bet · FU01KrU26 · 1971-12-31 00:00:00 — I uppdraget ingår ävenatt se över gällande bestämmelser rörande det offentliga byggnadsväsendet ifråga om byggnadsminnesmärken och kyrkor m. m. Utredningen bör därför inomramen för sitt uppdrag och i nära samarbete med bygglag- och saneringsutredningama.undersöka förutsättningarna att genom ändringar i lagstiftningen åstadkomma sådansamordning av kulturminnesvården och den fysiska planeringen, som planverketförordar. Inom ramen för bygglagutredningens uppdrag bör kunna övervägas enskyndsam förstärkning av skyddet mot rivning av kulturhistoriskt värdefullbebyggelse genom ändring av gällande bestämmelser i byggnadslagen. som ined intresse tagit del avföreliggande motion får ur de synpunkter styrelsen har att företräda anföraföljande. Synenpå frågan om bevarande av här ifrågavarande bebyggelser och miljöer har undersenare år vidgats. De kulturminnesvårdande intressena var till en början deförhärskande. Detta betydde att åtgärder vidtogs endast för att bevara enstakabyggnader och föremål. I samband med den intensiva miljö- och saneringsdebatt,som pågått , har allt starkare krav framförts på bevarande inteenbart av enstaka byggnader utan även av områden med äldre bebyggelse i desshelhet. Styrelsen,som är medveten om att välgrundade skäl föreligger för bevarande av dylikaområden, vill för sin del framhålla att många människor känner trivsel ochtrygghet socialt välbefinnande genom möjlighet till närkontakt med sådanmiljö, som bevarats från gångna generationer och dess kultur. I avrationaliseringar och snabba förändringar i samhällsstrukturen torde behovet avrelativt oföränderliga replipunkter i miljön vara stort. Medhänsyn till det ovanstående vill styrelsen tillstyrka den av motionärernaföreslagna utredningen, men vill framhålla att en ev.skyddslagstiftning av ovan berört slag bör ges en sådan utformning att debebyggelser och miljöer, som genom den bevaras, i hygieniskt avseendeuppfyller de minimikrav som föreligger enligt gällande hälsovårdslagstiftning. Är 1969 väcktes i olika motioner rörandeåtgärder tiU skydd för den medeltida miljön i (motion 1:816 och 11:918samt 1:799 och 11:919). Såsom framgår av ämbetets yttrande den 11 april 1969till tredje lagutskott, har ämbetet med en redogörelse för demöjligheter, som finnes att skydda äldre bebyggelse, framhållitdet önskvärda i att en utredning av dessa frågor kommer till stånd men att ensådan icke skulle begränsas tiU att omfatta enbart problem i Visbys stadskärnautan få en allmän giltighet. Undersenare år har i den offentliga debatten, såsom framhålles i den nu aktuellamotionen, konstaterats, att nu existerande legala och ekonomiska möjligheterär otillräckliga för att påverka omvandlingsprocessen i de historiskastadskärnorna i en för kulturminnesvården gynnsammare riktning. Ämbetet harockså alltför ofta haft anledning konstatera, att ämbetetsmöjligheter att med framgång få sina synpunkter på denna process beaktade ärringa. Exempel på att goda resultat kan ernås genom en målmedveten insats frånkommunala och statliga myndigheter samt även genom enskilda fastighetsägaresmedverkan saknas dock icke i vårt land. Generellt sett är det emellertidfortfarande en brist att instrument, såväl legala som ekonomiska, tyvärr saknasför att åstadkomma en ur kulturminnesvårdens synpunkt önskvärd styrning avdessa frågor. De författningar, som antagits utomlands, t. ex. i ,och till skydd för bebyggelsemiljöer synes erbjuda storamöjligheter att nå önskat resultat. Utmärkande för denna lagstiftning är attsyftet med den främst är att göra det möjligt att bevara den historisktbetingade stadsbilden och dess komponenter och att särskilda medel ställs tillförfogande för att integrera det äldre byggnadsbeståndet i det modernasamhällslivet. För att förverkliga detta syfte krävs betydande finansiellaåtaganden från såväl stat som kommun. Det torde vara uppenbart att även iSverige fordras stora ekonomiska resurser, och således icke bara enlagstiftning, för att den pågående förstörelsen av kulturhistoriskt värdefullamiljöer skall kunna hindras. Den nu pågående bygglagutredningen liksomsaneringsutredningen har såsom framhålles i motionen jämlikt sina direktiv att behandla frågor av stor vikt även för kulturminnesvården.Utredningarna synes emellertid f. n. icke direkt avse att behandla den nuaktuella frågeställningen. Resultatet av dessa utredningar synes emellertidicke kunna väntas . Frågan om en lagstiftning till skyddför kulturhistoriska bebyggelsemiljöer kräver dock en skyndsam be handling, omden nu pågående utvecklingen skall kunna bromsas. Äm betet finner det därförsynnerligen angeläget att den i motionen föreslagna expertgruppen snarasttillsättes. Enligt ämbetets mening skulle det vara värdefullt om i denna,utöver de i motionen föreslagna representanterna för olika verk ochmyndigheter, även funnes sakkunniga från ett kommunalt fastighetsförvaltandeorgan samt kreditväsendet. I kommunerna inrättas successivtkommunala kulturnämnder, och styrelsen räknar med att när den pågåendekommunreformen genomförts vid ingången av 1974 samtliga kommuner inrättatkulturnämnd. Inom kommunförbundet har till ledning för kommunerna utarbetatsett normalreglemente för kulturnämnd, vilket utsänts till landets allakommuner. I detta normalreglemente uppmärksammas även kulturnämndens medverkani vissa planeringsfrågor. förutsätts sålunda bl. a. verka förbevarande av estetiskt och kulturhistoriskt värdefulla eller i samhällsbildenkarakteristiska byggnader, anläggningar och anordningar samt ägnauppmärksamhet åt utformning och utsmyckning av offentliga platser ochbyggnader. Dessutom bör det enligt normalreglementet åligga kulturnämnden attavge yttranden i plan-och byggnadsärenden, som remitteras till nämnden, samtatt jämväl utan föregående remiss följa aktuella plan- och byggnadsfrågor ochdärvid, om kulturnämnden så finner påkallat, till vederbörande myndighet framrföra sina synpunkter i sådana ärenden. Vidare kan i detta sammanhang nämnas att kommunförbundet iskrivelse 1970 till saneringsutredningen angående kommuns möjligheter attreglera rivning av bostadshus också berört frågan om vidgat skydd för äldre ochenhetliga stadsmiljöer. I nämnda skrivelse framförs bl. a. tanken på attrivningsreglering av bostadsförsörjningsskäl samordnas med reglering av kultur-och miljömässiga skäl, eventuellt genom en fristående lagstiftning. Förutom saneringsutredningen pågår f. n. vissa andrautredningar med anknytning till det aktuella ämnesområdet, främst 1965 årsmusei- KrU 1971: 26 13 ochutställningssakkunniga och bygglagutredningen. Ingen av dessa tre utredningarsyns dock enligt sina direktiv ha att behandla det nu aktualiseradefrågekomplexet i hela dess vidd. Styrelseninstämmer därför i motionärernas bedömning, att frågan behöver utredas meraingående. Styrelsen anser sig dock inte kunna bedöma om ett sådant arbete kaninordnas i någon nu arbetande utredning eller om uppdraget bör ges åt ensärskild expertgrupp såsom motionärerna hemställt. Styrelsen vill som sinmening framhålla, att om särskild utredning tillsätts det parlamentariskainslaget bör garanteras med hänsyn till områdets art och frågornas ekonomiskaräckvidd för det allmänna. 1965års musei- och utställningssakkunniga () De senaste årens utveckling har i vissa avseendeninneburit att förutsättningarna för vården av den fysiska kulturmiljönförbättrats. Miljövårdsdebatten har bl. a. kommit attinriktas på våra städer och tätorter, dvs. på den miljö som utgör ramenför flertalet människors dagliga tillvaro. Bevarandet av den historiska kontinuitetsom stadsplaner och bebyggelse representerar har i olika opinionsyttringar,bl. a. även i form av riksdagsmotioner och riksdagsuttalanden, tillmätts storbetydelse för den enskildes känsla av trygghet och förankring i tillvaron. Denökande bilismen, kontoriseringen av bostadskvarter, förslumning och andrafaktorer har lett till miljöförändringar som väckt krav på ändrademålsättningar med bättre tillgodoseende av de mänskliga behoven. I vissa fallhar detta resulterat i att motiven för de stora omdaningarna av gatunät ochbebyggelse ifrågasatts. Dethar också visat sig att samhällets bostadspolitiska målsättningar avseendestandardhöjningar endast till en del kan fullföljas genom totalförnyelse avbyggnadsbeståndet. Enligt direktiven 1968 tillsattasaneringsutredningen bör därför frågan om samhällets medverkan i syfte attfrämja arbetet med sanering av det äldre bostadsbeståndet tas upp till särskildutredning. Redan nu har för övrigt en omfattande upprustning avbyggnadsbeståndet kommit till stånd genom att fastighetsägarna har fått rätttill högre hyressättning för utförda upprustnings-och modemiseringsåtgärder. Kulturminnesvårdenssträvanden att förbättra skyddet för befintlig bebyggelse i städer och tätorterhar genom den här redovisade utvecklingen fått stöd i opinionens allmännamiljövårdsintresse och i nya ekonomiska och bostadspolitiska värderingar.Samtidigt har dock även de rent kulturhistoriska och antikvariska motiven föratt ta till vara byggnader och miljöer fått ökad betydelse. Ett flertalkommuner har företagit inventeringar med avsikt att skapa underlag förstadsplanearbetet. I de fall dessa intentioner fullföljts har även omfattandeförvärv och upprustning av särskilt värdefulla byggnader förekommit. De sakkunniga har således kunnat konstatera attäven andra faktorer än de antikvariska och kulturhistoriska bedömningarnaligger till grimd för det ökande intresset att bevara befintlig bebyggelse.Härigenom har det blivit möjligt att bibehålla även de kategorier byggtiaderoch miljöer som inte kan hänföras till det relativt snäva urval som kan skyddasenligt kulturminnesvårdens speciallagstiftning. Förutsättningarna har därmedskapats för att bevara de kronologiska skiktningarna och de spår av socialagrupperingar som gör det möjUgt att i bebyggelse och stadsplan avläsa en stadsutveckling under olika skeden fram till nutidens växlande ideal i byggande ochplanering. Den kulturminnesvårdande verksamheten som tidigarehuvudsakligen ägnades enstaka monument av framträdande kulturhistoriskt värdehar med det ökande exploateringstrycket i expanderande regioner och deuppkommande avfolkningsproblemen i andra områden sökt inrikta sigpå sammanhängande byggnadsmiljöer och på kulturlandskapet. har, vidsidan av de vetenskapliga och antikvariska bedömningarna större vikt lagts vidkulturminnesmärkenas sociala och praktiska funktioner. Kulturminnesvården hardärmed fått ökat ansvar för ett betydligt mer omfattande område än tidigare.Detta liksom det starkare framhävandet av den fysiska kulturmiljöns betydelseinnebär att kulturminnesvården nu har sina ojämförligt viktigaste arbetsuppgifterinom miljövården. Kulturminnesvårdensnuvarande organisation och den särskilda lagstiftning som reglerarverksamheten har inte anpassats till utvecklingen. För att kulturminnesvården idagens situation skall kunna fullgöra sina arbetsuppgifter måste verksamhetenanpassas tUl och integreras i samhällsplaneringen och i det fysiskaplanarbetet. De sakkunniga kommer därför att föreslå inrättandet av en statligkulturminnesvårdsorganisation med länsrepresentanter placerade inomlänsstyrelsemas nyinrättade huvudenheter för samhällsplanering. För att där gekulturminnesvårdens intresseområde en med övriga sektorer jämbördig ställningkommer utredningen att föreslå att besluten enligt kulturminnesvårdensspeciallagstiftning, vilka nu fattas centralt inom ,övergår på länsstyrelserna. Ämbetet avlastas på så sätt huvuddelen av sina nuvarandegranskningsuppgifter. Detta innebär att ämbetet får ökade möjligheter attbedriva aktiv planering och att det genom utvecklings- samt råd- ochanvisningsverksamhet kan skapa bättre förutsättningar även förbyggnadsmiimesvården. Desakkunnigas möjligheter att inom ramen för sitt uppdrag företa en mergenomgripande, saklig revidering av lagstiftningen är begränsade. Direktivenanger i detta hänseende en klar begränsning. Förutomvissa förslag till en modernisering och förenkling av gällande författningarhar de sakkunniga huvudsakligen inriktat sig på en anpassning till denföreslagna nya kulturminnesvårdsorganisationen. KrU 1971: 26 15 harutredningsuppdraget sedermera vidgats genom Kungl. Maj:ts beslut den 17 maj1968 att till de sakkunniga för beaktande överlämna en av iandra kammaren väckt motion (1967:453) om inrättandet av ett kulturhistorisktservitut. Vidare har, såsom redan nämnts frågan om ett förbättrat skydd förkulturhistoriskt värdefull bebyggelse upptagits i andra motioner, varvid imotionstexterna, utskottsuttalanden och i riksdagsdebatten hänvisning sketttill det inom MUS 65 pågående utredningsarbetet. För att tillmötesgå dessa,förväntningar har de sakkunniga inom ramen för sitt uppdrag sökt skapa ettinstrument som i första hand skall fungera som informationsmedel för denkulturminnesvårdande myndigheten men som även skulle ge möjligheter tillbevakning av ett större antal byggnader än som kan komma i fråga förbyggnadsminnesförklaring. Förslagetinnebär att den kulturminnesvårdande myndigheten skall få rätt att på eninventeringslista uppföra byggnad som, ehuru den inte uppfyller kravet på attbU byggnadsminne, likväl klart äger ett betydande kulturhistoriskt värde.Registrerad byggnad skall icke få rivas eller ändras utan förhandsanmälan häromtill myndigheten. Denna skall ta upp frågan om enbyggnadsminnesförklaring eller ansökan om expropriation. Om så icke sker ellerom myndigheten inte genom förhandlingar har lyckats uppnå ensamförståndslösning, blir beslutet om att uppta byggnaden på inventeringslistaautomatiskt hävt. Enbart registreringen ger icke myndigheten rätt att beslutaom huruvida tilltänkta ändringsarbeten kan tillåtas med hänsyn tiU de kulturhistoriskavärdena. Den föreslagna registreringen med dess anmälningsplikt innebär ett såobetydligt intrång att det för ägaren inte kan medföra rätt till ersättning.Med registreringsförfarandet har de sakkunniga bl. a. avsett att erbjuda denkulturminnesvårdande myndigheten ett medel att upplysa i första hand kommunernamen även enskilda om bebyggelsens kulturhistoriska värde. Anmälningsplikteninnebär att myndigheten kontinuerligt hålls underrättad om vad som planerasske som den får rådrum att genom förhandlingar eller konkretaåtgärder rädda byggnaden. Genom att villkoren för registreringen är mindre restriktivaän för byggnadsminnesförklaringen nås ett större antal byggnader liksom i vissutsträckning även byggnadsmiljöer. Varje lagstiftning med bindande förpliktelseravseende vård och underhåll av kulttorhistoriska byggnader och byggnadsmiljöerinnebär en inskränkning i ägarens förfoganderätt som kan tas till intäkt förersättningskrav. En sådan speciallagstiftning kan därför endast omfatta utvaldaobjekt som uppfyller vissa, särskilt angivna kriterier i avseende påkulturhistoriskt, antikvariskt eller konstnärligt värde. Detta innebärsvårigheter när det anses önskvärt att utsträcka skyddet till att omfatta en avett flertal byggnader bestående miljö. Endast i undantagsfall kan KrU1971: 26 16 varjeenskild byggnad anses äga ett sådant värde att en byggnadsminnesförklaringenligt nu gällande villkor kan försvaras. Att åstadkomma ett miljöskydd medhjälp av en till enstaka objekt begränsad författning är möjligt endast omvillkoren för lagskyddet medger att även mindre betydelsefulla byggnader kanförklaras för byggnadsminne. Med hänsyn till de ersättningskrav som ägare avett lagskyddat byggnadsminne anses ha rätt att ställa på det allmänna är ensådan lösning inte realiserbar. Enlagstiftning i anslutning till den franska »» förutsätter att vissabestämda kriterier avseende bevaringsområdets kulturhistoriska, antikvariskaoch konstnärliga kvaliteter måste fastställas. Detta betyder att den endast kantillämpas på särskilt utsedda objekt där ersättningsfrågor, andra ekonomiskaomständigheter och olika andra problem kan lösas. Enligt de sakkunniga skulledetta endast innebära en utökning av den skyddslagstiftning av förbudskaraktärsom representeras av övriga för den svenska kulturminnesvården gällandeförfattningar. Motionäremasförslag är emellertid inte begränsat till önskemålet om att införa denna typ avskyddslagstiftning. I det inledande avsnittet uppmärksammas en rad olikafaktorer som styr utformningen av miljön och i sammanfattningen framhålles attmotionen avser ändring och utökning av lagar, stadgor och kungörelser för attuppnå de eftersträvade syftena varvid införandet av skyddsområden ochbevaringsplaner endast nämns som ett exempel. Enligtde sakkunniga kan ett vidare miljöskydd endast åstadkommas inom ramen för deförfattningar som reglerar den fysiska planeringen och med hjälp av debestämmelser som styr de ekonomiska resurserna. Eftersom kommunerna enligtbyggnadslagstiftningen har det primära ansvaret för den fysiska planeringen harde även ansvaret för vården av den fysiska kulturmiljön. Detta framgår avbestämmelserna i 9 och 38 §§ byggnadsstadgan. Kommunernas befogenheter enligtden allmänna byggnadslagstiftningen är emellertid begränsade. Som motionärernaframhållit kan kommunerna enligt nu gällande bestämmelser inte förhindrarivning eller garantera upprustning av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse.Enligt de sakkunniga är frågan om ett vidare miljöskydd av sådan betydelse attdet bör övervägas om icke kommunerna skall ges ett ökat stöd i sinmiljövårdande verksamhet genom att deras ansvar i detta avsende klart slåsfast i lagstiftningen. Möjligheternaatt via planlagstiftningen och den ekonomiska styrningen verka för en aktivmiljövård är under utredning av bygglagutredningen ochsaneringsutredningen. De kulturminnesvårdande aspektema på miljövärden äremellertid ingen huvudfråga för någon av dessa utredningar. Genom att delikalydande motionerna 1:799 och 11:919 om åtgärder till skydd för denmedeltida miljön i överlämnats till saneringsutredningen för beaktandehar dock dess uppdrag vidgats till att även omfatta de kulturminnesvårdandeaspektema. KrU 1971: 26 17 betetmed dessa frågor har emellertid tiUs vidare måst skjutas åt sidan till förmånför uppgifter som är av mer central betydelse för utredningens arbete. Desakkunniga har även erfarit att varken bygglagutredningen ellersaneringsutredningen kan förväntas angripa frågan om skydd för kulturhistorisktvärdefuU bebyggelse mer allsidigt. Ingen av utredningarna har heller densakkunskap som erfordras för en grundligare genomgång av dessa frågor. De sakkunniga delar motionärernas uppfattning attmöjligheterna att tillvarata bebyggelsens kulturhistoriska värden börförbättras. För det vidare sammanhang i vilket de sakkunniga strävar attinlemma kulturminnesvården ter det sig dock icke i första hand önskvärt med enskyddslagstiftning i anslutning till den franska »». Denna är enspeciallagstiftning för sanering i form av restaurering avseende särskiltavgränsade områden. Kulturminnesvårdens intressen i frågor rörande disfKDsitionenav den fysiska miljön bör på lagstiftningsområdet självfallet tillgodoses inomramen för den allmänna byggnadslagstiftningen och de bestämmelser som reglerarden ekonomiska styrningen. Behandlingen av den befintliga miljön måste somansvarsområde Mkställas med utformningen av ny miljö. För att få en allsidigbelysning av det problemkomplex som är förknippat med ett förbättrat skydd förkulturhistoriska byggnader och miljöer erfordras enligt de sakkunniga ensärskild utredning rörande möjligheterna att införa de kulturminnesvårdandeaspekterna i de lagar och författningar som beröres av arbetet inombygglag-och saneringsutredningarna. Målsättningen bör vara att genom samordningmellan olika författningskomplex skapa ett system som ger kulturminnesvårdenmöjlighet att medverka i miljövårdsplaneringen och att skapa de nödvändigaekonomiska fömtsättningama för förbättrad vård av bebyggelsen. erfordras en arbetsgrupp bestående av sakkunniga påkulturminnesvårdsområdet samt viss annan expertis. Eftersom uppdraget kommeratt beröra de områden som utreds inom såväl sanerings- ochbygglagutredningarna som inom MUS 65 föreligger inte skäl att tillsätta ensärskild utredning. De sakkunniga har i stället övervägt möjligheterna attuppdraget överlämnas till någon av dessa nu verksamma kommittéer. Sanerings-och bygglagutredningarna har emellertid huvuduppgifter av sådan art ochomfattning att den här aktuella utredningen skulle löpa risk att tillmätassekundär betydelse. Med hänsyn till att frågan närmast tillhör MUS 65:skompetensområde och då de sakkunniga redan har att företa en översyn avkulturminnesvårdens speciallagstiftning skulle här berörda uppgift däremotutgöra en naturlig vidgning och fortsättning på det åt MUS 65 redan anförtroddauppdraget. De sakkunniga föreslår därför att MUS 65 genom tilläggsdirektiv fåri uppdrag att genomföra den av motionärerna föreslagna KrU 1971: 26 18 utredningeni enlighet med ovan skisserade riktlinjer. För uppgiften bör MUS 65 tillförasviss kompletterande sakkunskap. Arbetet måste självfallet bedrivas i närakontakt med bygglag- och saneringsutredningarna. För detta samarbete och föratt tillgodose behovet av politisk förankring föreslår de sakkunniga att MUS 65i dessa frågor får ställningen av expertorgan åt de parlamentarisktsammansatta bygglag- och sanerings-utredningarna. Det må framhållas attuppdraget skulle inrymma många frågor av sådan aktualitet att skyndsammaåtgärder är påkallade. MUS 65 bör därför befullmäktigas att efter hand föreslåinterimistiska åtgärder.