bet · FU01LU8 · 1971-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsbetänkande nr 1971 LU 1971:8 Lagutskottetsbetänkande i anledning av motion angåendeförsäkringsskyddet för förare av statligt motorfordon. I motionen 1971: 12 av herrar i Örebrooch i hemställs »attriksdagen i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller om ändring i reglerna för detstatliga förarskyddet, så att detta blir jämställt med förarplatsförsäkring vadbeträffar förmånstagarförordnandet vid döds-faU.» Förkommunal- eller privatanställda motorfordonsförare gäller i huvudsak följande. Viden trafikskada erhåller föraren endast i vissa sällsynta undantagsfallersättning ur det egna fordonets trafikförsäkring. I detta hänseende är förareni ett sämre läge än passageraren, vilken som regel har rätt till skadestånd avbilens ägare eller förare och får sin skada ersatt från trafikförsäkringen. Föratt utjämna denna skillnad införde de privata försäkringsbolagen ensärskild olycksfallsförsäkring för föraren, kallad förarplatsförsäkring. F. n.torde av samtliga trafik-försäkrade motorfordon vara försedda meddenna försäkring. För gruppen personbilar är andelen . Förarplatsförsäkringenär knuten tUl motorfordonet och får tecknas endast i förening medtrafikförsäkring. Den är utformad som en olycksfallsförsäkring för föraren ochomfattar i främsta rummet olycksfallsskada som drabbar föraren under färd meddet försäkrade fordonet. Ersättning utgår dock inte om skadan uppkommit isamband med färd Utan fordonsägarens medgivande eller utan att föraren haftnödvändigt körkort eller vid förande av moped när föraren inte uppnåttföreskriven ålder. Inte heUer utgår ersättning om skadan uppkommit på grund avatt fordonet inte varit i författningsenligt skick, vid utförande av brottsliggärning eller försök därtill eher genom grov vårdslöshet från förarens sida,vid deltagande i tävling eller träning för sådan, om inte särskUt tillståndlämnats, eller i följd av trafik med fordonet då föraren gjort sig skyldig tillrattfylleri eller rattonykterhet eller varit straffbart påverkad av annat berusningsmedel änalkoholhaltiga drycker. Försäkringen täcker dödsfall och invaliditet och utgårmed schematiskt fastställda kapitalbelopp. Invaliditetsgraden bestäms efter enschabloni-serad tabeU. Olika belopp gäller för förare av motorcykel/moped ochförare av annat motorfordon. En viss avtrappning sker för såväl dödsfall sominvaliditet efter fyllda . Försäkringsbeloppen för den som inte fyUt 67 årutgör vid förande av bU vid dödsfall . och vid fullständiginvaliditet . Dödsfallsersättning utgår om olycksfall inom tre årföranleder förarens död. Har för samma olycksfall invaliditetsersättning redanutgetts på grand av försäkringen eller föreligger rätt till sådan försäkring,minskas dödsfallsersättningen med invaliditetsersättningen. Ersättningentillfaller såvida inte föraren anmält annat förordnande av förmånstagare förarens make och bam eller, om sådana efterlevande saknas, arvsberattigadeefterlevande och universella testamentstagare med fördelning mellan dem enligtlag och testamente. Saknas nu nämnda förmånstagare betalas ersättningen ut tillförarens dödsbo. Dödsfallsersättning arvsbeskattas enligtarvsskatteförordningens bestämmelser, dock enligt de hndrigare reglema omarvsbeskattning av förmånstagarförordnande, enligt vilka varje förmånstagareåtnjuter ett grundavdrag på . Enligt KK om statligt förarskydd, somträdde i kraft , åtnjuter förare av motorfordon som staten ägereller nyttjar ett ekonomiskt skydd vid trafikolycksfall som väsentiigen motsvarardet skydd som kommunal- eller privatanställda bilförare kan få av sinaarbetsgivare genom att dessa tecknar förarplatsförsäkring. Särregleringen förstatens förare sammanhänger till viss del med att statlig myndighet i principinte får teckna eUer låta teckna försäkring för staten tillhörig egendom ellerför att skydda staten eller i dess tjänst anställd personal mot ansvarighet. Det statliga förarskyddet gäUer för skada tUl följd avolycksfall som drabbar föraren under färd med fordonet eller när han under enkort stunds uppehåll i färden befinner sig i eller på fordonet eller i dessomedelbara närhet. Ersättning utgår dock inte om föraren brukat fordonet utanlov, orsakat skadan uppsåtiigen eller genom grov vårdslöshet, genom körningengjort sig skyldig tiU olovlig köming, rattfylleri eller rattonykterhet ellervid förande av moped icke uppnått föreskriven ålder. Ersättning utgår vid skada som medför invaliditet ellerdödsfaU. Vid fullständig invahditet utfaller en engångsersättning med 150 000kr. och vid partiell invaliditet ett i motsvarande mån lägre belopp.Ersättningsbeloppet vid dödsfall utgör . och tillfaller den avlidnesdödsbo. Fråndetta belopp skall avgå ersättning som med anledning av skadan kan ha utgått iinvaliditetsersättning. Ersättningenutgår av statsmedel och bestämmes och utbetalas av riksförsäkringsverket.Staten har icke regressrätt för utgiven ersättning mot den som är ansvarig förtrafikskadan. Fordran hos på ersättning enligt ovan fårej utmätas. Uttryckligabestämmelser saknas om vad som gäller i arvsbeskattningshänseende beträffandedödsfallsersättning som utgår enligt kungörelsen. Frågan har icke berörts iden till grand för författningsregleringen liggande propositionen (1969: 54)och synes ej heller ha lösts i rättspraxis. Av visst intresse för bedömningenär emellertid rättsfallet NJA 1965 s. 64. Enligt detta utgör belopp, somutbetalas till dödsbo såsom begravningshjälp enligt statens allmännaavlöningsreglemente, ej tillgång i boet och behöver ej heller avdragas frånbegravningskostnaden. Till stöd för motionsyrkandet anförs att det meUandet statliga förarskyddet och skyddet på grand av förarplatsförsäkring tecknadi samband med trafikförsäkring råder en skillnad som är till nackdel för detstatliga förarskyddet. Vid dödsfall utbetalas nämligen det på grand avförsäkringen utfallande beloppet tiU förmånstagare och är därför skyddat motanspråk som kan framställas av den avlidnes fordringsägare. Ersättning på grandav kungörelsen om statiigt förarskydd utbetalas däremot till den avlidnesdödsbo, vilket innebär att ersättning kan tagas i anspråk för betalning avdödsboets gäld. Enligtmotionäremas mening bör det statliga förarskyddet erbjuda statens anstäUdasamma ekonomiska skydd mot trafikolycksfall som förarplatsförsäkringar erbjuderkommunalt och privat anställda. Arvingar till statligt anställda bilförare börinte komma i sämre läge om en trafikolycka skulle inträffa än arvingar tillanställda inom andra sektorer. Motionärerna anser att bestämmelserna om detstathga förarskyddet i fråga om utbetalning av ersättning därför bör utformasså att de blir likställda med vad som gäller om förarplatsförsäkring. Ovannämnda kungörelse om statiigt förarskyddutfärdades sedan Kungl. Maj:t erhållit rUcsdagens godkännande av grandema förreformen och bemyndigande att anpassa förarskyddet till förändringarav förarplatsförsäkringens villkor (prop. 1969: 54; SU 54; rskr. Urpropositionen skall här endast redovisas vissa uttalanden dels av principiellnatur, dels rörande ersättningsrätten. I det förstnämnda hän- seendetanförde chefen för , statsrådet , bl. a. följande. Frågan om bUförares ekonomiska skydd har sambandmed en mera allmän revision av bilansvarighets- ochtrafikförsäkringslagstiftningen men också med frågan om reformering av gäUanderegler om ersättning för personskada i allmänhet. Mot denna bakgrand kanförarskyddet nu inte få någon generell lösning. Ej heller finns anledning att idetta sammanhang ta ställning till om förarplatsförsäkrmgen har en från allasynpunkter lämplig utformning. Vad det nu gäller är att, i avvaktan på engenerell lösning i en eller annan form, för en förhållandevis liten gruppbilförare (statliga) skapa ett skydd som inte mera påtagligt avviker från vadbilförare i allmänhet kan få genom förarplatsförsäkringen. Denna målsättning,som kommit till uttryck i direktiven för utredningen, uppfylls inte helt inågot av de framlagda altemativen. Några remissinstanser har också påtalatdetta förhållande och i olika avseenden efterlyst större överensstämmelse medförarplatsförsäkrmgens villkor. Av det nu sagda följer att ett statiigtförarskydd inte bör bygga på skadeståndsrättsliga principer. Som förebild förskyddet bör i stället tas förarplatsförsäkringen. Avvikelse från denna börgöras endast för det fall att försäkringens egentiiga karaktär av enskildolycksfallsförsäkring eller speciella förhållanden inom den statliga sektornpåkallar det. Rörandeersättningsrätten anförde statsrådet: Ersättning från det stathga förarskyddet skall utgåvid invaliditet och dödsfall. Ersättningsnivån bör i princip vara densamma somi förarplatsförsäkringen. Från förarplatsförsäkringens villkor bör dock denavvikelsen göras att ersättningsbeloppens storlek inte görs beroende av förarensålder eUer av det förda fordonets art. En sådan differentiering saknar störreaktualitet för det statliga förarskyddet. Vid fullständig invaliditet på grandav förarskadan skall till föraren utgå ersättning med belopp av 150 000 kr.och vid partiell invaliditet ett i motsvarande mån lägre belopp.Dödsfallsersättning föreslås utgöra . och skall, eftersom det här inteär fråga om någon försäkring med förmånstagarförordnande, tiUfalla dödsboetatt fördelas meUan den avlidnes arvingar och testamentstagare enligt lag ellertestamente. Från dödsfallsersättningen skaU liksom i fråga omförarplatsförsäkringen i förekommande fall dras med anledning av olycksfalletutgiven invaliditetsersättning. Anledning saknas att för statens del begränsaersättningsrätten till invaliditet eller dödsfall som uppkommer inom tre årefter olycksfallet. Ersättningsbeloppen värdesäkras inte som i utredningensschablonaltemativ. Ändras försäkringssummorna i den vanligaförarplatsförsäkringen får beloppen från förarskyddet prövas om. Vid riksdag väcktes motioner (1: 845 och II: 577) i samma ämne som det nu ifrågavarande. Första lagutskottethemställde i sitt utlåtande (ILU 1970; 13) att motionerna icke skulleföranleda någon åtgärd. I utlåtandet konstaterade utskottet att detfanns fog för motionärernas påstående att i förevarande speciella hänseende denstatliga regleringen erbjöd sämre skydd än en förarplatsförsäkring. ansågdock mot bakgrand av vad som anförts om syftet med regleringen att förekommandeavvikelser icke utgjorde skäl för en omprövning av den lösning varomstatsmaktema enats för mindre än . Vid denna bedömning hadeutskottet även beaktat att den reglering på försäkringsbasis som motionäremaförordat övervägdes i lagstiftningsärendet men avvisades. Utskottetsutlåtande, som var enhälligt, godkändes av . För att ge anställda bilförare ett bättreekonomiskt skydd vid trafikskada utnyttjar konununer och enskilda arbetsgivarei stor utsträcknmg möjUgheten att teckna förarplatsförsäkring för sina fordon.Denna försäkring, som är allmänt tillämpad även för bilar i privat bruk, ärtill sin natur en olycksfallsförsäkring och får tecknas endast i samband medtrafikförsäkring. Om föraren avlider eller blir varaktigt invalidiseradutfaller försäkringen med vissa, i redogörelsen ovan närmare angivnakapitalbelopp. Dödsfallsersättning tillfaller såvida inte föraren anmältaimat förordnande av förmånstagare förarens make och barn eller, om sådanaefterlevande saknas, andra arvsberattigade efterlevande eller universellatestamentstagare. Saknas nu nämnda förmånstagare betalas ersättningen ut tiUförarens dödsbo. Ettmotsvarande skydd har inom den statiiga sektorn genomförts i offentiigrättsligordning genom en kungörelse om statligt förarskydd, vilken trädde i kraft den 1juli 1969. Även det statliga skyddet gäUer vid skada som medför invaliditeteller dödsfall. Ersättningsnivån är i princip densamma som vidförarplatsförsäkringen. Från förarplatsförsäkringens vUlkor har dock gjortsden avvikelsen att ersättningsbeloppens storlek inte gjorts beroende avförarens ålder eller av det förda fordonets art. Även i övrigt förekommeravvikelser från förarplatsförsäkringen, i princip dock endast sådana som ärbetingade av förarplatsförsäkringens karaktär av enskUd olycksfallsförsäkringeller av specieUa förhåUanden inom den statliga sektorn. Sålunda utbetalasutfallande dödsfaUsersätt-ning till den avlidnes dödsbo och ej såsom vidförarplatsförsäkringen till förmånstagare. Imotionerna framhåUs att det förhållandet att dödsfallsbelopp vidförarplatsförsäkring utbetalas till förmånstagare innebär att beloppet ärskyddat mot anspråk från den avlidne förarens fordringsägare. Enligt statligaförarskyddet däremot kan ersättningen vid dödsfall, eftersom den utbetalas tillden avlidnes dödsbo, tas i anspråk för betalning av dödsboets gäld.Motionärerna anser att denna olikhet bör undanröjas och hemställer om sådanändring i reglerna för det statiiga förarskyddet att detta vid dödsfall medförmånstagarförordnande på i prinip samma sätt som beträffandeförarplatsförsäkring. Vid riksdag behandlades motioner i sammaämne som det nu ifrågavarande. I sitt av godkända utlåtande ermradeförsta lagutskottet först om att i den proposition, som låg tUl grund för detstathga förarskyddet, framhåUits att det i avvaktan på en allmän revision avbUansvarighets- och trafUdörsäkringsIagstiftningen gällde att för bilförare istatens tjänst skapa ett skydd som inte mera påtagligt avvek från vad bUförarei allmänhet kunde få genom förarplatsförsäkring. Avvikelse från dennaförsäkring borde enligt propositionen göras endast för de fall attförsäkringens egentliga karaktär av enskild olycksfallsförsäkring eUerspeciella förhållanden inom den statiiga sektorn påkallade det. konstaterade därefter att det fanns fog för motionärernaspåstående att i detta speciella hänseende den statliga regleringen erbjöd sämreskydd än en förarplatsförsäkring. Utskottet ansåg dock mot bakgrund av vad somanförts om syftet med regleringen att förekommande avvikelser inte utgjordeskäl för en omprövning av den lösning varom statsmaktema enats mindre än ett årtidigare. Vid denna bedömning beaktade utskottet även att den reglering påförsäkringsbasis som motionärerna förordat hade övervägts ilagstiftningsärendet men avvisats. Lagutskottetanser för sin del att vad första lagutskottet anfört alltjämt äger sm gUtighet.Utskottet kan därför inte biträda motionsyrkandet. Utskottet vUl i sammanhangetäven framhålla, att det statiiga förarskyddet i vissa andra hänseenden ärförmånligare än förarplatsförsäk-rJngen. Sålunda skall enligt den statligaregleringen vid beräkningen av dödsfalls- och invaliditetsersättning inte skenågon nedtrappning av beloppets storlek i förhåUande tUl förarens ålder efterfyllda såsom sker vid förarplatsförsäkringen. Vidare är i motsats tillvad som gäller vid förarplatsförsäkringen rätten till ersättning ej begränsadtill invaliditet eller dödsfall som uppkommer efter olycksfallet. att motionen 1971: 12 inteföranleder någon åtgärd. Viddetta ärendes behandling har närvarit: herrar WUdund i (fp), ().Svanström (c), fröken i (s), (), (), (), herrar (), i (s), fruJonäng (c), herrar (vpk), i (s), iHelsingborg (c)*, herrar Annerås (fp) och (). *)Ej närvarande vid betänkandets justering. S o. , 1971