bet · FU01JoU41 · 1971-12-31 00:00:00 — Angivna system för den obligatoriska märkningen av s, k.30-dagarsvaror eller färskvaror och nyssnämnda slag av konserver bör enligtpropositionen tillämpas också för sådana livsmedel som hållbarhetsmärks påfrivillig väg. Vid sidan härav föreslår departementschefen ett särskilt systemför obligatorisk hållbarhetsmärkning av färdigförpackade djupfrysta livsmedel.Dessa varor skall sålunda förses med uppgift om beräknad hållbarhetstid vidolika förvaringssätt efter konsumentens inköp. Härav följer att uppgift omförpackningsdag inte behöver lämnas i fråga om djupfrysta livsmedel. Imotionen 1971: 1451 yrkas, att bestämmelsen i 13 § livsmedelslagen omhållbarhetsmärkning ändras så att där krävs uppgift dels om sista JoU 1971: 41 21 förbrukningsdag,om det färdigförpackade livsmedlets hållbarhetstid är begränsad, och dels omlivsmedlets förpackningsdag. Förutom att kravet på uppgift om sistaförbrukningsdag förs in i själva livsmedelslagen i stället för i de planeradetillämpningsföreskrifterna innebär yrkandet, att märkning med förpackningsdagskall vara obligatorisk för alla livsmedel, oavsett om de är ömtåliga ellerinte. Därigenom får konsumenten enligt motionären möjlighet att alltid självbedöma ett livsmedels tjänlighet och kvalitet, om varan exempelvis förvaras enlängre tid under mindre tillfredsställande förhållanden. Imotionen 1971: 1454 uttalas däremot den uppfattningen, att hållbarhetsmärkningendast bör ske med uppgift om sista förbrukningsdag och inte dessutom medförpackningsdag. Som skäl härför framhålls att tillverkaren eller förpackarenhar möjlighet att för vissa varor välja förpackningsdag, varför en uppgiftdärom kan vara vilseledande. Märkningen med förpackningsdag är därför enligtmotionärerna inte någon garanti för varornas färskhet. Vidare yrkas att i 13 §första stycket punkt 5 görs ett tillägg så att där uppställs krav på uppgift omett färdigförpackat livsmedels beräknade hålbarhetstid, om denna är begränsad"i förhållande till den tid under vilken livsmedlet uppenbarligen äravsett att förvaras". Enligt motionärerna innebär tillägget ett förtydligandeav lagtexten så att den bättre svarar mot det syfte med hållbarhetsmärkningensom departementschefen gett uttryck för. föreslår i skrivelse till utskottet samma ändring av 13 §första stycket punkt 5 som yrkas i motionen 1971: 1454. Förbundet anser vidareatt märkning med förpackningsdag endast bör ske i de fall då förpackningen avproduktionstekniska skäl är direkt bunden till tillverkningsdagen. Utskottetfinner för egen del det mindre lämpHgt att, såsom föreslagits i motionen 1971:1451, kravet på uppgift om sista förbrukningsdag förs in i självalivsmedelslagen. Med hänsyn till att det kan visa sig erforderligtatt i något hänseende med förhållandevis kort varsel ändra reglerna förhållbarhetsmärkningens utformning, synes det mera praktiskt att i enlighet medpropositionsförslaget låta Kungl. Maj:t meddela erforderliga bestämmelserdärom. Det i motionen 1971: 1454 föreslagna tillägget till 13 § första stycketpunkt 5 är enligt utskottets mening inte nödvändigt för att uttrycka syftet medhållbarhetsmärkningen och torde för övrigt inte helt motsvara avsikten medmärkningen. Utskottet finner för sin del det tillräckligt med den närmareprecisering av märkningens syfte som gjorts i departementschefens motiveringtill lagrummet. Vadhärefter gäller märkning med uppgift om ett livsmedels förpackningsdag för attinformera konsumenterna om varans färskhet har som synes två motsatta uppfattningarframförts i nu ifrågavarande båda motioner. Utskottet är givetvis medvetet omatt vissa livsmedel inte JoU 1971: 41 22 alltidförpackas i omedelbar anslutning till deras tillverkning. I sådana fall geruppgiften om förpackningsdagen ingen exakt upplysning om hur färskt livsmedletär men torde ändå vanligtvis kunna ge konsumenterna en god ledning för attbedöma varans ungefärliga ålder. För vissa livsmedel kan emellertid avsevärdtid förflyta mellan tillverknmgen och förpackningen och då kan uppgiften omförpackningsdagen ge en felaktig uppfattning om färskheten. Med hänsyn tilldessa förhållanden finner utskottet departementschefens förslag på denna punktväl avvägt eftersom det endast syftar till att färdigförpackade livsmedel meduppgift om sista förbrukningsdag "som regel" bör märkas medförpackningsdagen. Enligt 13 § första stycket punkt 7 livsmedelslagen ankommerdet på Kungl. Maj:t eller den centrala livsmedelsmyndigheten att meddela närmareföreskrifter beträffande sådan märkning. Enligt utskottet talar åtskilligaskäl för att uppgift om förpackningsdag föreskrivs endast i de fall då dettakan anses vara av betydelse för konsumenterna och då uppgiften kan ge enrättvisande ledning för bedömandet av hur färskt livsmedlet är. Meddessa uttalanden tillstyrker utskottet det i propositionen framlagda förslagettill hållbarhetsmärkning. Härav följer att utskottet anser att yrkandena pådenna punkt i motionerna 1971: 1451 och 1454 bör avslås. Enligt förslaget till 13 § andra stycketlivsmedelslagen kan Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmerbegränsa den märkningsskyldighet som anges i 13 första stycket punkterna 16.I anslutning härtill uttalar departementschefen att undantagen från kraven påmärkning av färdigförpackade livsmedel i konsumenternas intresse bör inskränkastill vad som kan anses absolut nödvändigt. I detta sammanhang föreslås bl. a.att undantag från märkningsskyldighet i fråga om vissa små och storaförpackningar begränsas i förhållande till vad som f. n. gäller enligt 1951 årslivsmedelsstadga. Sålunda bör den nedre viktgränsen för sådana förpackningarsänkas från till och den övre gränsen höjas från till 25 kg.Vidare bör inte, såsom , spritdrycker och vin, malt- och läskedryckervara undantagna från märkning. Enligt departementschefen kan möjligenimporterade viner och spritdrycker vara befriade från viss märkning. Imotionen 1971:1451 yrkas att måtte uttala att märkningsföreskrifternabör gälla generellt oberoende av livsmedelsförpackningarnas vikt. Motionärenanser, att märkning bör vara en regel utan undantag, om konsumenternasintressen skall vara vägledande. JoU 1971: 41 23 Enligt utskottet måste i fråga om upprätthållandeav kraven på märkning ske en avvägning mellan å ena sidan konsumentintressetoch å andra sidan vad som är praktiskt möjligt och befogat. Då det gällersärskilt små förpackningar är det svårt att få plats med alla obligatoriskauppgifter. Vidare torde mycket stora förpackningar sällan efterfrågas avkonsumenterna. I sådana fall anser utskottet skäl finnas för att göra undantagfrån märkningen. De viktgränser som departementschefen föreslagit i nuförevarande hänseende finner utskottet böra godtas. Utskottet vill erinra omatt föreliggande lagförslag i avseende på skyldigheten att märkalivsmedelsförpackningar innebär en avsevärd utvidgning i förhållande till vadnu gäller, även med angivna inskränkningar. Med hänsyn till det anfördaföreslår utskottet att motionen 1971: 1451 avslås i förevarande del. Imotionen 1971: 1456 yrkas att i skrivelse till Kungl. Maj:t uttalar,att i livsmedelslagens tillämpningsföreskrifter skall intagas bestämmelse somålägger importör av alkoholdrycker att göra den märkning på varje enskUdförpackning, som erfordras för att dryckens alkoholhalt klart skall framgå.Motionärerna anser det beklagligt, om departementschefens uttalande angåendemöjligheten att befria importerade viner och spritdrycker från viss märkningskall tolkas så, att Kungl. Maj:t inte kommer att föreskriva att alkoholhaltenobligatoriskt skall anges. Den som dricker alkoholdrycker bör nämligen få redapå hur mycket ren alkohol dessa innehåller. bedömande innebär kravet i 13 § första stycket punkt 2livsmedelslagen på deklaration av livsmedlets sammansättning bl. a. att vin,sprit och maltdrycker skall märkas med uppgift om alkoholhalten. Med hänsynhärtill behövs inte, såsom motionärerna synes förutsätta, någon särskildtillämpningsföreskrift om märkning med alkoholhalten. I fråga om begränsningenligt 13 § andra stycket av denna deklarationsplikt ansluter sig utskottettill departementschefens allmänna uttalande att undantagen frånmärkningsskyldigheten bör inskränkas till vad som kan anses absolut nödvändigt.Anledningen till att i propositionen angetts, att importerade viner ochspritdrycker möjligen kan befrias från viss märkning, synes vara att i vissafall praktiska svårigheter annars skulle kunna uppkomma för importen. Om detpå grund därav kan bli nödvändigt att Kungl. Maj:t eller den centralalivsmedelsmyndigheten för vissa utländska alkoholdrycker medger undantag fråndeklaration av alkoholhalt, är det angeläget att konsumenternas intresse avatt få en sådan information ändå kan tillgodoses exempelvis genom upplysningari butikerna eller systembolagets kataloger. Med hänvisning till vad nu anförtsfinner utskottet att motionen 1971: 1456 inte bör föranleda någon åtgärd frånriksdagens sida. JoU 1971: 41 24 Enligt 15 § i förslaget till livsmedelslag fårKungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer föreskriva attsärskild beteckning skall vara förbehållen livsmedel av visst slag. Om en sådanföreskrift meddelats, får enligt förslaget till 19 § första stycket livsmedelmed annan sammansättning eller beskaffenhet i övrigt inte saluhållas under denförbehållna beteckningen eller annan beteckning som är så lika att förväxlingkan ske. Denna bestämmelse skall enligt förslaget till 19 § andra stycket ägamotsvarande tillämpning på en beteckning som är allmänt vedertagen. Avpropositionen framgår, att berörda förbud enligt 19 § främst avser sättet försaluhållande av nya livsmedelstyper eller s. k. ersättningsprodukter för redanvälkända livsmedel. Som motiv för bestämmelsen framhåller departementschefen,att det bör vara förbjudet att för livsmedel som inte uppfyller kraven påsärskild beskaffenhet begagna en beteckning som enligt 15 § blivit förbehållenvisst slag av livsmedel. Att dessutom förbjuda en uppgift med visst innehålleller viss utformning av beskrivande art, som anger produktens användning, äremellertid enligt departementschefen inte möjligt. I sådant fall torde detnämligen inte vara svårt att hitta på någon annan likartad beskrivning.Departementschefen erinrar i sammanhanget om de möjligheter som lagen omotillbörlig marknadsföring ger att övervaka handeln med ifrågavarande slagsvaror och komma till rätta med missförhållanden. Enligt departementschefensmening bör man emellertid godta att en vara saluhålls under uppgift att denkan användas som eller på liknande sätt som ett annat livsmedel. En sådanupplysning anses inte innefatta någon annan jämförelse eller likhet mellanprodukterna än just själva användningsområdet. Imotionen 1971: 1455 framhålls att saluförbudet enligt 19 § livsmedelslagenuppenbarligen har tillkommit för att en ny livsmedelsprodukt inte skall kunna"åka snålskjuts" på redan etablerade varors goda renommé.Departementschefens uttalande innebär emellertid enligt motionärerna storamöjligheter att kringgå den reella innebörden av bestämmelsen. Sålunda kan detvara tillåtet att i t. ex. reklamtext för ett nytt livsmedel i jämförelsesyfteanvända en beteckning som är förbehållen en annan vara. Konsumenterna kandärigenom förledas tro att de två varuslagen är i stort sett likvärdiga. Medhänvisning till ett inom livsmedelsstadgekommittén reservationsvis framförtförslag föreslår motionärerna, att det blir förbjudet att saluhålla en varaunder benämning eller uppgift i text eller annorledes, vari en förbehålleneller allmänt vedertagen -esteckning ingår eller som antyder likhet därmed, omvaran har annan sammansättning eller beskaffenhet i övrigt än livsmedel med JoU1971: 41 25 denförbehållna eller allmänt vedertagna beteckningen. Motionärerna yrkar attriksdagen beslutar om sådan ändring av 19 § livsmedelslagen att den får imotionen föreslagen innebörd. uppfattning är det viktigt att bl. a. livsmedel saluförs på ettsådant sätt att konsumenterna inte kan förväxla olika produkter. Systemet medsärskilda beteckningar, som enligt 15 § livsmedelslagen blir förbehållna vissaslags livsmedel, kommer därvid att få stor betydelse. Nödvändigt är också attdet, såsom föreslagits i 19 §, skall vara förbjudet att saluhålla en vara medannan beskaffenhet under en förbehållen beteckning eller någon annan lättförväxlingsbar beteckning. Att motsvarande saluförbud gäller för användningenav allmänt vedertagna beteckningar innebär enligt utskottets mening enytterligare säkerhet för konsumenterna. Dessa bestämmelser kommer att fåsärskild betydelse när det gäller marknadsföring av nya livsmedelstyper, som pånågot sätt är avsedda att ersätta för konsumenterna redan välkända produkter.Det kan emellertid vara svårt att enligt 13 § första stycket punkt1 lämna en för konsumenterna beskrivande och lättfattlig uppgift om"livsmedlets slag" beträffande en ny produkt, om man inte alls fårhänsyfta på en redan känd vara. Om så sker genom att i anslutning tillproduktens namn ges upplysning om att den kan användas som eller på liknandesätt som ett annat livsmedel, kan detta såsom departementschefen uttalat inteanses innebära någon annan jämförelse eller likhet mellan livsmedlen än justsjälva användningsområdet. Så måste gälla antingen upplysningen avser ettlivsmedel med förbehållen eller allmänt vedertagen beteckning eller inte.Skulle en sådan upplysning om användningsområdet inte få lämnas, kansvårigheter uppstå vid marknadsföringen och risk finnas för att utvecklingenhämmas i fråga om nya livsmedel som från närings-, kvalitets- ellerprissynpunkt kan utgöra goda alternativ för konsumenterna. Utskottet anslutersig därför till departementschefens uppfattning i denna fråga. Med hänsynhärtill och under erinran om möjligheterna att enligt lagen om otillbörligmarknadsföring ingripa mot vilseledande uppgifter föreslår utskottet attmotionen 1971: 1455 avslås i förevarande del. har föreslagit enbestämmelse (7 §), att innehavare av verksamhet, där livsmedel hanteras, skallsörja för att verksamheten bedrivs i noggrann överensstämmelse medföreskrifterna om livsmedel. I sådant syfte skall han, enligt bestämmelsen,anordna en med hänsyn till livsmedelshanteringens art ändamålsenlig,fortlöpande tillsyn av verksamheten. Enligt kommittéförslaget skall denna s. k. JoU 1971: 41 26 egentillsynvara obligatorisk för alla livsmedelsföretagare, oavsett hanteringens art, ochinnebära att dessa alltid vidtar aktiva åtgärder av olika slag för att övervakasin verksamhet. Ipropositionen betonas, att av livsmedelsförfattningarna följer skyldighet attiaktta däri meddelade bestämmelser. På grund därav behövs enligtdepartementschefen inte någon uttrycklig föreskrift om denna skyldighet. Ianslutning härtill framhåller departementschefen, att det emellertid i vissafall kan vara befogat att ålägga företagarna att vidtaga särskilda åtgärder,som inte direkt kan anses följa av livsmedelslagstiftningens allmännabestämmelser. Därför föreslås i propositionen att Kungl. Maj:t eller dencentrala livsmedelsmyndigheten enligt 29 § livsmedelslagen får befogenhet attföreskriva, att näringsidkare inom livsmedelshanteringen skall utöva en efterverksamhetens art lämpad särskild tillsyn av hanteringen. om ensådan särskild egentillsyn bör enligt departementschefens uppfattning varamotiverad av att det av livsmedelshygieniska skäl finns ett klart behov attgenom företagens försorg komplettera den offentliga kontroll somlivsmedelsmyndigheterna utövar. Med hänsyn till de prishöjningar, som kan bliföljden av företagens extra kostnader för egentillsyn, framhålls ipropositionen att det vid meddelande av föreskrift enligt 29 § bör beaktas attföretagen inte åläggs vidtaga åtgärder som inte är uppenbart påkallade. Imotionen 1971: 1424 yrkas att 29 § livsmedelslagen får en lydelse som motsvararlivsmedelsstadgekommitténs förslag om obligatorisk egentillsyn för alllivsmedelshantering. Enligt motionärerna synes det ologiskt att en ny lag, somär avsedd att tillvarataga konsumentintressena, lämnar en stor del avlivsmedelshanteringen utanför den avsedda egentillsynen. Även frånkonkurrenssynpunkt anses det felaktigt att kraven på egentillsyn och därmedkostnaderna i hanteringen inte är likartade för alla företag. Utskottetvill i likhet med departementschefen framhålla att av livsmedelsförfattningarnaföljer skyldighet att iakttaga vad som däri föreskrivs. Denna allmängiltigaregel kan medföra att företagen behöver vidtaga aktiva åtgärder för attlivsmedelslagen skall kunna efterlevas. Kommitténs förslag om obligatoriskegentillsyn går emellertid längre och innebär ett generellt krav på sådanaåtgärder av alla livsmedelsföretagare. En sådan ordning kan, såsom framhållitsi flera remissyttranden, orsaka onödiga kostnader med höjda konsumentpriser somresultat. Följden kan dessutom bli att mindre företag med små ekonomiskaresurser tvingas lägga ned sin verksamhet, varvid sysselsättningsproblemuppstår och servicen åt allmänheten blir sämre. Utskottet har därför funnit detlämpligt att det i enlighet med förslaget till 29 § livsmedelslagen får ankommapå Kungl. Maj:t eller den centrala livsmedelsmyndigheten att avgöra när fogfinns för att ålägga näringsidkare inom livsmedelshan- JoU1971: 41 27 teringenatt utöva en efter verksamhetens art lämpad särskild tillsyn av hanteringenutöver vad som följer av lagens allmänna bestämmelser. Därigenom kan systemetmed egentillsyn successivt utvidgas på ett smidigt sätt och bli en värdefullkomplettering till myndigheternas offentliga livsmedelskontroll. Utskottet villdärför tillstyrka propositionens förslag till principer för egentillsynen ochföreslår att motionen 1971: 1424 avslås i förevarande hänseende. Somexempel på egentillsyn anger departementschefen, att det kan finnas skäl attinom detaljhandeln utse särskild person att övervaka livsmedelshanteringen. Ennaturlig uppgift för honom anses bli att vara den som kunderna kan vända sigtill med klagomål i fråga om livsmedlen och att tillhandagå kunderna medkonsumentupplysning. Imotionen 1971: 1453 ifrågasätts, om departementschefen med angivna uttalandeavser en person för varje livsmedelsbutik eller någon sorts allmän ombudsmanför hela livsmedelsbranschen. Utskottet förutsätter för sin del attdepartementschefen med sitt uttalande avsett en särskild övervakare i varjebutik. Ianslutning till berörda exempel på egentillsyn har i motionen 1971: 1451 frågaväckts om detaljhandlarens ansvar gentemot konsumenten för de livsmedel hansäljer. Då ett inköpt livsmedel visar sig ha något fel beträffande denhygieniska, kvalitativa eller kvantitativa beskaffenheten riskerar konsumentenenligt motionären att av livsmedelshandeln hänvisas till fabriken, importöreneller förpackaren av varan. I motionen ifrågasätts om konsumentens behov avrättelse verkligen bör förenas med så stort besvär. 1 stället bör försäljarenha ett direkt ansvar gentemot konsumenten för varans beskaffenhet ochanmärkningar bör sedan av detaljhandeln i sin tur riktas mot den det vederbör.Mot denna bakgrund yrkas i motionen att i livsmedelslagen införs bestämmelseom att ansvaret gentemot konsumenten för en varas tjänlighet och kvalitet samtvikt eller volym skall åvila försäljaren. Om ansvaret på föreslaget sätt ladespå detaljhandelsledet, anser motionären att kravet enligt 13 § första stycketpunkt 6 livsmedelslagen på märkning med förpackarens eller tillverkarens namnoch hemort skulle kunna utgå. mening torde det i motionen avsedda ansvaret för en detaljhandlaregentemot konsumenterna i viss omfattning redan vara reglerat genombestämmelserna i 4254 §§ köplagen om fel eller brist i godset. Enligt dessaregler har köparen möjlighet att hos säljaren häva ett köp eller fordra avdragpå köpeskillingen och få skadeersättning. Utskottet anser det inte lämpligt attställning i dessa frågor tages enbart när det gäller handeln med livsmedel,eftersom därmed sammanhängande problem har principiell betydelse för allförsäljning av varor. Frågan om livsmedelshandlarens ansvar mot konsumenten böri stället prövas i ett större sammanhang. Ändringar i köplagen övervägs f. n.av JoU 1971: 41 28 särskildasakkunniga som tillkallats av Kungl. Enligt uppgift utreder desakkunniga bl. a. hithörande ansvarsfrågor. Med hänsyn härtill föreslårutskottet att förevarande yrkande i motionen 1971: 1451 inte föranleder någonriksdagens åtgärd. Enligt de föreslagna besvärsreglerna i 3335 §§livsmedelslagen föres talan mot hälsovårdsnämnds beslut hos , motlänsstyrelsens beslut hos kammarrätten och mot livsmedelsverkets beslut hoskammarrätten eller i vissa fall hos Kungl. I lagen anges inte vem somhar rätt att anföra besvär. Imotionen 1971: 1453 yrkas, att måtte besluta att besvärsrätt överbeslut enligt livsmedelslagen eller med stöd av Kungl. Maj:ts förordnandeenligt lagen skall tillkomma samtliga konsumenter. I motiven till yrkandetframhålls att det i fråga om godkännande av livsmedelstillsatser hittillsvarit enbart tillverkare som haft besvärsrätt, när beslutet gällt en av demtillverkad vara. Enligt motionärerna bör det emellertid dessutom finnas en legalmöjlighet för konsumenterna att besvära sig över livsmedelsmyndighets åtgärder,om dessa resulterar i att olämpliga livsmedelstillsatser tillåts eller bliranvända. Utskottet får för egen delanföra följande. Enligt11 § i det förslag till förvaltningslag, som framlagts i proposition 1971: 30,får talan mot sådant beslut av myndighet som kan överklagas genom besvär förasav den som beslutet angår, om det gått honom emot. Uppenbarligen blir dennabesvärsregel tillämplig beträffande rätt att föra talan mot beslut enligtlivsmedelslagen. I nyssnämnda proposition uttalar föredragandedepartementschefen, att den närmare bestämningen av de besvärsberättigadeskrets liksom torde få ankomma på rättstillämpningen. I den mån detframstår som eftersträvansvärt att lagstiftningsvägen närmare ange denna kretsanser departementschefen, att detta liksom bör ske i specialförfattningarna på olika förvaltningsområden. Idetta sammanhang framställt motionsyrkande innebär att varje medborgare skulleha besvärsrätt enligt livsmedelslagen. Enligt utskottet synes det stå klartatt en så vid besvärsrätt sedan gammalt inte godtagits i rättstillämpningen. Omså skedde skulle det bl. a. leda till svårigheter att konstatera om ett beslutvunnit laga kraft, till onödigt merarbete genom handläggning av opåkalladebesvär och till försening av beslutets ikraftträdande. Emellertidkan det med tanke på bl. a. det i motionen anförda exemplet om godkännande avlivsmedelstillsatser enligt utskottets mening inte förnekas att det frånvissa synpunkter framstår som otillfreds- JoU 1971: 41 29 ställandeatt klagomål genom besvär inte skall kunna föras fram från konsumenternas sida,om en tillsats godkänts för ett i handeln allmänt förekommande livsmedel, medanen tillverkare som ansökt om godkännande har besvärsrätt om hans ansökanavslagits. Möjligen borde i sådana och likartade fall sammanslutningar avkonsumenter eller löntagare tillerkännas en viss besvärsrätt på liknande sättsom sådana sammanslutningar enligt 6 § lagen om otillbörlig marknadsföringtillerkänts talerätt hos marknadsrådet om förbud mot otillbörligmarknadsföringsåtgärd, då konsumentombudsmannen för visst fall beslutat attinte göra ansökan om sådant förbud. En annan möjlighet att utvidgabesvärsrätten för att tillvarata konsumenternas intressen kan tänkas vara atten särskild myndighet får befogenhet att föra talan i sådant syfte. Somjämförelse vill utskottet erinra om rätt enligt 48 §miljöskyddslagen och 40 § naturvårdslagen att, för tillvaratagande av allmännaresp. naturvårdens intressen, föra talan mot koncessionsnämndens eller länsstyrelsensbeslut enligt nämnda författningar. Någon motsvarande myndighet för konsumentfrågorfinns inte . Maj:t prövar emellertid f. n. ett avkonsumentutredningen avgivet betänkande (SOU 1971: 37) med förslag tillriktlinjer och organisation för en framtida konsumentpolitik. mening talar starka skäl för att Kungl.