bet · FU01JoU37 · 1971-12-31 00:00:00 — Ett av de största problemenför den moderna s. k. extensiva renskötseln är den rikliga förekomsten avfrämmande renar, dvs. renar sorii uppehåller sig utanför den egna lappbynsbetesmarker. Dessa renar har i regel lämnat den egna byns område för att förenasig med en annan renhjord. För att komma till rätta med de problem dessa renarger upphov till föreskrivs i 70 § lagförslaget att de skall skiljas ut såsnart det kan ske. Underrättelse om tid och plats härför skall dessförinnanlämnas till sameby till vilken renarna kan antas höra. Sådan sameby är skyldigatt avdela personal för att återföra renarna. Uteblir sameby, som underrättatsom skiljning, och kan renarna ej återföras iitan väsentlig olägenhet får"värdbyn" slakta renarna och försälja dessa för ägarens räkning. Imotionen 1971: 1367 yrkas att bestämmelserna om rätt för värdb\'n att slaktaoch försälja renarna utgår ur lagtexten. mening torde det vara nödvändigt att värdbyir äger långtgåendebefogenheter att förfoga över renarna om deras "hembj'" uteblir frånskiljningen trots erhållen underrättelse. I första hand bör naturligtvisvärdbyn vidta åtgärder för att återföra renarna till hembyns betesområde. Imånga fall är det dock i praktiken omöjligt att återföra renarna. mening måste värdbyn då.ha rätt att slakta renarna och försäljadessa för ägarnas räkning. Såsom departementschefen framhållit bör slakträttengivetvis utövas med omdöme. Grannbyar mellan vilka strövning av renar åtvartdera hållet brukar ske bör, på sätt påpekats i propositionen,kunna ordna med skiljning och återförande av sina renar så att någon slaktinte behöver ske. På anförda skäl avstyrker utskottet motionsyrkandet. Ettannat problem, som orsakas av den extensiva renskötseln, är att enstaka renar,s. k. strövrenar, i samband med renarnas flyttningar lämnar hjorden och blirkvar i de områden som passeras vid flyttningen. Av markägare i trakter därrenskötsel är tillåten endast har framförts upprepadeklagomål över att renar i stort antal förekommer där även sommartid.Strövrenarna orsakar därvid skador på grödan genom bete eller nedtrampning ochför med sig olägenheter för jakten genom att jakt med hund försvåras. För attkomma till rätta med strövrensproblemet föreslås 4 1971.16 saml. JoU 1971: 37 50 i65 § vissa allmänna bestämmelser om renarnas bevakning och om flyttning avrenar. Sålunda föreskrivs skyldighet för renskötselutövarna att tillse attrenarna såvitt möjligt inte kommer utanför samebyns betesområde samt att renarvid flyttning inte lämnas kvar på område där renskötsel inte är tilllåten.Flyttning av renarna skall vidare ske i samlade flockar. Äger flyttning rumutanför samebys betesområde skall flyttningen ske utan onödig tidsutdräkt.Därest renar likväl kommer att uppehålla sig utanför renskötselområdet ellerpå mark inom detta område under tid renskötsel inte får bedrivas där skallenligt 71 § i lagförslaget länsstyrelse på framställning av lantbruksnämndeller markägare, som lider skada eller olägenhet av någon betydelse, kunnaförordna att renarna skall slaktas och säljas. Dessutom föreslås i 90 § reglerom skadestånd i anledning av renskador. Till sistnämnda spörsmål återkommerutskottet i det följande. Dei 71 § intagna bestämmelserna har föranlett två motionsyrkanden. Dels yrkas imotionen 1971: 1367 att förutsättningen för ingripande,nämligen att markägare lider skada eller olägenhet av någon betydelse, skalländras så att ingripanden får ske endast vid skada eller olägenhet av väsentligbetydelse. Dels yrkas i motionen 1971: 1279 att utöver lantbruksnämnd ochmarkägare även jakträttsinnehavare skall få rätt att påfordra länsstyrelsensingripande. Till stöd för sistnämnda yrkande anförs att renarna förorsakarbetydande hinder för jakten och då framför allt för älgjakten samt attmarkägare kan vara bosatt i annan del av landet, varför det kan vara svårt förjakträttsinnehavare att få kontakt med honom och kunna begära hans ingripande. Såsomframgår av den föregående redogörelsen har sameby skyldighet att tillse attrenarna inte kommer utanför de områden där de äger uppehålla sig. Om så likvälsker och sameby försummar att efter tillsägelse ta hand om renarna måste enligtutskottets mening myndighet ha möjlighet att förordna om slakt och försäljningav renarna. Någon anledning att inskränka denna rätt till att gälla endast vidsådana tillfällen då renarna orsakar väsentlig skada anser utskottet inteförefinnas. Yrkandet härom i motionen 1971: 1367 bör följaktligen avslås. Inteheller kan utskottet tillstyrka yrkandet i motionen 1971: 1279 om rätt förjakträttsinnehavare att påkalla förordnande. Eftersomförordnandet föranletts av skador på nyttigheter som följer med äganderättentill fastigheten, bör möjligheten att begära sådant förordnande varaförbehållen markägare. Om jakträttsinnehavaren , när behovföreligger av omhändertagande av strövrenar, inte skulle anträffa markägarenkan han vända sig till lantbruksnämnden och hemställa att nämnden begärlänsstyrelsens förordnande. Enligtgällande bestämmelser kan vid bristfällig renskötsel inskridande ske motenskilda rennäringsutövare. Den satsning på samebyns ledning av renskötseln somgörs i förslaget till rennäringslag har gjort dessa bestämmelser överflödiga.I stället förordas i 72 § i lagförslaget att lantbruksnämnden skall vid dylikafall på begäran av medlem i byn eller annan vars JoU1971: 37 51 rättär beroende därav försöka att träffa överenskommelse med byn om rättelse. Omöverenskommelse ej träffas eller rättelse ej vidtas skall lantbruksnämndenkunna anmäla förhållandet till som i sin tur kan förordnasyssloman att omhänderta renskötseln i byn och förvalta byns övriga ekonomiskaangelägenheter. Syssloman får rätt att av byn erhålla arvode som bestäms avlänsstyrelsen. Ävendetta stadgande har föranlett två ändringsyrkanden. I motionen 1971: 1367 yrkasatt syssloman skall förordnas av domstol som även skall bestämma arvodet, medandet i motionen 1971: 1370 hemställs att möjligheten att förordna sysslomanhelt slopas. Som skäl för sistnämnda yrkande anförs i motionen att möjlighetenatt förordna syssloman är liktydig med ett upprättande av ett kollektivtförmynderskap och att den enligt motionärernas mening öppnar vägen förgodtyckliga myndighetsingripanden. mening bör det i lagen finnas regler för de undantagsfall dårenskötseln av olika anledningar är bristfällig. Ett sådant missförhållandekan nämligen medföra stora skador och förluster både för byns egna medlemmaroch för utomstående, t. ex. markägare och angränsande samebyar. Särskilt församebyns egna medlemmar måste det med hänsyn till att de är obligatorisktanslutna till byn vara av betydelse att hos myndighet kunna påkalla åtgärdervid väsentliga brister i byns skötsel. I första hand bör det härvid ankomma pålantbruksnämnden att försöka uppnå en frivillig överenskommelse med bynsledning. Utskottet delar dock departementschefens uppfattning att det somyttersta utväg att få renskötseln sanerad bör finnas möjlighet att tillgripatvångsförvaltning genom syssloman. Någon anledning att låta sådan förvaltningvara beroende av domstols förordnande anser utskottet inte finnas. Utskottettillstyrker därför den. Utskottet vill i dettasammanhang erinra om att det i annan lagstiftning finns liknande möjligheteratt tillgripa tvångsförvaltning genom syssloman. Sålunda kan nämnas att länsstyrelseenligt 33 § lagen om vissa gemensamhetsanläggningar på begäran avfastighetsägare äger att i vissa fall förordna syssloman att handhasamfällighetens förvaltning. Påanförda skäl bör ifrågavarande yrkanden i motionerna 1971: 1367 och 1971: 1370 avslås. Skadestånd m. m. Såsom framhållits i det föregåendehar i 90 § i lagförslaget intagits regler om strikt ansvar för skador som renorsakar dels på odlad jord såväl inom som utanför renskötselområdet, dels påannan mark utanför nämnda område. Imotionen 1971: 1367 framhålls i enlighet med vad som hävdats från SSR:s sidaatt strikt skadeståndsansvar bör gälla även då ren dödas eller skadas i sambandmed skogsavverkning. Motionärerna yrkar därför att skall hemställa omutredning och förslag beträffande ansvar och skadestånd vid skada på ren isamband med skogsavverkning. Anledningen till att ipropositionen föreslagits införande av strikt skade- 4t 1971.16 saml. JoU 1971: 37 52 ståndsansvarvid grödeskador genom ren är att renarna numera hålls istora hjordar som inte övervakas kontinuerligt. Såsom departementschefenframhållit bör denna driftsmetod som från rennäringens synpunkt är rationellinte få användas på bekostnad av utomstående, för skadegörelse genom renarutsatta personer. Utskottet delar departementschefens uppfattning att det motbakgrund härav är mindre lämpligt att rätten till ersättning görs beroende avatt vållande i form av försumlighet vid renarnas bevakning kan läggas någontill last. Med hänvisning till det anförda tillstyrker utskottet ipropositionen föreslagna bestämmelser. Skälmotsvarande dem som anförts för ett strikt skadeståndsansvar vid renskada kanenhgt utskottets mening inte åberopas när det gäller skada på ren vidskogsavverkning. För sådana skadesituationer får man falla tillbaka på allmännaskadeståndsrättsliga principer vilket innebär att ersättning utgår endast förskada som orsakats uppsåtligen eller genom vållande. De skador som orsakasrenutövarna genom att renar dödas och skadas vid trädfällning är dockbetydande. Enligt uppgift rör det sig om flera hundra dödade och skadade renarårligen. Av skogsbrukets företrädare har framhållits att avverkarna gör storaansträngningar för att hålla renarna borta från avverkningsplatserna men attrenarna dras till dylika platser för att komma åt den på träden växande laven.Enligt utskottets mening syns problemet med trädfällningsskador på ren bästkunna lösas genom ett ökat samarbete mellan skogsbrukets och rennäringensföreträdare i syfte att minska förekomsten av renar i avverkningsplatsernasnärhet. Erinras må att ett dylikt samarbete redan rekommenderas i ett kungl.brev till domänverket och samtlänsstyrelserna i och . Enligt detta bördomänverket samråda med lappadministrationen och resp. lappbyar vidplanläggningen av bl. a. avverkningar som är av betydelse för renskötseln, ochvidare bör skogsvårdsstyrelserna i berörda län inom ramen för sin normalaverksamhet sträva efter att åstadkomma bästa möjliga förhållande mellanskogsägarna och samerna. Medhänsyn till det anförda anser utskottet det inte vara erforderligt med någonbegäran från sida om utredning av frågan om skadestånd vid skada påren. Yrkandet därom i motionen 1971: 1367 bör därför inte föranleda någonriksdagens åtgärd. Imotionen 1971:1367 yrkas vidare i enlighet med rennäringssakkunnigas förslag,att i den blivande rennäringslagen skall införas en bestämmelse av innebörd attmyndighet som meddelar beslut enhgt sagda lag eller enligttillämpningsbestämmelser, utfärdade med stöd av lagen, skall innan beslutetmeddelas lämna den eller de samebyar, för vilka beslutet.uppenbarligen kan fåbetydelse, tillfälle att yttra sig i ärendet. Utskottetdelar departementschefens uppfattning att koirimunikations-principen givetvisgäller även irioixi rennäringens område. Några uttryckliga bestämmelser härom iden föreslagna rennäringslagen synes inte erforderliga. Utskottet vill i dettasammanhang erinra om att kommunikationsprincipen kommer att fastslås i lag omdet genom propositionen 1971:30 JoU 1971: 37 53 framlagdaförslaget till förvaltningslag antages. Motionen 1971:1367 bör. med hänsyn tilldet anförda inte i denna del föranleda någon åt-; gärd. Dödande av hund och rovdjur m. m. Föreslmfter tillskydd mot att renarna ofredas av hundar har intagits i 93 § i lagförslaget.Sålunda föreskrivs att när renar befinner sig inom betesområde, där renskötseldå är tillåten, skall hund i trakten hållas i band eller instängd, om intelänsstyrelsen medgiver annat. Motsvarande gäller när renar flyttas, om hundensägare i förväg underrättats om tideii för flyttning. Anträffas likväl hundmedan den jagar eller på annat sätt ofredar ren inom område, där renskötsel dåär tillåten, får hunden dödas av den som äger eller vårdar ren. Detsamma skallgälla om hund utan tillsyn anträffas efter det att den på sådant områdejagat eller på annat sätt ofredat ren. Den som sålunda dödar hund är skyldigatt anmäla det inträffade till polismyndigheten. I förhållande till gällanderätt innebär de föreslagna bestämmelserna en viss inskränkning i befogenhetenatt döda hund. Den i renbeteslagen stadgade befogenheten för konsulent vidlappväsendet och för polismyndighet i orten att låta döda hund, som är känd föratt jaga renar, om den uppträder i.trakt där renar befinnersig, har sålunda ingen motsvarighet i lagförslaget. Imotionen 1971: 1367 yrkas att föreskriften om att hundens ägare i förväg måsteunderrättas om tiden för flyttningen skall utgå ur lagtexten. Medhänsyn till de förhållanden under vilka flyttning av renar sker skulle enligtutskottets mening en skyldighet för hundägare att själv ta reda förflyttning medföra väsentliga olägenheter för denne. Därest det är angeläget atthundägaren har skyldighet att hålla hund instängd i samband med flyttning avrenar måste, såsom föreslagits i propositionen, en sådan skyldighet varavillkorad av att renägaren i förväg underrättat hundägaren om flyttningen.Motionsyrkandet bör följaktligen avslås. Imotionen 1971: 1279 yrkas att 93 § ändras så att dels hund som låter siguppkopplas inte får dödas och dels dödandet av hund skall anmälastill polisinyndigheten. Till stöd för yrkandena anför motionärerna att det harförekommit upprörande fall där hundar infångats och bundits vid träd, varefterde slagits till döds. Enligt motionärerna skulle riskerna för sådana övergreppkunna minskas om en bestämmelse införs i lagen att hund som låter sig infångasoch kopplas inte får dödas. Motionärerna anser vidare att, om hund måste dödasute i markerna, avlivandet bör få ske endast med skjutvapen. Avslutningsvisframhåller motionärerna att hunden ofta representerar, betydande värde förhundägaren och att anmälan om att hund dödats därför bör göras tillpohsmyndighet för att inte hundägaren skall orsakas onödiga kostnader förhundens efterspanande. Utskottetvill till -én början framhålla att bestämmelser om dödande av hund finns även iannan lagstiftning. Enligt 3 § andra stycket lagen om tillsyn över hundar ägerpolischefen i orten, där så finiis nödvändigt, låta döda hund som visar benägenhetatt bita människor eller hemdjur eller som, när JoU 1971: 37 54 fårhålls ute i trakten, visat benägenhet att driva får. Om sådan hund anträffaslös på område, varöver ägaren eller annan som mottagit hunden till underhålleller nyttjande inte äger förfoga, får envar döda hunden. I jaktlagen finnsockså bestämmelser om rätt att i vissa fall döda annans hund. Sålunda fårenligt 22 § tredje stycket jaktlagen jakträttsinnehavaren och hans folk dödahund, som den 1 marsden löper lös och jagar ellerofredar villebråd under förutsättning att hunden inte låter sig upptas och attdet av omständigheterna uppenbarligen framgår att hundens löslöpande beror påinnehavarens vårdslöshet. Den som sålunda dödar hund skall ofördröjligen göraanmälan härom till polisman i orten. Vid1968 års riksdag behandlade tredje lagutskottet motioner, vari hemställdes att22 § tredje stycket jaktlagen skulle utgå. I sitt av godkändautlåtande (3LU 1968: 59) anförde utskottet bl. a. att befogenheten i jaktlagenatt döda hund hade motiverats av svårigheterna att i praktiken infånga enlöslöpande hund och på så sätt oskadliggöra den. Bestämmelsen hade ansetts hasitt väsentliga värde i ihöjligheten att genast avbryta pågående jakt. Detsyntes emellertid enligt utskottet inte kunna förnekas att bestämmelsen varsvårtillämpad och att den inbjöd till missbruk och trakasserier. borde stadgandet i enlighet med motionsförslaget upphävas ellerockså ändras så att hundägarens intressen tillgodosågs bättre än som enligtlagen var fallet. Utskottet antydde därvid vassa tänkbara lösningar. Utskottethänvisade avslutningsvis till att i lagen om tillsyn över hundar och irenbeteslagen fanns bestämmelser om rätt att döda annans himd. Enligt utskottetborde viss hänsyn tas härtill, då det fick anses önskvärt att så långt sommöjligt likartade bestämmelser gällde på området. Med hänsyn härtill avgavutskottet inte något förslag till lösning av frågan utan förordade att dengenom Kungl. Maj :ts försorg närmare utreddes i enlighet med de riktlinjerutskottet anfört. Fråganom rätt att döda hund behandlades ånyo vid riksdag i anledning avmotionsyrkanden om ändringar i lagen om tillsyn över hundar innebärande delsatt obligatorisk veterinärbesiktning skulle ske innan polischef tog ställningtill avlivande av hund och dels att rätten för envar att under vissaomständigheter döda hund i princip skulle uteslutas då ej nödvärn ellernödhandling förelåg. I sitt av godkända utlåtande hänvisade tredjelagutskottet (3LU 1969:48) till att efter hemställan av föregående års riksdagöverväganden pågick i Kungl. Maj :ts kansli i anledning av motionsförslag attupphäva ifrågavarande bestämmelse i jaktlagen. De synpunkter dåanfört om att det var önskvärt med så långt möjligt likartade bestämmelser omrätt att döda annans hund i lagen om tillsyn över hundar, i jaktlagen och irenbeteslagen gjorde sig enligt utskottet också gällande beträffande förslagetom att veterinärbesiktning skulle ske innan polischef tog ställning till fråganom det var nödvändigt att döda bitsk hund. Förslaget borde därför enligtutskottets mening övervägas med att ifrågavarande bestämmelser ijaktlagen och renbeteslagen översågs. JoU 1971: 37 55 Enligt vad utskottet erfarit övervägs fråganalltjämt inom Kungl, . Jordbruksutskottetansluter sig för sin del till de uttalanden som gjorts av 1968 och om att det bör finnas såvitt möjligt likartade bestämmelser om rättatt döda annans hund i lagen om tillsyn över hundar, i jaktlagen och i den nyarennäringslagen. Från denna synpunkt anser utskottet det beklagligt att den iförslaget till rennäringslag medgivna befogenheten att döda hund är betydligtmer vittgående än i jaktlagen. Visserligen är behovet av skydd för ren ochbehovet av skydd för villebråd inte fullt jämförbara. För renägarna utgörs inteden stora olägenheten av att hunden jagar eller biter en enstaka ren utan istället av att hunden kan skingra hjorden vilken det sedan kan ta åtskilligadagar att återsamla. Enligt utskottets mening bör dock hund inte få dödas omden låter sig uppkopplas. Såsom motionärerna framhållit är det här ofta frågaom värdefulla jakthundar, och om de är väldresserade och låter sig omhändertasbör de återföras till ägarna. Utskottet vill i anledning av vad motionärernaanfört om sättet för dödande av hund understryka att, därest hund måste dödas,detta får ske endast på sätt som inte förorsakar hunden onödigt lidande. Avden föregående redogörelsen framgår att bestämmelserna om rätt att döda annanshund är föremål för översyn i Kungl. Maj :ts kansli. Någon ändring i nu föreslagnabestämmelser i syfte att jämställa dessa med t. ex. bestämmelserna i jaktlagenbör därför inte ske. I stället bör enligt utskottets mening i anledning avmotionen 1971: 1279 ges Kungl. Maj :t till känna att ifrågavarande översyn ävenbör avse 93 § rennäringslagen och att därvid bör beaktas vad utskottet anförtom att hund som låter sig uppkopplas inte bör få dödas och att i de fall, dådödande måste ske, detta inte får förorsaka hunden onödigt lidande. Vadslutligen beträffar yrkandet om att anmälan om att hund dödats skall görasomedelbart till polismyndighet är utskottet ense med motionärerna om attanmälan bör ske så snart detta är möjligt. Med hänsyn till de stora avstånden ifjällvärlden till närmaste polismyndighet bör dock inte i lagtexten anges attanmälan skall ske . Motionsyrkandet därom bör följaktligen avslås. Närdet gäller rätt att döda rovdjur så är samerna underkastade de van-hgainskränkningarna häri som följer av jaktstadgans bestämmelser. , varg,järv och lo är sålunda fridlysta djur. Enligt 15 § 1 mom. jaktstadgan får dockjakt efter dessa djur utan hinder av fridlysning företagas efter tillstånd avlänsstyrelsen. Sådant tillstånd får ges om rovdjursstammen utvecklas så, attden är till synnerligt obehag för befolkningen eller är till avsevärt men förtamdjursskötseln. Vid tillståndsgivningen skall beaktas att fasta stammar avnämnda rovdjursarter bör bevaras i landet. Av 2 mom. i samma paragraf framgåratt, om rovdjur angripit och skadat eller dödat tamdjur och det finns skäliganledning att befara nya angrepp, rovdjuret får av tamdjurets ägare ellervårdare förföljas och dödas även än jakttid, om det sker iomedelbar anslutning till angreppet. JoU 1971: 37 56 I den vid början väckta motionen 1971:507 har yrkats att skall begära översyn av jaktstadgan, i syfte attge samerna möjlighet att även i situationer då fara för rovdjursangreppföreligger förfölja och döda rovdjur. Till stöd för yrkandet anförs att antaletrenar, som dödats framför allt av lodjur, stigit kraftigt under de senasteåren. mening skulle den av motionärerna föreslagna rätten att döda rovdjurkunna, om den missbrukas, leda till att rovdjursstammarna helt utrotas.Utskottet kan därför inte tillstyrka motionen. Skulle t. ex. lodjur bli tillallvarligt men för renskötseln finnes, såsom ovan anförts, möjlighet förlänsstyrelse att medge jakt efter dem. Erinras bör också att renägarna harrätt att enligt särskilda bestämmelser få ersättning av staten för djur somdödats eller skadats genom angrepp av rovdjur. Rationalisering, stödåtgärder m. m. Enligt Kungl.Maj :ts förslag bör såsom rennäringssakkunniga anfört de allmännaförutsättningar, som gäller för stödet åt jordbrukets rationalisering, ihuvudsak tillämpas i fråga om stödet åt rennäringen. Utskottet delar dennauppfattning. Även för rennäringen bör alltså gälla att stöd lämnas endast åtinvesteringar som är önskvärda från allmän synpunkt och som ärsamhällsekonomiskt motiverade. Vid bedömningen av om det samhällsekonomiskakravet är uppfyllt bör dock beaktas, att det är en fråga om en näring inom dedelar av landet där stöd till särskild rationalisering inom jordbruket kanlämnas. Hänsyn bör därför tas även till näringspolitiska, befolkningspolitiskaoch sociala skäl. Stort avseende bör fästas vid sistnämnda skäl, eftersom dethär gäller de glesast bebodda delarna av landet och den renskötandebefolkningen i viss utsträckning utgör en ekonomiskt och socialt eftersläpandegrupp i samhället. Det för jordbruksstödet uppställda kravet på lönsamhet urföretagsekonomisk synvinkel bör i princip tillämpas också inom rennäringen.Sociala och näringspolitiska skäl kan emellertid motivera att lönsamhetskravetmildras övergångsvis. Liksombeträffande statligt ekonomiskt stöd till jordbrukets rationalisering börstödet till rennäringens rationalisering huvudsakligen utgöras avkreditgarantier. Som komplettering av kreditgarantimöjligheterna bör dock äveninom rennäringen möjlighet finnas att i vissa fall lämna bidrag tillinvesteringskostnader. Blandde olika stödformer som förordas i propositionen må nämnas följande. Statligkreditgaranti föreslås böra beviljas för lån som är avsedda att underlätta övertagandeav renar och inventarier m. m., s. k. rendriftslån. Liksom gäller vid särskildrationalisering på jordbrukets område anses böra finnas möjlighet att i vissafall lämna bidrag till inköp av livdjur, s. k. ren-driftsbidrag. För attfinansiera nyanläggningar och förbättringar av olika fasta anläggningar samtunderlätta arbetet med renarnas bevakning, märkning, skiljning, slakt m. m.bör enligt propositionen kunna utgå kreditgarantier för s. k.rationaliseringslån och rationaliseringsbidrag. JoU1971: 37 57 attredskapsbidrag och kreditgarantier för redskapslån får lämnas till sådananskaffning av transportredskap och andra rörliga driftsanordningar inomrennäringen som innebär nyuppsättning eller utvidgning av tidigare bestånd avtekniska hjälpmedel. Utskottethar för sin del inte något att erinra mot den sålunda förordade utformningen avdet ekonomiska stödet åt rennäringens rationalisering.