripas under lagstiftningen. De sakkunnigaär visserligen medvetna om att det kan föreligga ett behov av skydd förkonsumenterna också vid annan uppsökande försäljning än sådan som sker ihemmen. De anser emellertid att en speciallagstiftning av detta slag, vilkeninnebär avvikelser från de avtalsrättsliga principer som annars gäller, intebör ges vidsträcktare tillämpningsområde än som är oundgängligen nödvändigt ochatt man därför f. n. inte bör gå utanför området för hemförsäljning i merainskränkt mening. Försäljning i säljarens eller tredje mans bostad omfattasdock av de sakkunnigas förslag. Underremissbehandlingen har framkommit önskemål både om ett snävare och om ettvidare tillämpningsområde för lagstiftningen. Några remissinstanser, bland demindustriförbundet, anser att lagen i enlighet med Nordiska rådetsrekommendation bör omfatta endast de fall då säljarens besök hos köparen skerutan anmodan från denne. hänvisar till att köparen i regelinte torde få leverans så länge han inte är definitivt bunden av sinrättshandling och att det därför är ett konsumentintresse atttillämpningsområdet inte görs för vidsträckt. Däremot förordas från företrädareför konsumentintressena att lagstiftningen vidgas att omfatta all försäljningsom inte sker från ett av säljaren inrättat fast försäljningsställe. Dennaståndpunkt intar bl. a. LO, som anser att konsumenten också utanför bostadenhar svårt att värja sig mot påträngande försäljning, t. ex.tillfällighetsförsäljningar, mässförsäljningar och försäljningar i samband medpensionärsutflykter, på arbetsplatser och i skolor. I ett annat yttrande pekassärskilt på sådana tillställningar som säljare anordnar på t. ex. biografer.Från något håll hävdas att även försäljning per telefon bör inbegripas underlagen. Behovav särskilt skydd för köparen föreligger otvivelaktigt främst i de fall dåsäljaren oombedd uppsöker köparen i dennes bostad. Köparen saknar då i regelmöjligheter att göra erforderliga jämförelser i fråga om pris och kvalitet pådet slags vara det gäller. Normalt befinner han sig då också i ett psykologisktunderläge gentemot säljaren. Dessa skäl gör sig givetvis inte gällande medsamma styrka när initiativet till säljarens besök har tagits av köparen själv.Som de sakkunniga har framhållit skulle det emellertid kunna medföra betydandebevissvårigheter, om man undantog sådana fall från lagstiftningen. Mot en sådanordning talar också risken för att försäljare skulle söka kringgå lagen genomatt skaffa sig en anmodan från köparen att besöka denne, t. ex. vid ettöverrumplande telefonsamtal strax före besöket. Jag delar därför de sakkunnigasuppfattning att lagen generellt bör gälla när försäljningen sker i köparensbostad. Utöverhemförsäljning i angivna bemärkelse förordar de sakkunniga, som förut harnämnts, att lagstiftningen skall omfatta också rättshandlingar som sker vidköparens sammanträffande med säljaren De har härvid särskilt tänkt på tillställningar där någon efteröverenskommelse med ett företag bjuder in vänner och bekanta till sitt hem föratt sälja företagets varor. Förslaget i den delen har i allmänhet lämnats utanerinran under remissbehandlingen. Enligt min uppfattning befinner sigkonsumenten i nu åsyftade fall normalt i en situation liknande den somföreligger när säljaren uppsöker konsumenten i dennes egen bostad. Jag ärdärför ense med de sakkunniga om att lagstiftningen bör omfatta all försäljningsom sker i köparens eller annans bostad. Somskäl för att begränsa lagstiftningen till försäljning i köparens eller annansbostad åberopar de sakkunniga främst att hittillsvarande erfarenheter inte gerbelägg för att försäljning under andra förhållanden har gett upphov till merabetydande olägenheter från konsumentskyddssynpunkt. Vidare framhålls att, iden mån skyddsbehov föreligger, man kan förvänta att arbetsgivare eller annanhuvudman för den lokal som det är fråga om ingriper med förbud mot försäljning. Föregen del biträder jag den under remissbehandlingen framförda uppfattningen attskyddsbehovet vid försäljning på köparens arbetsplats samt på sjukhus, skoloroch liknande lokaler normalt är i huvudsak detsamma som i köparens eller annansbostad. Enligt min mening föreligger det en påtaglig risk för att sådanaförsäljningsformer får ökad utberedning om de lämnas utanför lagstiftningenstillämpningsområde. Att lita till ingripande från lokalinnehavarens sida föratt förhindra alltför aggressiva försäljningsmetoder synes mig knappast tillräckligt. Detfinns ytterligare en mera oenhetlig grupp av försäljningsmetoder där detskyddsbehov som kan åberopas gör sig gällande i växlande utsträckning. Jagtänker här på sådana tillfällighetsförsäljningar av olika slag som redovisas iremissyttrandena från konsumenthåll. Det kan gälla försäljning i samband medutflykter eller biografföreställningar som säljaren arrangerar, försäljning itillfälligt förhyrda lokaler till vilka hushållen inbjuds genom annonser ellergruppförsändelser, försäljning i anslutning till utställningar, mässor,offentliga tillställningar, basarer osv. Beträffande sådana försäljningargäller ofta nog att köparen i större eller mindre grad saknar möjligheter attjämföra pris, kvalitet och service på konkurrenternas varor. har hantill och med otillräckliga möjligheter att granska vad som bjuds ut. Depsykologiska faktorerna är däremot i hög grad varierande. Man kan peka på attden som lämnar sin bostad för att besöka en mässa eller biografförsäljning ärpå ett annat sätt beredd att möta försäljningserbjudanden än den som uppsöks aven försäljare i sitt hem och att han normalt har möjlighet att utan vidarelämna lokalen. Så är emellertid inte alltid fallet. Enligt vad LO har upplyst isitt remissyttrande förekommer det en typ av pensionärsutflykter, därdeltagarna tror att det rör sig om en vanlig utflykt men därdet under lunch- eller kaffepausen förekommer en mycket påträngandeförsäljningsverksamhet. Under sådana omständigheter föreligger tydligen bådeöverraskningsmoment och svårigheter att komma ifrån försäljaren. I detta ochliknande fall kan konsumenten också komma i ett psykologiskt underläge i ochmed att han har blivit bjuden på det ena eller det andra. Andra personer i dengrupp som konsumenten ingår i kan i sådana fall också snarare påverka honom attköpa genom att de själva gör inköp än vara ett stöd mot försäljarensövertalningsförsök. Tillfällighetsförsäljningar medför över huvud taget störrefrestelser till impulsköp än vanlig butiksförsäljning. Jag anser därför att detockså med avseende på den grupp av försäljningsmetoder som jag nu har behandlatfinns ett konsumentskyddsbehov av samma slag som vid hemförsäljning i egentiigmening. Ienlighet med nu anförda synpunkter delar jag den under remissbehandlingen frånkonsumenthåll framförda uppfattningen att lagstiftningens tillämpningsområdebör vidgas i förhållande till de sakkunnigas förslag. Att åstadkomma en föralla tänkbara fall helt tillfredsställande gränsdragning stöter uppenbarligenpå stora svårigheter. Enligt min mening uppnår man en från saklig synpunktgenomsnittligt sett lämplig och tillräckligt klar avgränsning genomatt låta lagen bli tillämplig i fråga om all försäljning som sker på annanplats än säljarens eller hans ombuds fasta försäljningsställe. Beträffande dennärmare innebörden av uttrycket fast försäljningsställe återkommer jag ispecialmotiveringen. Ensärskild fråga är huruvida lagstiftningen, på sätt som har ifrågasatts underremissbehandlingen, bör omfatta också försäljning som sker per telefon. Jag ärmedveten om att ett behov av skydd för konsumenterna kan föreligga även här.Av naturliga skäl torde emellertid denna försäljningsform inte ha någon störreutbredning. Skyddsbehovet lär också vara mindre än vid de försäljningsformersom jag har behandlat, eftersom den konsument som inte är intresseradför köp lätt kan avbryta samtalet. Bortsett härifrån skulle det stöta på storapraktiska svårigheter att föra in telefonförsäljning under den nu aktuellalagstiftningen. Jag återkommer till frågan om hur skyddet rättstekniskt skallutformas men vill förutskicka att jag har funnit den ordning som de sakkuimigahar föreslagit vara den från olika synpunkter mest lämpliga. De sakkunnigasförslag innebär som jag förut har nämnt, att köparen skall ha rätt attfrånträda sin rättshandling från försäljningstillfället och atten förutsättning för att han över huvud taget skall bli bunden av sinrättshandling är att han i samband därmed skriftligen underrättas om sina rättigheterenligt lagstiftningen. Denna metod bygger på att köparen sammanträffar medsäljaren eller dennes ombud vid försäljningen. Metoden är sålunda intepraktiskt användbar vid telefonförsäljning. Sakkunnigförslaget innebär vidare,att konsu- mentenunder en "ångerfrist" av skall kunna frånträda avtalet.Utgångspunkten för fristens beräkning skall vara sammanträffandet med säljareneller dennes ombud. Vid telefonförsäljning skulle det bli utomordentligt svårtatt bestämma utgångspunkten för fristen på ett sätt som undanröjerbevissvårigheterna. Jag är mot bakgrund av det sagda inte beredd att förordaatt lagstiftningen utvidgas att omfatta också sådan försäljning. Det äremellertid angeläget att utvecklingen på detta område noga följs. Deerfarenheter som man härigenom vinner kan tillvaratas vid det fortsatta arbetetpå konsumentköprättens område. Sammanfattningsvis föreslår jag alltså att dennu aktuella lagstiftningen skall gälla när köparen har företagit denrättshandling som enligt vanliga regler är bindande för honom vidsammanträffande med säljaren eller ombud för denne på annan plats än säljarenseller ombudets fasta försäljningsställe. En lagstiftning med syfte att begränsa köparensbundenhet av rättshandling som han företar vid hemförsäljning och likartadeförsäljningsformer kan utformas på olika sätt. De sakkunniga har diskuterattre skilda lösningar. En möjlighet är vad de sakkunniga kallar den suspen-sivametoden. Denna innebär att köparen blir bunden av sin rättshandling bara underförutsättning att han uttryckligen bekräftar den. En aiman metodär att låta köparens rättshandling bli definitivt bindande för honom, om haninte meddelar säljaren att han frånträder rättshandlingen, den s.k. resolutiva metoden. Slutligen talar de sakkunniga om den kombinerademetoden, där ångerfristen för köparen inte börjar löpa förrän säljaren eftersammanträffandet med köparen tillställer deime kopia av ordersedel eller annanliknande bekräftelse av köparens rättshandling. Med denna metod inträder överhuvud taget inte någon bundenhet för köparen innan säljaren har bekräftatavtalet, och därefter har köparen möjlighet att under viss tidrymd frånträdaavtalet. De sakkunniga har för sin del förordat en lagstiftning enligt denresolutiva metoden. Förslagethar i allmänhet mottagits positivt vid remissbehandlingen. anseremellertid att den suspensiva metoden ger konsumenten ett bättre skydd ochdärför är att föredra. Även LO ifrågasätter lämpligheten av de sakkunnigasförslag. Från något håll uttalas övervägande sympati för den kombinerademetoden. Föregen del vill jag först framhålla, att mellan den suspensiva metoden, å ena,och den resolutiva resp. den kombinerade metoden, å andra sidan, denskillnadeii föreligger att med den suspensiva metoden även den köpare som ärpassiv och oföretagsam kan komma ifrån avtalet medan de båda andra förutsätteratt köparen uttryckligen frånträder sin rättshandling. Den suspensiva metoden framstår otvivelaktigt somden metod som ger konsumenten det effektivaste skyddet men den har å andrasidan olägenheter som är betydande inte minst för konsumenterna. Som desakkunniga framhåller är det principiellt betänkligt att låta en rättshandling,som normalt är bindande, bli helt utan verkan. Eftersom det kan antas attkonsumenten själv i flertalet fall både verkligen vill bli och också anser sigvara bunden av sin rättshandling, går det nämnda systemet längre än vad som kananses påkallat från konsumentsynpunkt. Den kanske allvarligaste invändningenmot den suspensiva metoden är emellertid att den kan motverka konsumentensintressen. Metoden skapar nämligen sådan otrygghet för säljarsidan att detfinns risk för att hemförsäljning praktiskt taget kommer att upphöra eller ivarje fall begränsas i alltför hög grad. De betänkligheter som enligt vad jagtidigare har sagt kan anföras mot ett,förbud mot hemförsäljning kan enligt minmening i det väsentliga anföras också mot en generell till-lämpning av densuspensiva metoden. Medden kombinerade metoden blir köparen efter att ha mottagit en orderbekräftelseeller liknande handling från säljaren tvungen att reklamera om han vill kommaifrån sin rättshandling. Han försätts därmed i den situation där han befann sigfrån början, om den resolutiva metoden tillämpas. Det praktiska resultatet blirsålunda att avtalsslutet kompliceras utan motsvarande nytta för köparen. Dessutomuppstår med den kombinerade metoden svårigheter att fastställa den tidpunkt t. ex. då köparen har mottagit säljarens bekräftelse som bör bildautgångspunkt för ångerfristen. Somde sakkunniga framhåller har en lösning enligt den resolutiva metoden flerafördelar. Den anknyter nära till köplagens regler om öppet köp och ingerdärför inte några principiella betänkligbeter. Praktiskt sett medför den inganämnvärda förändringar i alla de fall då köparen är inställd på att fullföljaavtalet. För den seriösa hemförsäljningens del finns därför inte anledning atträkna med några nämnvärda, för konsumenten menliga effekter i form av t. ex.prisstegringar. Om köparen ångrar sig har han alltid rätt att frånträdaavtalet. Härför krävs emellertid en aktivitet från hans sida. Mot bakgrundhärav har under remissbehandlingen ifrågasatts om metoden ger konsumenten etttillräckligt skydd. Det är givet att köparens rätt att frånträda avtalet blirillusorisk, om han inte från början görs uppmärksam på sin rätt i nämndahänseende. Denna brist kan emellertid elimineras genom att säljaren, som desakkunniga föreslår, åläggs skyldighet att vid sammanträffande med köparenöverlämna en skriftiig handling, varigenom köparen underrättas om sinarättigheter enligt den nya lagen. Underlåter säljaren detta, blir köparenenligt förslaget över huvud taget inte bunden av sin rättshandling. En sådanordning tillgodoser enligt min mening rimliga krav på skydd för konsumenten. I enlighet med nu anförda synpunkter vill jag, ilikhet med de sakkunniga och det stora flertalet remissinstanser, förorda denresolutiva metoden. Denna metod har f. ö. förordats också av de övriga nordiskaländernas delegerade vid departementsöverläggningama. Detär givetvis angeläget att skapa garantier för att säljarens meddelande tillköparen om rätten att frånträda avtalet utformas i klara och entydiga ordalag.Det är också lämpligt att meddelandet utformas på samma sätt i alla fall. Motbakgrund härav synes det mest ändamålsenligt att meddelandets lydelsefastställs av Kungl. För att förebygga bevissvårigheter bör som enytterligare förutsättning för köparens bundenhet krävas, att köparen bekräftaratt han mottagit handlingen på ett exemplar av denna. I syfte att underlättaförfarandet för den köpare som vill frånträda sin rättshandling, bör tillhandlingen fogas blankett till avbeställningssedel. För de seriösahemförsäljningsföretagen lär det inte medföra några nämnvärda svårigheter attanpassa sig till dessa rutiner. Enväsentlig fråga i sammanhanget är givetvis ångerfristens längd, dvs. den tidinom vilken konsumenten måste frånträda sin rättshandling för att inte blidefinitivt bunden av den. De sakkunniga föreslår räknat förköparens sammanträffande med säljaren eller ombud för denne. Förslaget har sågott som genomgående godtagits vid remissbehandlingen. I ett yttrande hävdasemellertid att tidsfristen bör utsträckas .