bet · FU01SoU26 · 1971-12-31 00:00:00 — Isitt av godkända utlåtande : 25 hänvisade andra lagutskottettill yttrande i frågan och uttalade att det sedan nästföregående ärinte inträffat något som föranledde ändrat ställningstagande. Vid utlåtandet fogades enreservation. Enligt semesterlag jämställdes ikvalifikationshänseende med arbetad dag bl. a. sådan dag då arbetstagaren varitoförmögen till arbete på grund av däri inträffat olycksfall eller sådan däriådragen sjukdom, som avsågs i lagen om försäkring för vissa yrkessjukdomar. Bestämmelsenintogs oförändrad semesterlag. 1945: 273 med förslag tilllagen uttalade föredragande departementschefen, att vissa skäl kunde anförasför att, åtminstone i någon utsträckning, privilegiera även vanligsjukdomstid. Man kunde å andra sidan inte bortse frän uppfattningen attsemestern är att anse såsom en genom arbete intjänad förmån samt att en sådanutsträckt privUegiering skulle medföra ökad ekonomisk belastning förarbetsgivarna och därigenom större risk för uppsägning från dessas sida. Under slutet av 1940-taletoch framfördes vid SoU 1971: 26 11 upprepadetillfällen i kravet att vanlig sjukdomstid skulle i någonutsträckning kvalificera tiU semester (se SOU 1962: 44 s. 83). Frågan fickförnyad aktualitet sedan 1953 års riksdag fattat beslut om samordning av lagenom allmän sjukförsäkring och en ny obligatorisk yrkesskadeförsäkring.Samordningen innebar, att personer, som var både sjukförsäkrade och obligatorisktyrkesskadeförsäkrade, i händelse av yrkesskada skulle äga uppbära ersättningfrän jrkesskadeförsäkringen först , samordningstid, gått tillända. skulle sjukhjälp utgå enligt sjukförsäkringslagens reglerpå samma sätt som vid sjukdom i allmänhet. Samordningstiden omfattade tidentill och med nittionde dagen efter olycksfallsdagen, dä yrkesskadan orsakatsav olycksfaU, och eljest efter den dag skadan yppades. Samordningen innebaratt praktiskt taget alla yrkesskador av kortare varaktighet än av alla yrkesskador helt utmönstrades frän yrkesskadeförsäkringenoch överfördes till sjukförsäkringen, med följd att man i dessa fall som regelinte behövde pröva om skadan härrörde från den skadades arbete eller ej. Avdessa samordningsregler följde att semesterlagen i det här aktueUa hänseendetinte i samma utsträckning som ditintUls kunde bygga på yrkesskadeförsäkringen.För det alldeles övervägande flertalet fall skulle detta innebära att fråganom sambandet mellan sjukdom och arbete måste utredas och avgöras isemesterärendet. Detta skulle, som anförts 1953 inomsocialdepartementet utarbetad promemoria, komma att medföra storabesvärligheter, som emellertid skulle försvinna om aUa sjukdomar isemesterlagen behandlades lika . Sedan i promemorianutförligt diskuterats huruvida och i vUken omfattning en privilegiering av ävenvanlig sjukdomstid borde ske anfördes i promemorian följande. Det förefaller därför som om den bästa lösningen avförevarande problem vore att efter danskt och norskt mönster i semesterhänseendeprivilegiera frånvarotid som hänför sig tUl vanlig sjukdom upp till högstsammanlagt under varje kvalifikationsär. Den omständigheten, attprivilegieringen utsträckes att avse även vanlig sjukdom, synes ej fäföranleda att frånvaro på grund av sjukdom, som föranletts av yrkesskada,behandlas ofördelaktigare än . Beträffande sådan frånvarotid böralltså även i fortsättningen gälla att privilegieringen icke är tidsbegränsad. Vadsenast anförts leder emeUertid till att man i enstaka fall i ett semesterärende kan behöva draga gränsen mellan yrkesskada och annan sjukdom, dvs. avgöra om en skada föranletts av olycksfall i arbetet eller på väg till eller från arbetet eller om en sjukdom är att anse såsom yr kessjukdom i yrkesskadeförsäkringslagens mening. Så måste nämligen ske om en arbetstagare under kvalifikationsåret pä grund av sjukdom redan varit frånvarande från arbetet och drabbas av en ny sjukdom, som ej utgör fortsättning av den tidigare sjukdomen utan är medicinskt sett fristående från denna. Frän dessa undantagsfall torde man emellertid kunna bortse. 1954: 46 om bl. a. ändringav semesterlagen, som bifölls av , föreslogs i enlighet meddepartementspromemorian att all sjukdomstid upp till sammanlagt högst 90 dagarunder varje kvalifikationsår skulle få räknas som semesterkvalificerande samtatt sjukdomstid som inföll efter dessa skulle varasemesterkvalificerande i likhet med vad tidigare gällt endast om sjukdomenföranletts av yrkesskada. De nya bestämmelserna trädde i kraft medsamordningsreglerna. I en motion till riksdag anfördes sammasynpunkter, som i den i detta betänkande behandlade motionen 1971: 766,nämligen att det saknas skäl att semesterrätten skall påverkas avordningsföljden mellan sjukdom och olycksfall. I sitt av godkända uUåtande 1961: 14 över 1961års motion anförde andra lagutskottet att några bärande skäl för en sådanordning som gällde i detta hänseende, sett frän de synpunkter semesterlagstiftningenhade att tillgodose, knappast torde kunna anföras. Utskottet fann det därförlämpligt, att ifrågavarande bestämmelse gjordes till föremål för översyn av1960 års semesterkommitté. 1 sitt betänkande Ny semesteriag (SOU 1962: 44)diskuterade semesterkommitté mycket utförligt frågan om densemesterkvalificerande sjukdomstiden. 1963: 68 med förslag till lag omsemester, m. m. lämnas följande sammanfattning av kommitténs överväganden. De nuvarande reglerna omprivUegiering av sjukdomstid har, erinrar kommittén, den innebörden attfrånvaro på grund av sjukdom under tillhopa av ettkvalifikationsår berättigar till semester oavsett sjukdomens orsak och attsjukdom utöver skall beaktas såsom semesterkvalificerande, omsjukdomen har sin grund i yrkesskada. Av reglernas konstmktion följer, påpekarkommittén vidare, att den arbetstagare som är frånvarande från arbetet på grundav sjukdom i exempelvis av , varav de sista fyra månadernatill följd av yrkesskada, äger tillgodoräkna sig hela frånvarotiden såsomkvalifikationstid, medan den arbetstagare som är frånvarande under lika långtid, varav på grund av yrkesskada och återstoden pågrund av vanlig sjukdom, inte får tillgodoräkna sig mer än den förstnämnda sjukdomsperioden. I anslutning till detta påpekande ställer kommittén fråganom det lä-ter sig göra att införa en rättvisare ordning, så att 90 dagarsfrånvaro på grund av vanlig sjukdom alltid skall grunda semesterrättoavsett när sjukdomen inträffar och oavsett om arbetstagaren sammaär varit sjuk även på grund av yrkesskada. Den ifrågavarande 90-dagarsbestämmelsen i semesterlagenmåste, säger kommittén, ses mot sin historiska bakgrund. Ursprungligen var endastfrånvaro på grund av yrkesskada semesterkvalificerande. Den nuvarande regelntillkom i samband med lagsUftning om samordning av sjukförsäkringenoch yrkesskadeförsäkringen. Denna samordning innebär att den sjuke, även iyrkesskadefallen, av sin sjukdom får sjukhjälputeslutande frän sjukförsäk- SoU 1971: 26 13 ringenoch att hjälpen frän yrkesskadeförsäkringen träder in först sedan90-dagarstiden gått till ända. Praktiskt sett betyder samordningen frånsocialförsäkringsorganens synpunkt att det vid sjukdomsfaU, som kan varaorsakade av yrkesskada, inte finns något behov av att pröva sjukdomsorsakenmed mindre sjukdomen varar . Dä semesterlagens90-dagarsbestämmelse infördes åberopades såsom ett av skälen härför att undvika att sjukdomsorsaken skulle behöva fastställas i korttidsfallenenbart med hänsyn tiU den sjukes semesterrätt. Bidragande var också önskemålatt vidga semesterrätten för dem som varit sjuka under en del av kvalifikationsäret. har kommittén inhämtat, att samordningen mellansjukförsäkringen och yrkesskadeförsäkringen medfört en högst betydandearbetsbesparing inte bara för socialförsäkringsorganen utan också förarbetsgivarna. I praxis förfar arbetsgivarna pä verkets till-skyndan pä detviset att de omgående till eller vederbörandesocialförsäkringsbolag anmäler inträffad sjukdom som kan misstänkas vara enyrkesskada. Anmälningen föregås emellertid inte av någon närmare undersökning.Varken verket eller arbetsgivaren gör någon undersökning av sjukdomsorsakenförrän samordningstiden utlöpt. Kommitténhar kommit tiU den uppfattningen att den eftersträvade större rättvisan intekan uppnäs utan att man spolierar de betydande praktiska fördelar som ärförenade med 90-dagarsregeln. Enda utvägen synes nämligen vara att isemesterlagen helt skilja mellan sjukdom som föranletts av yrkesskada och annansjukdom. Enligt kommitténs uppfattning torde detta leda till att arbetstagare,som drabbas av sjukdom, i en helt annan utsträckning än varit vanligt,skulle påkalla utredning om att sjukdomen föranletts av yrkesskada, eftersomdet skulle ligga i arbetstagarens intresse att i görlig mån "spara"det antal dagar, som vid vanlig sjukdom kvalificerar till semester. Med hänsynhärtill och till att yrkesskadeförsäkringens framtid f. n. är oviss harkommittén funnit sig böra avstå från att föreslå ändring i bestämmelserna omsjukdomstid som kvalifikationsgrund för semester. Departementschefen var inte beredd frångåkommitténs ståndpunktstagande. Även anslöt sig till kommitténsförslag; i andra lagutskottets av godkända utlåtande (2LU 1963: 40)avstyrktes motioner om att kvalifikationsreglerna skulle ändras på så sätt attsjukdom blev semesterkvalificerande oavsett omsjukdomen inträffade före eller efter en frånvaro på grund av yrkesskada undersamma år. semesterkommitténs betänkande åsyftade utredningen angåendeyrkesskadeförsäkringen, yrkesskadeutredningen, avgav sitt betänkande 1966 (SOU1966: 54). Utredningen föreslog att samordningen mellan sjuk- ochyrkesskadeförsäkringarna skulle utsträckas till att omfatta hela sjukdomstiden.Förslaget ledde inte till lagstiftning i denna del (jfr prop. 1966: 147). Maj:ts bemyndigande har chefen för socialdepartementettillkallat sakkunniga som skall göra en översyn av yrkesskadeförsäkringen m. m. semestersakkunniga föreslog, attarbetsgivaren senast före semesterns början på lämpligt sätt skulleunderrätta arbetstagaren om tiden för semestern. Vid remissbehandlingenframställdes från flera häll kritik mot en så kort varseltid, och röster höjdesför att den borde bestämmas till en månad. 1938: 286 med förslag tiU vår första semesterlag förklaradedepartementschefen, att den föreslagna varseltiden syntes honom väl kort. Hanföreslog därför, att tiden utsträcktes . Detta blev ocksåriksdagens beslut (2LU 58 och 61). I1945 års semesterlag bibehölls regeln om 14 dagars varseltid oförändrad (prop.1945: 273, 2LU 59). 1motioner till riksdag hemställdes om utredning av frågan omförlängning av gällande varseltid för semesterledighet. Andra lagutskottetuttalade i sitt av godkända utlåtande : 25 följande. Redan vid bestämmelsens tUlkomst 1938 höjdes rösterför att varseltiden skulle bestämmas till en månad. Statsmakterna stannadeemellertid då för att begränsa tiden . Bestämmelsen är attbetrakta som en minimiföreskrift, och i praktiken torde för ett stort antalarbetstagare varseltiden vara betydligt längre. Den i semesterlagen stadgadevarseltiden framstår också numera som väl snävt tilltagen. Utskottet anser detdärför lämpligt att jämväl denna fråga blir föremål för utredning. semesterkommitté upptog problemet omvarselskyldigheten i sitt betänkande "Ny semesterlag" (SOU 1962: 44)och anförde därom bka. måste enligt kommitténs uppfattninganses utgöra en förhållandevis för förberedelse av semester, särskiltnumera, när rese- och turistverksamheten under semestern synes ha ökatkraftigt. Uppenbarligen förhåller det sig emeUertid sä i det stora flertaletfall att varsel redan för det närvarande ges väsentligt före semesternän . Inom industrin är det vanligt att företagens semesterplanergöres upp , om ej halvårsvis i förväg, och inom handeln förekommer ejsällan scheman för semesterns förläggning omfattande . Det tordedärför vara fråga blott om vissa begränsade sektorer av näringslivet, där enregel om väsentligt längre varseltid än den nu gällande kunde välla avbräck förarbetsgivaren. Så måste emellertid antagas vara fallet för jordbrukets del ochäven inom smärre serviceföretag, där svårigheterna att tiUförlitligenöverblicka framtiden kan förorsaka att semestervarsel ej rimligen kan fordras mednågon längre frist. Varselför semester skall enligt den danska semesterlagen givas senast en månad föresemesterns början, "därest icke särskilda omständigheter hindrardetta". En regel av ungefär motsvarande innehåll finns i den norskasemesterlagen. Intet hindrar naturligtvis formellt sett att en regel avsamma innebörd upptages i den svenska semesterlagen. Det synes emellertid olämpligt att införa en regel, somskulle kunna ge upphov till tvist huruvida produktionsintressen eller vadarbetsgivaren eljest må åberopa som skäl för avsteg från lagens huvudregelverkligen motiverar ett sådant. I betraktande härav har kommittén som välanser att en längre varseltid än i allmänhet är motiverad mensamtidigt finner sig böra ta hänsyn till de speciella problem som en regel omlängre varseltid skulle kunna åsamka exempelvis jordbruksnäringen stannatför att föreslå ett stadgande av innebörd att arbetsgivaren föresemestern skall ge arbetstagaren varsel om denna; såvitt möjligt börunderrättelsen ske senast en månad senare än föresemestern får den icke ges. Stadgandet har sålunda konstruerats som en allmänuppmaning att ombesörja varsel i kombination med å ena sidan enrekommendation (om mä-nadsvarsel) och å andra sidan ett förbud (mot kortarevarseltid än ). Propositionen 1963: 68 med förslagtUl ny semesterlag innehöll den nu gällande av semesterkommittéförordade regeln om varselskyldighet. I anledning av propositionen väcktesmotioner med yrkanden om förlängning av varseltiden. I tvä motionspar yrkades,att regeln skulle ändras pä sä sätt att underrättelse såvitt möjligt skullelämnas före semesterns början och icke i något fall senare än enmånad . 1 ett annat motionspar yrkades, att varseltiden skullefastställas . Andra lagutskottet anförde i sittav godkända utlåtande : 40 bl. Enligt utskottets mening är det ettberättigat önskemål att besked om när semestern skall utgå erhåUes så långt iförväg att det blir möjligt för arbetstagarna att planera för och på bästasätt utnyttja semestern. Propositionens huvudregel om att underrättelse skalllämnas före semesterns början synes ägnad att tiUgodose dettaönskemål. Den i paragrafen angivna minimitiden, , måste enligtutskottets mening anses vara en absolut minimiregel som får utnyttjas endast i undantagsfall.Enligt vad som upplysts inom utskottet bestämmes semestertiden inom de flestaföretag i förväg. Det kan förutsättas att så kommer att skeäven . Med hänsyn till att det undantagsvis på grund av oförutsebaraomständigheter kan vara berättigat med sä kort varseltid som fjorton dagaranser sig utskottet emellertid icke kunna tUlmötesgå motionärernas önskemål omatt i lagen inskriva absolut skyldighet att iakttaga längre varseltid. I motioner till riksdagyrkades ånyo förlängning av varseltiden. Andra lagutskottet hänvisade i sittav godkända utlåtande : 19 till utskottets yttrande i frågan är1963 och uttalade att det inte fanns skäl för ändrat ställningstagande. SoU 1971: 26 16 Vid 13:e session i år1965 antog rådet på förslag av socialpolitiska utskottet en rekommendation (nr20/1965) angående samordning av semesterlagstiftningen. rekommenderaderegeringen att vidtaga åtgärder för att så långt som möjligt samordna denordiska ländernas lagstiftningar om semester. Socialpolitiska utskottetuttalade i sitt betänkande i ämnet bl. a. att särskilt beträffande reglerna omlagens tillämpningsområde, semesterns förläggning och i viss mån angåendesemestergottgörelsen enhetlighet torde kunna uppnås. Frågor om exempelvissemesterns längd och se-mestergottgörelsens storlek var däremot enligtutskottets uppfattning närmast av allmän politisk innebörd. Deras lösandesammanhängde i huvudsak med vilka ekonomiska resurser som stod till buds ilandet. Sådana spörsmål borde därför få upptagas av varje land för sig. har tillsatt ett utskott, vars uppgift är att utredamöjligheterna till en sådan samordning av semesterlagstiftningen som avses irekommendationen. Vid sammanträde i slutet av föra året beslöts att varje landskulle göra upp en rapport över situationen enligt nuvarande lagstiftning samtatt utbyte av detta material skulle ske. VidInternationella arbetsorganisationens () allmänna konferens år 1970antogs en konvention (nr 132) om semester, vilken konvention utgör en revisionav konvention (nr 52) i sanuna ämne. Sistnämnda konvention har pågrund av vissa bestämmelser av teknisk art inte kunnat ratificeras av Sverige.I prop. 1971: 5 med anhållan om yttrande angående vissa beslut vidnämnda konferens anförde föredragande departementschefen att han deladeILO-kommitténs uppfattning att frågan om i vUka avseenden den svenskasemesterlagen innefattar ratificeringshinder lämpligen kan övervägas ianslutning till det utredningsarbete som bedrivs av ett nordisktäm-betsmannautskott beträffande spörsmålet om samordning av de nordiskaländernas semesterlagstiftning; när resultatet om övervägandena föreligger fårfrågan tas upp om de lagändringar som behövs för att möjliggöra enratifikation. Isitt av godkända betänkande 1971: 2 fann socialutskottet ej anledningtill erinran med vad föredragande departementschefen yttrat om bl. I detta betänkande behandlas fyra motioner somsyftar till att i olika avseenden förbättra de rättigheter eller förmåner somarbetstagarna tillförsäkras genom semesterlagen. Motionärerna tar upp frågor om SoU1971: 26 17 längresemester för äldre arbetstagare, förlängning av varseltiden, utökademöjligheter att räkna frånvarotid på grund av sjukdom som semesterkvalificerandesamt bättre semesterförmåner för deltidsarbetande. En arbetstagare har rätt tillsemester för varje kalendermånad under vilken han utfört arbetehos arbetsgivaren i minst . Den som arbetat men minst åttadagar får tillgodoräkna sig en semesterdag. En arbetstagare som arbetat helaåret har alltså rätt till '24 dagars semester eller, eftersom i semestern inteinräknas , i princip . Då semesterlagstiftningen är en minimilagstiftning,kan arbetstagaren genom avtal tillförsäkras bättre förmåner än vad lagenföreskriver. Framför allt inom den offentliga sektorn finns avtal somtillförsäkrar arbetstagarna längre semester än . Semestern inomdenna sektor är differentierad i förhällande till lönegrad och levnadsålder. Imotionen 1971: 740 anförs att den höga takten i arbetslivet och de ständigaförändringarna av bl. a. arbetsmetoder skapat ett både fysiskt och psykiskttryck på de anställda. Trycket blir särskUt märkbart för de äldre som oftamåste anstränga sig mer än de yngre för att följa med i det ökade kravet päeffektivitet. Mot denna bakgrund är det enligt motionärerna motiverat med enlängre semester för den äldre arbetskraften. Eftersom frågan inte kunnat lösasavtalsvägen bör man söka en lösning lagstiftningsvägen. Motionärerna yrkar attriksdagen anhåller om en översyn av semesterlagen och att förslag framläggs tUlsådana lagändringar att arbetstagare som uppnått viss ålder erhåller en häremotsvarande längre semester. Vid1970 års riksdag behandlades motioner med samma syfte som den nu aktueUa.Motionerna avslogs på hemställan av andra lagutskottet. Utskottet, sominhämtat yttranden från arbetsmarknadens parter, anslöt sig tUl den mening somhävdats av flertalet remissinstanser, nämligen att det bör ankomma påarbetsmarknadens parter att behandla frågan. Socialutskottetär inte berett att i anledning av motionen 1971: 740 inta en annan ståndpunkttill frågan om utvidgning av semesterförmånen än vad gjorde förraåret. Först om det visar sig att det inte är möjligt att avtalsvägen lösafrågan bör lagstiftningsåtgärder närmare övervägas. I ett sådant läge torde detbli nödvändigt att mera allsidigt diskutera den äldre arbetskraftens ställninginom arbetslivet i socialt hänseende. Man kan nämligen inte bortse frän attförmåner för den här aktuella gruppen som i och för sig ter sig väl motiveradekan ha mindre önskvärda effekter, exempelvis dä det gäller att skapa ökadtrygghet i arbetslivet för gruppen i fråga. Det finns också anledning peka päatt kravet på längre semester för äldre arbetstagare kan komma i konflikt medden ofta hävdade principen att den som varit anstäUd läng tid i ett företag skall tUlerkännas särskilda sociala förmåner. Detbör tUläggas att det är uppenbart att arbetstagarorganisationerna, dä de prövarvUka krav som skall ställas gentemot arbetsgivarsidan, har att göra övervägandenav samma karaktär, dvs. sätta in semesterfrägan i dess större socialasammanhang, I enlighet med det anförda avstyrker utskottet motionsyrkandet. Enligt 11 §semesterlagen skall arbetsgivaren före semesterns början underrättaarbetstagaren om tiden för semestern. Underrättelsen bör lämnas såvitt möjligten månad före semesterns början och får inte i något fall ges senare än 14dagar , 1 motionen 1971: 755 yrkas att varseltiden skall förlängasgenom ändring av nämnda paragraf så att däri kommer att stadgas, attunderrättelse om semester såvitt möjligt bör lämnas föresernesterns början och att den aldrig får lämnas senare än en månaddessförinnan. Såsom uttalade vid den nuvarande semesterlagenstillkomst är det ett berättigat önskemål, att besked om när semestern skallutgå erhålles så långt i förväg, att det blir möjligt för arbetstagarna attplanera för och på bästa sätt utnyttja semestern. 1963 har behovet av relativt lång varseltid accentuerats inteminst genom att arbetstagarna i starkt ökad utsträckning tillbringar semesternpå annan ort än hemorten. Även om arbetsgivarna i stor utsträckning lämnarbesked om semestertiden kan man inte bortse frän att, sommotionärerna påpekar, i synnerhet i branscher där semesterstängning avföretagen inte förekommer, lagens minimivarsel, , ofta utnyttjas.Med hänsyn härtill är det enligt utskottets mening motiverat med förlängning avdenna tid. Utskottet tillstyrker därför motionsyrkandet om en förlängning avvarseltiden. har antagit en rekommendation om samordningav semesterlagstiftningen i de nordiska länderna. Ett nordisktämbetsman-nautskott som utreder frågan beräknas enligt vad socialutskottetinhämtat framlägga en slutrapport under nästa är, I anslutning till dettautredningsarbete skall tas upp frågan om vilka lagändringar som behövs för attmöjliggöra ratifikation från svensk sida av en om semester. Ävenden av socialutskottet förordade förlängningen av varseltiden synes lämpligenkunna tas upp i nämnda sammanhang. Därvid bör närmare övervägas vUkenförlängning som bör ske av de i 11 § semesterlagen angivna tidema. Sjukdom som s. k. privilegieradfrånvaro. I ett tidigare avsnitt har angivits att rätt till semester grundas påarbete under minst eller för att maximal semester skallutgå minst . Principen att semesterrätten grundas på arbetehar i 7 § semesterlagen mjukats upp genom regler som innebär att frånvaro pä SoU 1971: 26 19 grundav bl, a, yrkesskada och sjukdom jämstäUs med utfört arbete. Reglerna omprivilegiering av sjukdom har den innebörden att frånvaro p, g, a, sjukdomunder tUlhopa av ett kvaUfikationsår skall berättiga tillsemester oavsett sjukdomens orsak och att sjukdom utöver skall beaktassåsom semesterkvalificerande, om sjukdomen har sin grund i yrkesskada. Avreglernas konstruktion följer att den arbetstagare som är frånvarande fränarbetet pä grund av sjukdom i exempelvis , varav desista fyra månaderna till följd av yrkesskada, får tillgodoräkna sig helafrånvarotiden såsom kvalifikationstid, medan den arbetstagare som är frånvarandeunder lika , varav pä grund av yrkesskada ochåterstoden på grund av vanlig sjukdom, inte får tUlgodoräkna sig mer än denförstnämnda sjukdomsperioden. Motionärerna i motionen 1971: 766 vänder sig motdenna konsekvens av lagstiftningen. De vill att sammanräkning av tid då enarbetstagare varit arbetsoförmögen pä grund av sjukdom och på grund avyrkesskada inte skaU äga rum utan att frånvaro på grund av sjukdom under högst90 dagar alltid skall berättiga till semester. Yrkandet går ut på att 7 §semesterlagen skall ändras i enlighet härmed.