bet · FU01LU10 · 1971-12-31 00:00:00 — Föregen del vill jag först framhålla att den tidpunkt, då en köpare får klart försig att han gjort ett enligt hans mening oförmånligt köp och därför villfrånträda avtalet, givetvis i hög grad kan variera från fall till fall. Den eneköparen ångrar sig kort efter försäljarens besök, en annan kanske först långtsenare, t. ex. i samband med krav från säljaren på obetald del avköpeskillingen. Uppenbarligen är det av praktiska skäl nödvändigt attfastställa en enhetlig utgångspunkt för ångerfristen. Av hänsyn både tillsäljarna och till köparnas intresse av att kunna få snar leverans i de fall dåde vill stå fast vid sin rättshandling, synes det mest ändamålsenligt atttidsfristen, som de sakkunniga förordar, räknas från säljarens eller hansombuds sammanträffande med köparen. En sådan ordning torde också komma attbidra till att ge köparen anledning att i anslutning till sammanträffandet tadefinitiv ställning och sålunda inte skjuta saken . Tidsfristenslängd är en bedömningsfråga om vilken delade meningar givetvis kan råda.Köparen måste självklart ha skäligt rådrum för att kunna besluta om han skallstå fast vid sin rättshandling eller inte. Intresset av trygghet i denallmänna varuomsättningen kräver å andra sidan att tidsfristen görs relativtkort. Också köparen har normalt ett starkt intresse härav, eftersom han iallmänhet inte torde kunna påräkna leverans förrän efter fristens utgång. Desakkunnigas förslag om en ångerfristpå synes mig utgöra en rimlig avvägning mellan de skilda intressen somhär gör sig gällande. Det torde också vara lättare för allmänheten att anpassasig efter en veckofrist än efter en frist på t. ex. . tordeemellertid vara en alltför lång tidrymd i förevarande hänseende. Jag biträdersåledes de sakkunnigas förslag, som vunnit anslutning också vid de nordiskadepartementsöverläggningarna. Detär givetvis angeläget att frånträdandet i förekommande fall sker i sådan formatt bevissvårigheter och tvistigheter inte uppkommer. De sakkunniga förordaratt köparen, om han inte vill fullfölja avtalet, skall vara skyldig attskriftligen underrätta säljaren härom. Förslaget har genomgående godtagits avremissinstanserna. Som har nämnts skall säljaren enligt mitt förslagvara skyldig att alltid till köparen överlämna blankett tillavbeställningssedel. Kravet på skriftlig form kan med hänsyn härtill inte ansesinnebära någon olägenhet för köparen. Jag biträder därför sakkunnigförslaget idenna del. 7.2.3Fråga om undantag för kontantköp m. m. Det kan inte förutsättas att flertalethemförsäljningsavtal ingås utan tillräckligt övervägande från konsumentenssida. När köparen har bestämt sig för att ingå ett avtal och vet vad han gersig in på, önskar han givetvis som regel få varan levererad så snart sommöjligt. Som har framhållits får man dock räkna med att säljarna blirobenägna att fullgöra leverans innan ångerfristen har gått ut. Vidare vill jagerinra om att de fall av hemförsäljning som har särskilt uppmärksammats och.bl.a. föranlett tidigare nämnda rekommendation är sådana därsäljaren eller dennes ombud oombedd söker upp köparen. Som jag förut har anförtanser jag i likhet med de sakkunniga att ett krav på att säljaren tagitinitiativet skulle medföra tillämpningssvårigheter och därför bör undvikas. Motbakgrund av nu angivna omständigheter kan det emellertid finnas skäl att påannat sätt begränsa lagstiftningens tillämpningsområde. Desakkunniga har sökt att på en indirekt väg i praktiken utesluta såväl de falldå köparen är fast besluten att fullfölja avtalet och önskar snabb leverans somde fall då det är köparen som har tagit initiativet till sammanträffandet medsäljaren eller dennes ombud. De anknyter därvid till graden av den ekonomiskauppoffring som köparen gör i samband med besöket. Om denna är kännbar, anser deatt man har grund för antagande att köparen är klart medveten om vad han hargett sig in på. De utgår också från att en person, som själv kallar enförsäljare till sig och bestämmer sig för köp, i allmänhet är angelägen attslutligt avtal och därmed leverans skall komma till stånd och sålundaregelmässigt är beredd att göra den ekonomiska uppoffring som kan krävas föratt lagen inte skall bli tillämplig. Mot bakgrund av dessa synpunkterföreslår de sakkunniga att rätten att frånträda avtalet inte skall gälla vidhemförsäljning men väl vid abonnemangsavtal om köparen i samband med sinrättshandling erlägger antingen hela köpeskillingen kontant eller, när dennaöverstiger , en handpenning motsvarande minst 25 »/o av köpeskillingenoch ej . Förslagethar i denna del kritiserats av flera remissinstanser som företräderkonsumentintressen. Enligt denna kritik finns det anledning tro attförsäljningsvillkoren i många fall skulle komma att anpassas efter denföreslagna undantagsregeln på så sätt att lagstiftningen kom att gälla bara ettlitet antal köp. Vidare anförs att konsumenten, när han företar sinrättshandling, i de flesta fall torde uppfatta denna som väl genomtänkt ochvara nöjd med köpet. Det är först när han har fått överlägga med andramedlemmar av hushållet och jämföra det pris han har åtagit sig att betala medpriserna på motsvarande varor i butikshandeln som han kanske upptäcker att hanhar gjort en dålig affär. Vidare hävdas att äldre personer, som i särskild gradär i behov av lagens skydd, inte gärna köper på avbetalning och dessutom istörre utsträckning än andra har förhållandevis stora penningsummor förvaradei bostaden. Det ligger därför nära till hands att förmoda att dessa konsumenterhar en önskan att betala hela köpeskillingen genast, utan att det kan tas somtecken på att affären från deras sida är väl genomtänkt. Jaghyser förståelse för remisskritiken mot förslaget att vissa kreditköp skallundantas från lagens tillämpningsområde. Den avgränsning som de sakkunniga härförordar synes medföra att konsumenterna får ett otillräckligt skydd. Varjeavgränsning med hänsyn till kontantinsatsens storlek måste f. ö. framstå som iviss mån godtycklig. Härtill kommer risken för att säljarna anpassarbetalningsvillkoren så att flertalet köp faller utanför lagen. De skäl som desakkunniga har anfört för sin ståndpunkt är enligt min mening inte heltövertygande. Köparens behov av snabb leverans torde i flertalet fall inte varaså starkt att någon olägenhet av betydelse uppstår, om han får vänta en drygvecka på den vara han har beställt. När köparen undantagsvis har ett påtagligtintresse av omedelbar leverans, torde han ofta kunna motivera sitt önskemål påsådant sätt att det för säljaren framstår som riskfritt att leverera varaninnan ångerfristen har gått ut. Vad angår önskemålet att utesluta fall närköparen har tagit initiativ till säljarens besök bör detta få vika, om detkrävs för att skyddet i övriga fall skall bli effektivt. Åandra sidan synes det mig inte lämpligt att föra in alla avtal som ingås vidhemförsäljning och försäljning i likartade former under lagenstillämpningsområde. Någon avgränsning är nödvändig så att lagstiftningen intekommer att omfatta exempelvis kontantförsäljning av livsmedel från varuhussaroch liknande. Om köparen får varan levererad genast och således redan frånbörjan vet exakt vad han får samt dess- utomär beredd att erlägga hela vederlaget för det köpta, synes behovetav särskilt skydd vara avsevärt mindre än i de typiska hem-försäljningsfallen,där varan levereras i efterhand och köparen i en eller annan form får kredit.Det är f. ö. från principiell synpunkt mindre tilltalande att ge köparen rättatt riva upp en affär som för båda parter enligt vanliga regler framstår somavslutad. Sådana situationer som jag nu har beskrivit bör därför enligt minmening undantas. På denna punkt har det också rått principiell enighet vid de nordiskadepartementsöverläggningarna. Man synes uppnå en lämplig avgränsning avundantaget om detta får omfatta de fall då avtalet har fullgjorts på ömse sidorredan vid köparens sammanträffande med säljaren eller der nes ombud. Jagvill understryka att den avgränsning som jag sålunda förordat medför att ettganska litet område undantas från lagstiftningen. Som jag nämnde är detvid hemförsäljning och likartade försäljningsformer regel både att varanlevereras i efterhand och att köparen får kredit. Vid köp av dyrbararekapitalvaror torde man bara i undantagsfall ha anledning att räkna med attköparen helt fullgör sin del av avtalet vid försäljningstillfället. De mestskyddsvärda fallen torde sålunda i praktiken komma att omfattas avlagstiftningen. Medden avgränsning av tillämpningsområdet som jag nu har föreslagit finns detenligt min mening inte något praktiskt behov av att som har föreslagits inågra remissyttranden från lagen särskilt undanta köp som avser endastobetydliga värden. Till frågan vad som i olika situationer bör krävas för attavtalet skall anses vara fullgjort återkommer jag i specialmotiveringen. 7.2.4Utfästelse av säljarens ombud m. m. När försäljare för de företag som bedriverhemförsäljning eller annan likartad försäljning tar upp beställningar på devaror de bjuder ut förekommer inte sällan, att de lämnar köparen utfästelser omköpevillkor som är gynnsammare för denne än de som är upptagna i de trycktaordersedlar eller kontraktsformulär som vanligen används vid detta slag avförsäljning. Sådana utfästelser, som i den juridiska litteraturen och av desakkunniga har kallats "sidolöpare", kan avse t. ex. rabatter, gratistillbehör, särskilda egenskaper hos den beställda varan, leveranstid ellerbetalningsvillkor. kan sådana utfästelser vara av väsentlig betydelseför köparen, när han tar ställning till säljarens erbjudande. Ett tillbehörsom enligt försäljarens utfästelse skall ingå i köpet kan t. ex. varanödvändigt för att varan skall kunna användas på det sätt som köparen avser. Detkan givetvis bereda köparen stora svårigheter att mot säljarensbestridande föra bevisning om att en utfästelse av detta slag verkligen harlämnats eller att styrka sitt påstående om en sådan Misslyckas han i det hänseendet lär han få finna sig i att fullgörasin del av avtalet utan att han kan genomdriva att utfästelsen infrias. Menäven om han lyckas bevisa att en viss utfästelse har gjorts, är det inte säkertatt därmed alla problem är lösta. Rättsläget när det gäller verkningarna avsidolöpare är nämligen oklart. Om försäljaren har behörighet att för säljarensräkning göra utfästelser av det aktuella slaget, uppkommer inte några problem.Säljaren blir då bunden av utfästelsen på samma sätt som om han gjort densjälv. Vad detta praktiskt sett innebär i olika situationer har närmareutvecklats av de sakkunniga, och jag hänvisar i den delen till min föregåenderedogörelse för betänkandet. Annorlunda förhåller det sig om försäljaren såsom vanligen torde vara fallet saknar behörighet att göra muntligautfästelser vid sidan av de villkor som upptagits i den tryckta ordersedelneller kontraktshandlingen. Som de sakkunniga har framhållit är det ovisstvilka rättsverkningar som enligt gällande rätt är knutna till sidolöparen idessa situationer. Utanatt gå in på någon detaljerad diskussion om de komplicerade avtalsrättsligaproblem som här anmäler sig kan jag instämma i de sakkunnigas uttalande att denrådande osäkerheten beträffande rättsläget är ägnad att skapa otrygghet, geupphov till tvistigheter och leda till rättsförluster för konsumenterna.Situationen är i hög grad otillfredsställande. Som de sakkunniga har uttalat tordesidolöparproble-met ha stor aktualitet vid sådan försäljningsverksamhet somskall omfattas av den nya lagstiftningen. Fastän motsvarande problem kan uppkommaockså i andra fall och det från den synpunkten kunde vara önskvärt att i ettsammanhang åstadkomma en lösning av dessa frågor för hela det avtalsrättsligaområdet, anser jag därför, i likhet med de sakkunniga men i motsats till vissaremissinstanser, att sidolöparproble-met nu bör lösas på detta speciellaområde. Desakkunniga har sökt att utan ingrepp i centrala förmögenhetsrättsligabestämmelser åstadkomma en reglering som skall praktiskt sett tillgodoseköparens intresse av att säljaren antingen infriar de utfästelser somförsäljaren har gjort eller också ger klart till känna att han inte vill ingåavtal på villkor som innefattar sidolöparen och att i så fall något avtal intekommer till stånd. Med utgångspunkt i antagandet att försäljaren alltid hareller skall anses ha fullmakt att för säljarens räkning mottaga anbud från depresumtiva köparna föreslår de sakkunniga dels en bestämmelse av innebörd atten utfästelse av försäljaren alltid skall anses ingå i det anbud eller svarsom köparen lämnar försäljaren, dels en regel som ålägger säljaren att i defall, då köparens anbud eller svar innefattar en sidolöpare och säljaren intevill ingå avtal på villkor som innefattar sidolöparen, utan oskäligt uppehållge köparen meddelande därom vid påföljd att säljaren annars anses ha antagitköparens anbud. Enligt förslaget inträder dock inte denna påföljd,om köparen insett eller bort inse att säljaren inte avsett att antaga köparensanbud. I sådant fall kommer något avtal över huvud taget inte till stånd. Förslagethar i sina huvuddrag godtagits av flertalet remissinstanser. Men det har ocksårönt kritik från skilda utgångspunkter. I en del yttranden hävdas, attförslaget skulle medföra sakligt sett alltför oförmånliga konsekvenser försäljarföretagen. Å andra sidan framhåller några remissinstanser att förslagetinte undanröjer svårigheterna för en köpare att bevisa existensen av ensidolöpare. Som ett tänkbart alternativ till den föreslagna lösningen harframkastats tanken att uppställa krav på skriftiig form för de avtal det härgäller. Särskilti de typiska hemförsäljningsfallen, där försäljarna i många avseenden uppträdersjälvständigt och ofta använder en mycket aktiv försäljningsteknik, ter det sigför konsumenten naturligt att lita på att de uttalanden försäljaren gör ellerde utfästelser han lämnar görs på säljarens vägnar och är bindande för denne.Den ordersedel som föreläggs konsumenten för underskrift innehållervisserligen ofta en klausul om att muntliga utfästelser av försäljaren inte ärbindande för säljaren, men man kan utgå från att köparen ofta inte studerarordersedeln så noga att han uppmärksammar en sådan klausul. Och även om hangör det ligger det nära till hands för honom att utgå från att försäljaren harmöjlighet att göra åtminstone vissa undantag. Denreella innebörden av de sakkunnigas förslag synes till en början vara attombuden utrustas med en legal ställningsfullmakt att mottaga anbud från depresumtiva köparnas sida. En sådan fullmakt innebar att köparens anbud ansesha nått säljaren i och med att det mottagits av ombudet. Förslaget innebärvidare att utfästelse om särskild förmån som ombudet lämnar köparen alltidanses ingå i köparens anbud. Enreglering i huvudsaklig överensstämmelse med sakkunnigförslaget i nu berördahänseende synes medföra att sidolöparproblemet får en från konsumenternassynpunkt praktisk och på det hela taget tL"freds-ställande lösning. Detväsentiiga synes nämligen vara att konsumenten bereds skydd mot den risk han nulöper att bli bunden av ett avtal vars innehåll inte överensstämmer med detanbud som han har lämnat på grundval av sina diskussioner med försäljaren ochsom inte sällan i ett eller flera hänseenden avviker från säljarensursprungliga anbud sådant det kommer till uttryck i ordersedel eller liknandehandling. Den risken elimineras om försäljaren utrustas med fullmakt att mottagaanbud. I så fall kommer nämligen alla de önskemål konsumenten uttrycker vidsammanträffandet med försäljaren inbegripet sådana utfästelser somförsäljaren gör och som konsumenten uttryckligen eller underförstått tar fastapå att ingå i det anbud han lämnar försäljaren, och detta anbud skall ikraft av fullmakten anses ha nått säl- jareni och med att det avgetts till försäljaren. Därmed uppkommer för säljaren densituationen att han endast kan välja mellan att antaga köparens anbudoförändrat eller avslå anbudet. Däremot kan han inte påtvinga köparen ett avtalmed annat innehåll än denne önskar. Lämnar säljaren antagande svar utan attgöra klart huruvida hans accept omfattar eventuella sidolöpare eller inte, lärköparen regelmässigt ha rätt att utgå från att det förra är fallet. Avtalkommer då till stånd i enlighet med köparens anbud. Tänkbart är visserligen attsäljarens svar faktiskt avviker från köparens anbud men har en sådan utformningatt köparen måste inse att säljaren uppfattar svaret som överensstämmande medanbudet, och i sådant fall kan köparen enligt 6 § andra stycket avtalslageneller allmänna rättsgrundsatser bli bunden av avtal i enlighet med svaret, omhan inte reklamerar hos säljaren. Men det torde vara så ytterst sällsynt attunderlåtenhet att reklamera kan åberopas mot köpare i de situationer som dethär är fråga om att man från praktiska synpunkter kan helt bortse från dem. Desakkunniga synes ha utgått från att säljarombuden redan nu genomgående hareller måste anses ha fullmakt att mottaga anbud från de presumtiva köparna ochhar inte föreslagit någon uttrycklig bestämmelse i ämnet, vilket inte heller varitbehövligt med hänsyn till den passivitetsregel som sakkunnigförslagetinnehåller och som i sig förutsätter existensen av en fullmakt försäljarombuden att mottaga anbud. Som jag strax skall utveckla anser jagemellertid att någon passivitetsregel av detta slag inte bör tas upp i den nyalagen och därmed förändras situationen. Härtill kommer att det i och för sigkan ifrågasättas om de sakkunnigas utgångspunkt när det gäller försäljarnasbehörighet att mottaga anbud är riktig. Och under alla förhållanden kan dennabehörighet i avsaknad av uttryckliga lagregler inskränkas genom särskildaföreskrifter, som kan bringas till kundernas kännedom t. ex. genom att detydligt återges i ordersedlar e. d. Detsynes under dessa förhållanden ligga nära till hands att i lagen ta in enuttrycklig och tvingande föreskrift om att i fall då säljaren företräds avombud vid sammanträffandet med köparen ombudet skall anses ha fullmakt attdärvid mottaga anbud från köparen. Jag kan inte heller finna att en sådan regelskulle leda till några obilliga konsekvenser för säljarföretagen. Regelnbetager givetvis inte företagen möjligheten att genom instruktioner tillombuden på olika sätt inskränka deras befogenhet, t. ex. i fråga om rätten attta emot anbud vilkas innehåll avviker från säljarens erbjudande. Sådanainskränkande föreskrifter får full rättslig verkan såvitt gäller det inbördesförhållandet mellan företaget och försäljaren. Att föreskrifterna inte kanåberopas mot köparna får ingen som helst praktisk betydelse så längeförsäljarna lojalt följer sina instruktioner. Den ifrågasatta regleringenmedför olägenheter för säljarföretagen endast i de fall då ombuden handlar istrid mot instruk- tionernaeller underlåter att inberätta mottagna anbud eller vid inberät-tandet geranbuden ett oriktigt innehåll. Men det synes mig utomordentligt svårt attfinna sakligt bärande argument för en ordning som innebär att de ekonomiskakonsekvenserna av sådana förfaranden skall ens till någon del bäras avkonsumenterna och inte av säljarföretagen. Det är vid hemförsäljning typisktsett säljaren som har tagit initiativet till köpeavtalet och det är han somsjälv valt sina ombud och gett dem instruktioner. Under sådana förhållanden börsäljaren svara för om ombudet i något hänseende visar försumlighet vidfullgörandet av sitt uppdrag. Enreglering enligt nu angivna riktlinjer skulle möjligen kunna ingebetänkligheter i sådana fall då köparen faktiskt känt till att ombudet avsettatt inte inberätta anbudet till säljaren eller att inberätta det med oriktigtinnehåll. Säljaren torde emellertid i dessa fall med stöd av avtalslagensogiltighetsregler eller allmänna rättsgrundsatser kunna värja sig mot att blibunden i enlighet med köparens anbud. Ienlighet med nu anförda synpunkter förordar jag att en fullmaktsregel av nyssangivet innehåll tas upp i den nya lagen. Ensådan bestämmelse synes i gengäld göra det onödigt att i lagen uttryckligenföreskriva, att utfästelse som ombudet lämnar skall anses ingå i köparensanbud. Det säger sig nämligen självt att alla de önskemål i fråga omavtalsinnehållet som köparen framför till ombudet kommer att ingå i hans anbud,och detta alldeles oavsett om det går tillbaka på utfästelser som ombudet mereller mindre spontant har lämnat. Någon bestämmelse motsvarande 5 § andrastycket sakkunnigförslaget anser jag därför inte böra tas upp i lagen. Ävenmed den nu förordade regleringen kvarstår givetvis de svårigheter som kanuppkomma för en köpare att föra bevisning om att ett försäljningsombud gjortmuntliga utfästelser i det ena eller andra hänseendet eller över huvud tagetatt hans anbud har ett innehåll som avviker från säljarens ursprungligaerbjudande. Det lär emellertid inte stå någon aiuian möjlighet till buds attåstadkomma en fullgod lösning av detta problem än att på sätt som harföreslagits under remissbehandlingen införa krav på skriftlig form förhemförsäljningsavtal. En sådan ordning skulle dock knappast stå iöverensstämmelse med den allmänna uppfattningen om vad som bör gälla i fråga omavtal av detta slag och skulle i själva verket kunna få verkningar som är tillkonsumenternas nackdel. Att införa ett formkrav på detta speciella områdeskulle inte heller rimma väl med utvecklingen inomavtalsrätten i övrigt. Ensådan ordning som jag nu föreslår kan väntas leda till en välbehövlig saneringav hemförsäljningsverksamheten. Det blir mera angeläget än tidigare förföretagen att välja sina försäljningsombud med omsorg, att utarbetadetaljerade instruktioner för dem och att noga över- vakaatt instruktionerna följs. I den mån lagstiftningen på så sätt får en gynnsameffekt på försäijningsverksamhetens etiska och affärsmässiga standard är dettasjälvfallet i både företagens och konsumenternas intresse. Jagvill understryka att den fullmaktsregel jag här har föreslagit förhemförsäljningsavtalens del inte bör ses som någon slutgiltig lösning avsidolöparproblemet, som enligt vad jag har framhållit uppträder ocksåi andra sammanhang och således har en mera allmän räckvidd. Den nu föreslagnaregleringen bör uppfattas som ett provisorium, tillkommet för att utan alltförlångtgående ingripanden i gällande regelsystem undanröja mer påtagligamissförhållanden på ett begränsat område, där olägenheter av nuvarande ordningär särskilt kännbara för konsumenterna. Det får ankomma på köplagssakkunnigaatt förutsättningslöst pröva hur en slutlig och allmängiltig lösning avhithörande problem bör se ut. Bakgrundentill den passivitetsregel som de sakkunniga har föreslagit torde vara attsäljarföretagen med nuvarande dispositiva avtalsrättsliga regler äroförhindrade att förbehålla sig rätt att pröva huruvida de vill godkänna anbudeller antagande svar på egna anbud som inberättas av deras försäljare. Genomatt utan tidsbegränsning på detta sätt förbehålla sig en acceptfrist kan ensäljare åstadkomma att köparen förblir bunden av sitt anbud under avsevärd tidsamtidigt som säljaren står fri att när som helst genom ett avböjande svar drasig ur den tillämnade affären. Det är uppenbart att en sådan ensidig bundenhetkan innebära avsevärda olägenheter för köparen. Situationen är särskiltotillfredsställande i de typiska hemförsäljningsfallen där köparen ofta noggenom övertalning har förmåtts att göra sin beställning och därför i verklighetenhar ett ganska svalt intresse för affären men å andra sidan regelmässigt harsmå möjligheter att framtvinga ett besked av säljaren. Köparen kommer alltsåatt sväva i ovisshet om huruvida han skall tvingasfullfölja ett för honom mer eller mindre likgiltigt avtal. Olägenheternaav den ensidiga bundenheten undanröjs visserligen genom den passivitetsregelsom de sakkunniga har föreslagit, eftersom passiviteten leder till att ävensäljaren blir bunden och köparen således alltid inom rimlig tid får klart försig vad han har att rätta sig efter.