bet · FU01LU1 · 1971-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1971 LU 1971:1 Lagutskottetsbetänkande i anledning av motion om ersättning ur dödsbo för viss vård. Imotionen 1971: 651 av i hemställs »att iskrivelse till Kungl. Maj:t måtte anhålla om skyndsam utredning och förslagrörande sådana lagbestämmelser, att person -husföreståndarinna eller hemmavarandebam - som utan lön eller med ringa lön haft vårdnaden omåldring eller sjuk person, vid den vårdades bortgång ur boets behållningtillförsäkras skälig ersättning för det utförda arbetet». Det torde ej vara ovanligt att hushållerskor,hemmadöttrar och andra personer i liknande ställning arbetar i hemvårdandeuppgifter utan att för dem bevisligen föreligger något tjänsteavtal, somreglerar löneförmåner och dylikt. Någon lagbestämd rätt finns ej för dem att iefterhand erhålla kontant ersättning utöver det underhåll i form av bostad,mat, fickpengar m. m., som må ha utgått. Lönekrav av nu avsedd art föreliggeremellertid ej sällan till domstolarnas prövning. Nuvarande praxis härvidlagtorde innebära att huvudsakligen kontraktsrättsliga synpunkter anlägges, dvs.att domstolarna i första hand ingår på en bedömning av vad parterna kanantagas ha avsett skola gälla dem emellan. Det blir således av betydelse omvederbörande förlitat sig på en utfästelse om framtida ersättning. Härvid kandet förhålla sig så att arbetstagaren avstått från att begära kontant lön justemedan arbetsgivaren förespeglat henne att hon skulle få ersättninggenom att bli ihågkommen i testamente eller på annat sätt. Att den arbetandehaft ställning som tjänare och att arbetet varit omfattande och nyttobringan-dekan vara indicier på att det varit i förväntan på framtida gottgörelse som honavstått från att fordra kontant lön. Ställning som familjemedlem, släktskapmed den, för vilken arbetet utförts, egna förmögenhetstillgångar och frihetatt disponera över en del av sin arbetskraft, är omständigheter som kanföranleda att arbetstagaren ej får rätt till ersättning. Om ett lönekrav avdet nu berörda slaget framställs först i anslutning till arbetsgivarensfrånfälle, bhr hans dödsbo arbetstagarens motpart.Fastställs rätt till lön, vare sig det nu sker genom domstols dom eller genomuppgörelse utanför rätta, skall lönebeloppet i princip utbetalas innan boetskiftas. Motionären framhåller inledningsvis att de s. k.hemmadöttraraas otrygga ekonomiska stälhiing påtalats vid olika tillfällen utanatt riksdagsbehandlingen lett till någon positiv lösning av frågan. Han pekarpå att det inte finns någon lag som direkt tillgodoser denna kategoriarbetstagare samt erinrar om att hembiträdeslagen av den 30 juni 1944uttryckligen undantar »hushållerska eller annan, som självständigt sköterhemmet i husmoders ställe», från det skydd och den trygghet lagen avser ge enviss grupp arbetstagare. (Det må framhållas att lagen om arbetstid m. m. ihusligt arbete, som träder i kraft , är tillämplig på arbete somarbetstagare utför i arbetsgivarens hushåll. Lagen gäller dock inte omarbetstagaren är medlem av arbetsgivarens familj.) Detfinns, fortsätter motionären, ett stort antal kvinnor som trätt till i husmorsställe och under en lång följd av år med ansvar och kunnighet handlagt skötselnav hemmet mot endast fritt vivre och i vissa undantagsfall en ringa kontantersättning. I många fall har husfadern - änkeman, frånskild eller ungkarl -låtit vederbörande förstå att hon vid hans bortgång skulle bli rikligtihågkommen. När det sedan visar sig att testamente inte upprättats eller attannat skriftligt stöd finns för utlovad gottgörelse kan hon självfallet inteuppvisa något bevis för att granda ett berättigat anspråk på. Tyvärr, tilläggermotionären, händer det också att arvingarna vägrar godkänna anspråk frånhusföreståndarinnas sida på skälig lön även om den skulle begränsa sig tillendast . Motionärenpekar på att det finns möjlighet att driva ärendet till process. Med hänsyntill att utgången är synnerligen oviss och också psykiskt påfrestande avståremellertid husföreståndarinnan enligt motionären från alla anspråk eller nöjersig med en eventuell »nådegåva» från arvingars sida. Enligtmotionärens mening är dessa brister i lagstiftningen av så all-varUg karaktäratt de bör elimineras. Detta säges knappast kunna ske med hänvisningtill att frågan löses med regelrätt anställningsavtal från fall till fall.Enligt motionären bekräftar erfarenheterna att ett sådant resonemang är ettrent önsketänkande. Vid en husmors bortgång träder någon - ofta inom dennärstående släkten eller bekantskapskretsen - till utan att man vid dettillfället upprättar något direkt avtal om löneförmåner. I en trängd situationvill vederbörande hushållerska inte heller göra anspråk i den riktningen. Ochså fortsätter hon sitt uppoffrande arbete år . Motionären framhåller attförhållandet i många fall är enahanda när detgäller hemmavarande döttrar. En eller ett par stannar kvar i hemmet för atthålla ihop det hela. har de hemmavarande då avstått från både utbildningoch förvärvsarbete för att helt ägna sig åt sina gamla föräldrar under derasålderdom. Motionärenanser att man antingen genom tillägg i eller på annat sätt måstebereda denna kategori enskilda arbetstagare samma rättigheter och trygghet somlagstiftningen numera erbjuder övriga arbetstagare. Förslagsvis anser han attföljande tillägg i kunde ge det åsyftade resultatet: »Har familjemedlem,hushållerska eller annan den avlidne närstående person av minstett år utfört arbete för den avlidnes räkning utan att därmed erhålla skäligersättning för sitt arbete, må vederbörande av boets behållning innan skifteföretagits erhålla skälig ersättning för utfört arbete.» När det gällerbegreppet »skälig ersättning» bör hänsyn tas till i orten gängse belopp såvittviss reducering inte uppenbarligen föranleds av speciella omständigheter,undcrårighet eller dylikt, anför motionären avslutningsvis. m. m. redovisade i september1962 (stencil 1963: 2 socialdep.) vissa undersökningar rörande frågan omstödåtgärder till de s. k. hemmadöttrarna, vilka torde utgöra en betydande deli den personkrets motionerna avser. Uppdraget gällde en kartläggning av föreliggandebehov och förslag till eventuellt erforderliga åtgärder. Kommittén tillställdevarje kommun frågeformulär angående antalet hemmadöttrar i kommunen och derassituation. Svar inkom från av kommunerna. Dessa svar utvisade attantalet ensamställda f. d. hemmadöttrar - ogifta kvinnor som huvudsakligenvårdat föräldrar eller anhöriga - med försörjningssvårigheter uppgick till 1581. Av dessa bodde tre fjärdedelar i landskommuner. Utredningen visade vidareatt av de f. d. hemmadöttrarna hade 512 förtidspension. Antalet redovisadeaktiva hemmadöttrar uppgick till 2 495. Även om kommunen inte redovisatsamtiiga fall så ansåg kommittén det tydligt att antalet f. d. hemmadöttrar medförsörjningssvårigheter är litet. I flertalet kommuner fanns inget eller endastnågot enstaka fall. De personer det gällde repre-renterade inte en kategori,som gick att avgränsa och beskriva i enkla termer. Flertalet hade nedsattarbets- och försörjningsförmåga, men åtskilliga av dem som kommit med iundersökningen hade förvärvsarbete eller hade haft det för inte länge sedan. Deensamställda f. d. hemmadöttrarna bestod enligt kommittén av i hög gradindividuellt betonade fall, som vart och ett krävde särskild behandling. Deproblem, som undersökningen pekade på, var inte alltid ekonomiska eller avenbart ekonomisk natur. De åtgärder som påkallades avsåg arbetsanskaffning,medicinsk vård och behandling, arbetsvärd eller annan form av rehabilitering, ekonomiskhjälp och personlig råd- 1* 1971. givning.Kommittén betonade vidare att det behövdes upplysning och aktiv personligmedverkan från kommunernas sida, med andra ord en allmän kurativ verksamhet.Kommunala förtroendemän och tjänstemän hade en stor uppgift att fylla på dettaområde. Detframhölls också att den kraftiga utbyggnaden av den allmänna arbetsförmedlingenoch arbetsvärden skett bl. a. med tanke på den typ av problem som f. d.hemmadöttrar representerar. Inom ramen för arbetsmarknadsverketsansträngningar att bistå äldre kvinnor att finna en väg till - eller tillbakatill - arbetsmarknaden borde enligt kommittén många av de aktuella problemenkunna finna en lösning. Kommitténdiskuterade också frågan om generösare gmnder vid bedömning av rätten tillförtidspension till hemmadöttrar och fann därvid att de hjälpbehov, som kanföreligga för f. d. hemmadöttrar, inte lämpligen bör tillgodoses genomsärskilda bestämmelser i lagen om allmän försäkring. Denna lag avsåg i principatt bereda medborgarna ekonomiskt skydd efter generella bedömningsgrunder. Ianledning av kommitténs förslag utfärdade Kungl. Maj:t ett cirkulär(SFS 1963: 698), vari anförs: Maj;t vill härmed göra socialnämnderna ocharbetsförmedlingsorganen uppmärksamma på vad socialpolitiska kommittén anförtoch framhålla vikten av att de aktivt medverka för att hjälpa ifrågavarandehemmadöttrar, särskilt i det läge som uppstår då hemmadöttrarnas vårduppgiftbortfaller exempelvis till följd av att den vårdade personen intages påvårdinrättning eller avlider. Det åligger ocharbetsmarknadsstyrelsen att meddela de råd och anvisningar som må finnaserforderliga för ändamålet. Vid riksdag väcktes en motion (II: 29) i samma ämne som det nu ifrågavarande. Första lagutskottethemställde i sitt av godkända utlåtande (nr 18) att motionen ickemåtte föranleda någon åtgärd. I utlåtandet anförde utskottet bl. Det syfte som uppbär motionen är synnerligenbehjärtansvärt. Det föreligger emellertid enligt utskottets mening orsak tillstor tvekan om huruvida de orättvisor, varpå motionärerna velat fästauppmärksamheten, kan motverkas genom lagstiftning. De svårigheter, somhärvidlag anmäler sig, beror främst på att förhållandena kan vara så olikartadei skilda fall, som avses i motionen, att dessa knappast är ägnade för enhetligreglering. En husföreståndarinnas arbete kan sålunda ha varit mer eller mindreomfattande och behövligt, arbetsinsatsen kan ha betingats av särskildapersonliga skäl, den försörjning i form av bostad, mat, fickpengar, resor m.m., som må ha utgått, kan ha varit av buttre eller sämre beskaffenhet, denarbetande kan ha haft en god egen eko-, nomi eller hon kan vara berättigad tillarv eller testamente efter den avlidne. Tillnämnda svårigheter kommer vissa betänkligheter med avseende på verkningarna aven lagreglering. Ett önskemål vore ju att en sådan kundeförebygga processer och tvister i annan form rörande i efterhand framställdalöneanspråk. Nuvarande rättstillämpning innebär att man vid bedömningen av sådanatvister varom nu är fråga söker fastställa vad som varit underförstått ellereljest avsett i lönefrågan. Den arbetande kan ha framgång med sitt anspråk, omhon lyckas göra troligt att framtida ersättning varit avsedd. Den tänktalagstiftningen torde emellertid få konstrueras så, att den icke medgaversättning i de fall, där avsikten varit att ersättning ej skulle utgå.Bevisläget skulle på detta sätt kunna förskjutas till den arbetandes fördel.Möjligheterna till tvist skulle dock icke på något avgörande sätt begränsas.Särskilt spörsmålet om vad som skulle anses vara skälig ersättning kvarstodunder alla förhållanden som anledning till stridigheter. Vidare må anmärkas,att det genom motionen framlagda förslaget till synes alltför mycket tar siktepå den speciella situationen vid dödsfall. Praktiskt sett är det naturligt attersättningsanspråken aktualiseras vid dödsfall, men från rättslig synpunktmåste det te sig något egendomligt om motsvarande lönekrav skulle förbli mindregynnade i annat sammanhang, där de kan vara hka berättigade. Vidövervägande av huvudsakligen de synpunkter som anförts, har utskottet kommittill den bestämda uppfattningen att det av motionärerna upptagna problemeticke lämpar sig för att lösas genom lagstiftningsåtgärder. Problemet tordedärför även i fortsättningen få vara överlämnat åt rättspraxis. Såsommotionärerna antytt skulle naturligtvis den bästa lösningen vara att regelrättaanställningsavtal blev allmänt förekommande. Det synes måhända alltföroptimistiskt att räkna med en snabb utveckling i sådan riktning. Det kan dockantagas att ett modernare betraktelsesätt, understött av sådana faktorer somATP-systemet, skall medföra ökad insikt om betydelsen av att arbetsgivare ocharbetstagare inbördes klargör, vad som skall gälla dem emellan beträffande lönoch andra anställningsvillkor. Oavsett om ett sådant antagande har fog för sig,är det tydligt att statsmakterna även fortsättningsvis måste ha uppmärksamhetenfäst på behovet av social omvårdnad för de relativt ogynnsamt ställdapersongrupper, varom i ärendet är fråga. I motioner (I: 11 och II: 21)till riksdag togs spörsmålet upp ånyo. Första lagutskottet hänvisadetill sina uttalanden i ämnet vid riksdag och framhöll att däreftericke inträffat något som kunde sägas ha löst frågan. Ett steg mot förbättringhade emellertid tagits genom riksdagsbeslut om statsbidrag tillkommunernas kostnader för hemhjälp, vilket underlättat för kommunerna att lämnaersättning åt vårdare av gammal eller handikappad anförvant och fick antas haförbättrat ifrågavarande gmpps förhållanden. Utskottet vidhöll uppfattningenatt det i motionerna aktualiserade problemet ej borde lösas genom lagstiftningoch kunde därför ej biträda motionärernas hemställan. Utskottet uttaladeemellertid sin oreserverade anslutning till motionernas syfte och underströkangelägenheten av att speciellt i ömmande fall statsmaktema genom ytterligareåtgärder i annan ordning än lagstiftningsvägen sökte tillgodose ifrågavarande, försåväl den enskilde som samhället, värdefulla grupps intressen. Vid riksdagprövades åter frågan med anledning av motio- neri ämnet (I: 748 och //; 854). 1 sitt av godkända utlåtande (nr 17)anförde första lagutskottet att det inte funnit anledning att frångå sintidigare uppfattning rörande dessa spörsmål. Enligt utskottet skulle för Övrigtden av motionärerna föreslagna rätten till gottgörelse ur kvar-låtenskapen iett mycket stort antal fall vara av föga värde. Utskottet anförde vidare attdet också måste beaktas att problemen för ifrågavarande kategori ingalundaalltid är av ekonomisk natur. De åtgärder som påkallas kunde, somsocialpolitiska kommittén närmare utvecklat i fråga om hemmadöttrama, avsearbetsanskaffning, medicinsk vård och behandling, arbetsvärd eller annan formav rehabilitering, personlig rådgivning eller allmänt kurativa insatser.Lösningen av dessa ofta trängande hjälpbehov kunde således sökas på olika vägar.Därvid borde i enlighet med vad i andra sammanhang uttalat i förstahand prövas de möjligheter som arbetsmarknadspolitiken erbjuder. Utskotteterinrade härvidlag 1963 utfärdade cirkuläret till socialnämndernaoch arbetsförmedlingsorganen, vari Kungl. Maj:t understmkit vikten av attnämnda myndigheter aktivt medverkar för att bistå de s. k. hemmadöttrarna,särskilt i fall då deras vårduppgift bortfaller till följd av att den vårdadepersonen intas på vårdinrättning eller avlider. Verksamheten skall avse sådanaåtgärder som förmedling av arbetsan-ställning, vidareutbildning, omskolning ocharbetsvärd i olika former. I anslutning härtill erinrade utskottet också om attstatsbidrag utgår till den sociala hemhjälpen, någotsom underlättat för kommunerna att lämna ersättning åt vårdare i enskilt hemav åldringar eller handikappade. Härjämte upplyste utskottet om att ifrågavarandegrupps trygghetsproblem vid arbetslöshet prövas av den tillsattautredningen om kontant stöd vid arbetslöshet (). Enligt vadutskottet inhämtat kommer att avlämna betänkande . Här må även nämnas att vid ett stort antal tillfällen behandlat motioner, som från andrautgångspunkter rört hemmadöttrarnas situation. Fråga har bl. a. varit ominförande av rätt till förtidspension, särskilda förmåner inom den allmännapensioneringen och utsträckande av arbetslöshetsskyddet. På förslag av andralagutskottet har regelmässigt tagit avstånd från förslag om ensärbehandling av hemmadöttrarna i fråga om rätten till förtidspension ellerförmåner enligt den allmänna pensioneringen. För att komma till rätta medhemmadöttrarnas försörjningsproblem borde man i stället i första hand pröva demöjligheter som arbetsmarknadspolitiken erbjuder. (Se andra lagutskottetsutlåtanden : 35, 1967: 59, 1968; 26, 28 och 1970: 23.) I1970 års utlåtande erinrade andra lagutskottet om att det förslag till vidgad förtidspensioneringsom lagts fram för genom proposition 1970: 66 kan få betydelse efterprövning i varje enskilt fall för åtskilliga av de kvinnor som motionärerna åsyftat. (Förslaget antogs sedermera av , 2 LU 1970: 34 och rskr. )Enligt de nya bestämmelserna, som trätt i kraft , gäller vidgademöjligheter för äldre förvärvsarbetande att erhålla förtidspension i form avfolkpension och ATP. Åldersförändringar skall, även om sjukdom i egentligmening inte föreligger, kunna utgöra gmnd för förtidspension om tillgång tillarbete inte finns som är lämpligt med hänsyn tUl den försäkrades fysiska ochpsykiska kondition. Över huvud taget skall större hänsyn tas till svårigheternaatt på gmnd av läget på arbetsmarknaden bereda äldre personer lämpligt arbete.Vidare efterges skyldigheten att gå igenom omskolning liksom kravet på försöktill arbetsplacering. De personer som i främsta rummet berörs är dels sådanasom inte längre orkar med sitt arbete, dels sådana som genomföretagsnedläggelse mist sitt arbete. Som äldre skall i princip räknaspersoner som fyllt , men denna grans skall betraktas som en riktpunkt tillledning för tillämpningen, och undantag skall kunna göras. En viss uppmjukninghar vidare genomförts i kraven för rätt till förtidspension oberoende avålder. Sålunda skall inte endast i orter med odifferentierat näringsliv utanäven i orter med differentierat näringsliv hänsyn tas till svårigheterna för medicinskthandikappade att få arbete. Om försök har gjorts med arbetsplacering under entid av högst ett till utan att den handikappade kunnat beredas arbete,skall hans arbetsförmåga betraktas som fiktiv och förtidspension kunna beviljashonom med bortseende från den kvarvarande arbetsförmågan. - En vissuppmjukning har också genomförts av invaliditetsbedömningen beträffandehandikappade husmödrar, ökad hänsyn skall sålunda tas till om och i vad mån ensådan husmoder skulle kunna utföra något förvärvsarbete utom hemmet I motionen begärs utredning ochförslag om lagfäst rätt för hus-föreståndaritma, hemmavarande bam eller annan iliknande ställning, som utan lon eller mot ringa ersättning under längre tidhaft vårdnaden om åldring eller sjuk person, att vid den vårdades bortgång fåersättning ur kvarlåtenskapen för sitt arbete. Den kategori, som motionären avser, utgör inte någonenhetlig eller klart avgränsbar gmpp. Det kan vara vuxna bam som bott kvarhemma eller kvinnor som trätt i husmors ställe och under äktenskapsliknandeformer handhaft skötseln av hemmet. Förhållandena kan också inom varje sådangrupp vara helt olikartade, bl. a. med avseende på arbetsinsatsens omfattning,ersättning, arbetsgivarens och arbetstagarens ekonomi, de personligarelationerna mellan dessa samt beträffande arbetstagarens rätt tillkvarlåtenskap efter den avlidne. Spörsmålet om tillgodoseende av nu ifrågavarande grupp genom civilrättsliglagstiftning har, såsom framgår av den föregående redogörelsen, med anledningav motioner behandlats vid 1964, 1966 och riksdagar. har därvid i utlåtanden, som godkänts av , funnitmotionernas syfte synnerligen behjärtansvärt men ansett att problemet ickeborde lösas lagstiftningsvägen. Till stöd härför har bl. a. anförts attförhållandena kan vara så olika i skilda fall att de knappast är ägnade förenhetiig reglering ävensom att möjligheterna till tvist inte på något avgörandesätt skulle begränsas genom den föreslagna lagstiftningen. Lagutskottetfinner ej anledning att frångå den bedömning av frågan som gjorts.Utskottet kan således inte biträda motionärens yrl-kande om civilrättsliglagstiftning för att tillgodose ifrågavarande grupps intressen. Utskottet villdock, liksom tidigare första lagutskottet, framhålla det stora värdet, såvälför den enskilde som för samhället, av ifrågavarande personers arbete. Det ärdärför angeläget att deras intressen tillgodoses genom andra åtgärder frånsamhällets sida. Självfallet är det av stor betydelse att regelrättaanställningsavtal upprättas. Härvid torde socialnämnderna i viss utsträckningkunna medverka. I detta sammanhang må även erinras om att statsbidrag sedannågra år tillbaka utgår till den sociala hemhjälpen, något som underlättar förkommunerna att lämna ersättning åt vårdare i enskilt hem av åldringar ellerhandikappade. Svårigheterna för ifrågavarande gmpp blir naturligtvis mest framträdandenär den vårdade avlider eller intas på vårdinrättning, och problemen är dåinte bara av ekonomisk natur. De åtgärder som påkallas kan avsearbetsanskaffning, medicinsk vård och behandling, arbetsvärd eller annan formav rehabilitering, personlig rådgivning eller allmänt kurativa insatser.Lösningen av dessa ofta trängande hjälpbehov kan således sökas på olika vägar.Därvid synes, i enlighet med vad i andra sammanhang uttalat, i förstahand böra prövas de möjligheter som arbetsmarknadspolitiken erbjuder, såsomförmedling av arbetsanställ-ning, vidareutbildning, omskolning och arbetsvärd iolika former. Utan tvivel är det dock så att åtskilliga av de personer, varomär fråga, nått sådan ålder att dylika åtgärder framstår som orealistiska. Fördessa personer kan emellertid de vidgade möjligheter till förtidspensionering,som riksdag fattat beslut om, efter prövning i enskilt fall, kommaatt erbjuda en godtagbar lösning. Avslutningsvismå upplysas om att den tillsatta utredningen om kontant stöd vidarbetslöshet (), som bl. a. prövar ifrågavarande gmppstrygghetsproblem vid arbetslöshet, väntas avge betänkande av . Underhänvisning till det anförda får utskottet hemställa attmotionen 1971: 651 inte föranleder någon åtgärd. Viddetta ärendes behandling har närvarit: herrar i (fp), (),(). (), fröken i (s), ()*,fm Asbrink (s), herrar ()*, (), i (s),fm Jonäng (c), herrar (vpk), i (s), i (c) och i (s)*. *Ej närvarande vid betänkandets justering. avherr (cp) och fra Jonäng (cp). motionema aktualiserade frågan gäller icke i första hand ett socialt stödtill de ifrågavarande kategoriema utan frågan, om man med lagstiftningens hjälpskulle kunna förhjälpa dem till skälig ersättning för utfört arbete i sådanafall, då medel härför faktiskt står till förfogande. Vi är ense med utskottetom att betydande svårigheter föreligger för en samlad lösning av deföreliggande problemen genom lagstiftningsåtgärder men vill ändå inte anse detuteslutet att man genom åtgärder inom det ena eller andra rättsområdet skullekunna förbättra vederbörandes rättsliga situation och därigenom åstadkommaåtminstone en dellösning. Även om tillräckliga skäl inte föreligger att nubegära en särskild utredning av frågekomplexet vill vi framhålla, att det böruppmärksammas då en översyn av något av de berörda rättsområdena blir aktuell. .THLM 7,j,