bet · FU01LU12 · 1971-12-31 00:00:00 — De praktiska skäl som talar för att detöverlämnas till Kungl. Maj :t att bestämma på vilka växtsläkten och växtarterlagen skall tillämpas är så starka att jag anser mig böra i huvudsak anslutamig till utredningens förslag på denna punkt. Lagtekniskt förordar jagemellertid en annan lösning än den av utredningen föreslagna. Härtillåterkommer jag i det följande (avsnitt 8.1). Dettorde få ankomma på Kungl. Maj :t att överse den av utredningen föreslagnalistan i detalj. I detta sammanhang vill jag endast betona att sedan en växtarten gång infogats i systemet, den inte utan tungt vägande skäl bör uteslutasdärifrån, eftersom en sådan åtgärd skulle kunna leda till rättsförluster förden som bedrivit växtförädling i förlitande på möjligheten att få skydd förden framtagna produkten. Vadangår tillämpningsområdet i övrigt föreslår utredningen att lagen skall ägatillämpning endast på växtsort som framställts här i riket eller utom riket avsvensk medborgare samt att lagens tillämpning med avseende på växtsort som iövrigt framställts i annan stat i princip skall förutsätta ömsesidighet. Detväsentligaste motivet för delta förslag är att tre av de fyra stater somhittills ratificerat konventionen i princip kräver reciprocitet för att beviljarättsskydd åt växtsorter sora fraraställts utoralands av utländska förädlare.Stockholms rådhusrätt som påpekar att patentlagen gäller utan motsvarandebegränsning ifrågasätter om utredningens förslag på denna punkt ärtillräckligt motiverat. För egen del vill jag till vad utredningen anfört omutländska lagar nu också foga den upplysningen att man i , där manavser att ratificera konventionen, antagit en lag omskydd för växtförädlingsprodukter, vilken bygger på reciprocitetsprincipen. Attdet övervägande antalet stater inom växtförädlarunionen sålunda kräverreciprocitet för att meddela rättsskydd åt utländska sorter bör verka som ettincitament för utanförstående stater att söka anslutning och därmed på siktgagna växtförädlingen. Jag biträder därför utredningens förslag i denna fråga. Närdet gäller frågan om växtförädlarrättens subjekt skall enligt utredningensförslag bara fysisk person kunna anses som förädlare av växtsort. ,rådhusrätt, SAF och LO har emellertid förordat att även ettväxtförädlingsföretag såsom sådant skall kunna betraktas som förädlare tillväxtsort som framställts inom företaget. Konventionensartikel 3 föreskriver att fysiska och juridiska personer, som har hemvist i enav unionsstaterna, skall i de andra unionsstaterna åtnjuta samma behandling somdessa staters särskilda lagar tillerkänner sina egna medborgare i fråga omerkännandet och skyddet av förädlarens rätt. Detta torde inte innebära ett kravpå att juridiska personer ges ställning som förädlare, i varje fall inte sålänge överlåtelse av förädlarrätt till juridiska personer är möjlig. Sådanöverlåtelse förutsätts kimna ske enligt utredningens lagförslag. Utredningen upplyser attjuridisk person inte kan vara förädlare enligt denederländska och tyska lagarna. Av den danska lagens avfattning framgår intehur frågan har lösts där. Förarbetena till lagen synes emellertid ge vid handenatt såväl fysisk som juridisk person kan anses som förädlare. Föregen del vill jag gärna medge att vissa skäl talar för att även juridisk personskall kimna betraktas som förädlare. Växtförädling drivs till övervägandedelen av företag, som har forskare och annan personal anställda för ändamålet.Vidare pågår förädlingsarbete med en sort ofta , under vilken depersoner som sysslar med uppgiften kan skifta. Det torde emellertid i praktikeninte bereda några svårigheter att bestämma vem eller vilka som är att anse somförädlare. Med hänsyii härtill och till önskemålet att reglera denna frågaenhetligt på hela det immaterialrättsliga fältet ansluter jag mig tillutredningens förslag att endast fysisk person skall kunna anses söm förädlare. Problemetmed arbets- och uppdragstagares rätt till skyddsberättigade arbetsresultat,framställda i tjänsten eller under uppdragets fullgörande, är i principdetsamma på detta område som inom patenträtten, raönsterrätten och de övrigaimraaterialrätterna. En lösning genom lagstiftning finns endast inompatenträtten. Men raönsterrättsutredningen föreslog i betänkandet Mönsterskydd(SOU 1965:61) att frågan om ar-betstagarraönster skulle utredas särskilt ochatt en eventuell lagstiftning skulle samordnas med en motsvarande lagstiftningpå bl. a. det upphovsrättsliga området. Somjag närmare utvecklade i propositionen med förslag till mönster-r skyddslag(prop. 1969: 168) ansåg jag att tiden ännu inte var mogen för en sådanutredning. Skälen härtill var sammanfattningsvis att resultatet av pågåendeöverväganden i frågan om ny lagstiftning rörande arbetstagares uppfinningarborde avvaktas, att underlag ännu saknades för att bedöma problemen kringarbetstagarmönster och, framför allt, att frågor av denna art syntes lämpa sigväl för en reglering på frivillighetens väg genom överenskommelser mellanarbetsmarknadens organisationer och att följaktligen denna väg borde prövas iförsta hand. Detvå sistnämnda skälen att inte föregripa utvecklingen med lagstiftning harmotsvarande giltighet när det gäller arbetstagares och uppdragstagares rätttill växtsorter som framställts i tjänsten eller under utförande av uppdraget.På detta område gäller i högre grad än inom immaterialrälten i övrigt attproblemen kan förutses i förväg. I det helt övervägande antalet fall tordenämligen gälla att nya sorter framkommer som resultat av samarbete mellanpersoner som anställts för eller getts i uppdrag att bedriva förädlingsarbete.Tyst eller uttryckligt torde det följaktligen i normalfallen vara klart mellanparterna hur dessa frågor skall lösas. Jag anser därför att det f. n. saknasanledning att vidta några särskilda åtgärder. Om i en framlid frågan omarbetstagares rättsställning på det immaterialrättsliga området tas upp i ettstörre sammanhang, bör givetvis också förhållandena på växtförädlarrättensområde uppmärksammas. Jag anser i likhet med utredningen att de allmännaförutsättningarna för erhållande av skydd för växtsort skall utformasväsentligen enligt vad som föreskrivs därom i konventionen. Trehuvudförutsättningar skall alltså föreligga, nämligen att sorten kan särskiljasfrån andra redan kända sorter, att den är homogen och att den är stabil.Tillämpningen av dessa krav i de konkreta fallen erbjuder givetvis en mängdproblem. Under remissbehandlingen har särskilt kravet på homogenitetuppmärksammats. Till dessa frågor återkommer jag i det följande (avsnitt 8.1). Jagdelar också utredningens uppfattning att frågan om den nya sortens odlingsvärdeinte skall tillmätas någon betydelse i detta sammanhang. Odlingsvärdet hargivetvis mycket stort intresse då det gäller utsäde som skall marknadsföras iSverige. Detta intresse tillgodoses emellertid genom vårt system medobligatorisk statsplombering av utsädesvara. Avsikten är att detta system skallbestå vid sidan av växtförädlarrätten. Till frågorna om samordning av det nugällande och det nya systemet återkommer jag i annat sammanhang (avsnitt 6.7). Medavseende på särskillnadskravet finns, som har påpekat,anledning att jämföra med förhållandena inom patenträtten. Enligt patentlagenfår patent meddelas endast på uppfinning som väsentligen skiljer sig från vadsom blivit känt före dagen för patentansökningen. Som känt anses allt somblivit allmänt tillgängligt. Utan hinder av att uppfinningen inom viss tidblivit allmänt tillgänglig får dock patent meddelas om detta berott antingen påatt någon gjort sig skyldig till uppenbart missbruk i förhållande tillsökanden eller hans rättsinnehavare eller på att sökanden eller hansrättsinnehavare förevisat uppfinningen på officiell eller officiellt erkändinternationell utställning. framhåller att man enligt patentlageninte kan söka patent på en uppfinning som är exakt densamma som en tidigarebekantgjord sådan. Samfundet påpekar att enligt ordalagen i den bestämmelse iämnet som utredningen har föreslagit "sorten skall ----- skilja sig frånandra sorter, vilka är kända" etc. bestämmelsen inte omfattar det falletatt det föreligger s. k. nyhetshinder på grund av att den sort som ansökningenavser har blivit känd. Denna innebörd är dock enligt samfundets uppfattninginte åsyftad och samfundet föreslår därför en justering av lydelsen. Mot dettavill jag invända att samfundet synes förbise den viktiga skillnaden mellanpatenträtten och växtförädlarrätten att den förra i princip är ett idéskyddmedan den senare avser konkreta produkter, vilka man fått fram vid ett som regelbåde långvarigt och komplicerat förädlingsarbete. Det är alltså fullt möjligtatt skilja mellan "egen" och "annan" sort. Vidare är detinte som samfundet antar avsikten att kännedom om en sort i alla situationerskall hindra att växtförädlarrätt beviljas för denna. Om den sort för vilkenväxtförädlarrätt söks är så lik en annan sort, som redan är allmänt känd oavsett på vilket sätt den blivit det attden bedöms ligga inom "skyddsomfånget" för den andra sorten, föreliggerregistreringshinder. Om den sort för vilken växtförädlarrätt söks inte är idenna mening lik någon annan allmänt känd sort, utgör det däremot i principinte något hinder mot växtförädlarrätt att den "sökande" sorten självhar blivit allmänt känd. Bara i en situation är allmän kännedora om den"sökande" sorten registreringshindrande, nämligen om kännedom uppkommitdärigenom att sorten i fråga med förädlarens eller hans rättsinnehavaressamtycke marknadsförts inom landet före dagen för registreringsansökningeneller utom riket före nämnda dag. nu berördainvändning föranleder mig därför inte att frångå utredningens förslag. Avsiktenmed bestämmelsen att marknadsföring av den "sökande" sorten ulomriket i högst före registreringsansökningen inte skall utgöra hindermot registrering torde vara att förädlaren skall ha möjlighet att pröva sinsort på utländska marknader utan att gå miste om möjligheten tillskydd. Mot en sådan regel kan enligt min mening invändningar resas. Så snarten sort börjat marknadsföras i annat land kan den nämligen i princip importerastill och marknadsföras i av annan än förädlaren och utan dennessamtycke. Detta gäller dock i praktiken inte sorter som är underkastadeobligatorisk statsplombering, eftersom statsplombering regelmässigtförutsätter att sorten införts i rikssortlistan och sådan införing är beroendeav ansökan av förädlaren eller hans rättsinnehavare. Men såvitt gäller sortertillhörande köks- eller prydnadsväxterna kan alltså ensamrätt förvärvas avförädlaren eller hans rättsinnehavare fri import ochmarknadsföring. En sådan ordning synes mig inte fullt tillfredsställande varförman från svensk sida efter anslutning till konventionen torde böra verka föratt den upphävs eller modifieras. Somen ytterligare förutsättning för rättsskydd uppställer konventionen krav på attsorten erhåller en benämning. härom bör upptagas falandregistreringsbestämmelserna. 6.4Växtförädlarrättens innehåll och omfång Den rättspolitiska värderingen av hur gränserna fören immaterialrätts-1ig ensamrätt skall dras är alltid vansklig. Särskilt gällerdetta då fråga är ora en ny ensamrätt, där det inte finns någon erfarenhet avhur olika avvägningar av allmänna och enskilda intressen mot varandra verkar.En rimhg utgångspunkt synes mig vara att man i inledningsskedet ger ensamrättenganska snäva gränser. Det torde vara lättare att i ett senare skede utvidga enförhållandevis begränsad ensamrätt, om man skulle finna att upphovsmannensberättigade intressen inte tillgodoses, än att inskränka en från börjanvidsträckt rätt, om det skulle visa sig att den har från allraän synpunkt inteönskvärda konsekvenser. Växtförädlarrätten harmånga beröringspunkter med andra imraaterial- rättsligaensamrätter, särskilt patenträtten. Det bör dock betonas att växtförädlarrättensföremål till mycket stor del är för folkhushållet synnerligen betydelsefullaprodukter. Detta manar till försiktighet när det gäller att bestämmaensamrättens innehåll. Växtförädlarrättensföremål är till skillnad från alla andra immaterial-rätters levande ochföränderlig materia. Detta skapar för växtförädlarrätten alldeles specifikaavgränsningsproblem. Attjag stannat för att tillstyrka att man i vårt land inför privaträttsligensamrätt till växtförädlingsprodukter beror främst på att det privaträttsligasystemet är det internationellt accepterade och att jag tror att svensk växtförädlingskulle hämmas av att stå utanför detta system. Det är då för mig naturligt attvid avgränsningen av ensamrätten särskilt beakta den internationella,konventionen i ämnet. Konventionen har också i mycket hög grad varit vägledandeför utredningen. Jag kan i princip ansluta mig till utredningens förslag ifråga om växtförädlarrättens innehåll. Ensamrätten bör sålunda omfatta endastyrkesmässig framställning och marknadsföring av förökningsmaterial av växtsortsamt i vissa fall yrkesmässig användning av växtmaterial för framställning avförökningsmaterial av annan sort. I fråga om prydnadsväxterna bör ocksåanvändning av plantor eller delar av plantor som förökningsmaterial förframställning av konsumtionsvara ligga under sortinnehavarens kontroll.Utredningens förslag går emellertid utöver vad konventionen uttryckligenfordrar i så måtto att det ger sortinnehavaren kontroll över import av denskyddade sorten. I detta avseende överensstämmer å andra sidan förslaget medövriga immaterialrätter. Importskyddet torde inte ha någon självständigbetydelse såvitt gäller växtarter som faller under förordningen om obligatoriskstatsplombering av utsädesvara, eftersom detta system möjliggör en effektivkontroll över marknadsföringen. På grund av svårigheten att på importstadietstyrka att växtmaterialet är avsett att användas för förökningsändamål tordeimportskyddet inte heller i övrigt kunna tillmätas större värde. Såvitt gällerprydnadsväxterna torde dock kunna tänkas fall då bevisskyldigheten kanuppfyllas och i så fall kan sortinnehavarens kontroll över importen få denbetydelsen att han har möjlighet att begära sådana säkerhetsåtgärder somutredningen föreslår (36 § i utredningens lagförslag) redan då varan passerargränsen. Med hänsyn härtill och då såvitt jag kan se några egentliga nackdelarinte är förenade med ett importskydd biträder jag utredningens förslag i dennadel. Ianslutning till behandlingen av importfrågan uttalar utredningen att vadutredningen kallar sidoimport, dvs. import av produkt sora åtnjuter skydd här ilandet från annat land där den också åtnjuter skydd, bör anses fri om densvenske sortinnehavaren är innehavare av registreringen utomlands och,inköpethar skett hos honom, hos någon som fått licens av sortinnehavaren eller påöppna marknaden, dit den förts ut av sortinnehavaren. Om däremot registreringenutomlands innehas av annan än den svenske sortinnehavaren blir enligtutredningen rätten att importera växtmaterial avsorten beroende av den svenske sortinnehavarens medgivande. I det förra falletanses, som det brukar uttryckas, sortinnehavarens rätt vara konsumerad, medanden i det senare fallet inte anses vara det. påpekar överensstämmer denna lösning med vad som torde anses gällainom varumärkesrätten. Inom patenträtten däremot anses konsumtion aldriginträda i de angivna situationerna utan den svenske patenthavaren har rätt attingripa mot sådan import till som utgör intrång i hans här skyddaderätt. Enligt propositionen med förslag till mönsterskyddslag skall sammabetraktelsesätt anläggas inom mönsterrätten sora inom patenträtten. Anledningentill att utredningen föreslagit olika behandling av skilda importsituationerär att man antagit att den föreslagna lösningen skulle vara ägnad att främjakonkurrensen på utsädesmarknaden. En liknande inställning har ,som under remissbehandlingen har uttalat att en lösning efter modell avpatenträtten skulle kunna på ett från allmän synpunkt inte önskvärt sättbegränsa konkurrensen i fråga om växtförädlings-produkter. Medhänsyn till växtförädlarrättens allmänt sett begränsade innehåll och särskilttill den ringa självständiga betydelsen av importskyddet överhuvudtaget anserjag för min del att det i stort sett saknar intresse frånkonkurrensbegränsningssynpunkt hur skilda speciella importsituationerbehandlas. Däremot kan möjligen, om frågan skulle ställas på sinspets, den av utredningen förordade lösningen föranleda tillämpningssvårigheter.Erfarenheterna från varumärkesrätten visar nämligen att det kan vara svårt attavgöra om import utan medgivande av rättsinnehavaren är tillåten eller ej (jfrNJA 1960 s. 457 och 1967 s. 458). I sak ligger det enligt min mening närmaretill hands att i detta hänseende jämställa växtförädlarrätten med patent- ochmönsterrätterna än med varumärkesrätten. Jag finner därför att man även på detnu aktuella området bör tillämpa principen om ensamrättens territoriellaexklusivitet utan undantag och alltså bör låta ensamrätten generellt omfattaimport av växtmaterial, som är avsett att marknadsföras för förökningsändamål. förslag ankommer det på sortinnehavaren att visa att den som utanhans lov har framställt, importerat eller marknadsfört växtmaterial av denskyddade sorten har haft syftet att materialet skall användas förförökningsändamål. rådhusrätt har ifrågasatt om det inte i ställetbör ankomma på tredje man att påvisa att han har ett sådant syfte med sinframställning, import eller marknadsföring av växtmater rialet att utnyttjandetfaller utanför skyddet. Med hänsyn till att en sådan omkastad bevisbördamöjligen skulle komma att innebära en från allmän synpunkt inte önskvärdutsträckning av ensamrätten ansluter jag mig emellertid till utredningensförslag på denna punkt. Stockholmsrådhusrätt påpekar att man inom patenträtten räknar med s, k. beroendeförhållanden, dvs. fall där skyddsförutsättningarna väl är uppfylldamen där den patenterade uppfinningen inte får utnyttjas utan lov av den sominnehar ett äldre patent, inom vars skyddsomfång uppfinningen faller. Ianslutning härtill ställer rådhusrätten frågan hur motsvarande situation skallbedömas enligt växtförädlarrättslagen. Till detta vill jag svara att någraberoendeförhållanden av den typ rådhusrätten nämner inte torde komma i frågahär. Detta innebär att samma kriterier generellt skall tillämpas vidbestämningen av en växtförädlarrätts skyddsomfång som vid prövningen avsärskillnadskravet. Tillde under remissbehandlingen aktualiserade frågorna om export avväxtförädlingsmaterial och om konservfabrikernas användning av utsädeåterkommer jag i det följande (avsnitt 8.1). För varje immaterialrätt är den tid under vilkenensamrätt åtnjuts av central betydelse. Konventionen kräver som minimiura en18-årig skyddstid för vin, fruktträd och deras grundstammar, skogsträd ochprydnadsträd samt en 15-årig skyddstid för övriga växtsläkten och växtarter. Avintresse för bedömningen av frågan om skyddstidens längd är varaktigheten avensamrätten i konventionsländerna. Dessa länders lagar visar sinsemellan rättstora skiljaktigheter. Enligt den nederländska lagen skall skyddstiden varaminst 15 och högst för rättens beviljande, dock att för vin,fruktträd och deras grundstaramar, alléträd och prydnadsväxter minimitidenskall vara . I ett särskilt regeringsbeslut föreskrivs i anslutninghärtill en skyddstid av för potatis, alléträd och fruktträd och derasgrundstammar samt för övriga växtarter. Enligt den tyska lagen vararensamrätten för humle, potatis, vin, fruktträd och deras grundstammar,prydnadsträd och träproducerande träd till slutet av 25 :e året efterbeviljandet samt för alla övriga arter till slutet av 20 :e året efterbeviljandet. Den brittiska lagen föreskriver att skyddstiden inte får varakortare än för fruktträd och deras grundstammar, skogs-och prydnadsträdoch vin samt inte kortare än för övriga arter, allt räknat från det attbeslutet om ensamrätt träder i kraft. Det officiella organ som administrerarväxtförädlarrätten, the Controller, får emellertid efter ansökan förlänga skyddstidentill högst , om det anses utrett att sortinnehavaren inte har blivittillräckligt tillgodosedd genom den beviljade ensamrätten. Enligt den danskalagen slutligen bortfaller skyddet för skogsträd, fruktträd, fruktträdsstammaroch prydnadsträd samt för övriga arter räknat fråntiden för skyddsbrevets utställande. Somjag nämnt (avsnitt 6.2) har man i antagit en lag omskydd för växtförädlingsprodukter och förklarat sig ämna ratificera konventionensnarast möjligt. Enligt den franska lagen gäller ett växtsortcertifikat under20 år för utfärdandet. Om framställningen av sorten kräver lång tidär dock giltighetstiden . Utredningen föreslår en regel i själva lagen avinnehåll att växtförädlarrätt kan upprätthållas intill dess 15 eller, såvittgäller fruktträd, skogsträd, prydnadsträd och vin, förflutit från det årdå ansökningen om växtförädlarrätt beviljades. Enligt förslaget bemyndigasemellertid Kungl. Maj :t att i fråga om visst växtsläkte eller viss växtartförordna om längre skyddstid, dock högst . Slutligen föreslår utredningenatt Kungl. Maj :t med stöd av detta bemyndigande skall i tillämpningskungörelsegenerellt utsträcka skyddstiderna för fruktträd och deras grundstammar, vin,prydnadsträd och potatis till samt för övriga växtarter till . har de föreslagna skyddstiderna inte väckt någon gensaga under remissbehandlingen.Svea hovrätt och rådhusrätt har emellertid anmärkt att skyddstidernabör framgå av själva lagen. Förskyddstiderna 20 resp. talar att dessa tider gäller i ,och . Emellertid har utredningenenligt min mening inte anfört övertygande belägg för att skyddstiderna i vårtland bör vara längre än de 15 resp. som konventionen kräver som minimumoch som gäller i . Som jag i annat sammanhang (avsnitt 6.4) har betonatbör män i ett fall då fråga är om införande av en helt ny iramaterialrättsligensamrätt iaktta stor försiktighet och inte göra ensamrätten mer vidsträckt änvad som bedöms som oundgängligen nödvändigt. Mot fördelarna förförädlingsföretagen att ha långa skyddstider måste vägas önskemålen frånallmän synpunkt att förädlingsresultaten inom rimhg tid ställs tillallmänhetens fria förfogande. Helt kan nog inte heller bortses från attförhållandevis begränsade skyddstider kan stimulera företagen att relativtsnabbt få fram nya skyddsvärda sorter. Jag föreslår därför att skyddstidernaliksom i bestäms i enlighet med konventionens minimikrav. Givetvisbör frågan om skyddstidens längd kunna omprövas då erfarenhet vunnits av hursystemet verkar. Skulle på ett internationellt plan enhetliga längre tiderrekommenderas är detta en faktor, som måste tillmätas stor vikt. Skyddstidenskall enligt konventionen räknas från den dag då skyddet meddelas. förslag skall alla skyddstider utlöpa . Dettainnebär att den vars ansökan beviljas i början av etl år får åtnjuta inemot ettår längre skyddstid än den vars ansökan beviljas i slutet av . Sakligtsett torde enligt min mening en sådan ordning som inte finns i den svenskaimmaterialrälten i övrigt men väl i den tyska växtförädlarrättslagen inte hastor betydelse. Å andra sidan medför systemet en avsevärd administrativförenkling. Med hänsyn härtill anser jag att utredningens förslag i denna delbör godtas. Fråganom skyddstiderna är av sådan beskaffenhet att den bör regleras i själva lagen. Skogsstyrelsenhar anmärkt att det är vilseledande att i lagförslaget ange en skyddstid förskogsträd, eftersom dessa inte inordnats i systemet. märkningensaknar inte fog. Konventionen omfattar emellertid i princip även skogsträd ochett framtida inordnande av dem i systemet underlättas av att skyddstiden iprincip är bestämd. Jag ansluter mig därför till utredningens förslag attskogsträd nämns bland de släkten och arter för vilka skall gälla den längreskyddstiden. 6.6Registreringssystemet m. m. Konventionen förutsätter att skydd beviljas förstefter en av myndighet företagen undersökning av den nya växtsorten.