bet · FU01SoU34 · 1971-12-31 00:00:00 — Socialutskottetsbetänkande nr 1971 SoU 1971:34 Socialutskottetsbetänkande i anledning av motion om en utredning angående , m. m. I motionen 1971: 754 av () har yrkatsatt i skrivelse tiU Kungl. Maj:t hemställer om utredning om 4-dagarsarbetsvecka och flexibel arbetstid. Motionären anför att frågan är en fråga på lång sikt men att initiativ tiU utredning av fråganbör tas , eftersom frågan fordrar inträngande undersökningar ochavvägningar samt specieUa åtgärder för de grupper, exempelvis jordbrukarna, somännu inte har fem dagars arbetsvecka genomförd. Motionären sammanfattarfördelama med fyra dagars arbetsvecka på följande sätt. Avsevärd regionalpoUtisk betydelse för attåstadkomma bättre balans meUan storstad och glesbygd. MUjöpolitisk betydelse genom att människor i storutsträckning kommer att bo på två örter. Kombinerad med flexibel arbetstidtorde 4-dagars arbetsvecka med dess tämligen jämna fördelning mellan arbete ochfritid minska stressjukdomar och skapa individuell balans och trygghet. För samma arbetsinsats krävs minskat trafikarbeteav den enskilde och därmed sparad tid. En semesterspridning underlättas genom att man intelängre blir beroende av sommarsemester. Motionären tiUägger att andra fördelar skuUe varaatt man fick söndagen som helgdag för bl. a. vila och gudstjänst medanidrottstävlingar, konferenser och liknande arrangemang kunde förläggas tiUfredag och lördag, om fredagen var den tredje lediga dagen . Imotionen framhålls att genomförande av förslaget måste bedömas från medicinskautgångspunkter. Motionären utgår dock från att frågan torde gå att lösa utannettoarbetstidsförkortning. Beträffandeyrkandet om flexibel arbetstid anför motionären, att större delen avarbetstideii skuUe vara faststäUd men skulle varaflexibla. Härigenom skulle individen få större frihet att kombinera arbets- ochfritid, och utrymme skuUe lämnas för att utnyttja den individuellaprestationsförmågan. SoU 1971: 34 2 GäUandebestämmelser m. m. Allmännaarbetstidslagen m. m. trädde den allmännaarbetstidslagen (1970:103) i kraft. Den ordinarie arbetstiden får enligt lagenuppgå till högst , raster ej inräknade. och1972 utgör dock arbetstiden . Regeln är liksom motsvarande regel i den tidigare lagstiftningenkonstruerad som en maximiföreskrift. Kortare arbetstid än 40 timmar i veckankan tillämpas utan att parterna behöver vidta någon särskUd åtgärd i anled-nuigav lagen. När det behövs med hänsyn till arbetets natur eller arbetsförhållandenai övrigt får arbetstiden uppgå tiU i genomsnitt för en tidav högst . I lagen finns särskilda regler om jourtid och övertid.Arbetsmarknadens parter har möjUghet att genom kollektivavtal träffaöverenskommelse om avsteg från bl. a. reglerna om ordinarie arbetstid, jourtidoch om uttagande av aUmän övertid. Dispensmöjlighet finns också. De tidigare arbetstidslagarna innehöU bestämmelserom begränsning av arbetstiden för dygn. Sålunda fick arbetstiden för dygn inteöverskrida enligt den allmänna arbetstidslagen, enUgtlantarbetstidslagen, enligt huvudregeln i arbetstidslagen fördetaljhandeln och enUgt arbetstidslagen för hotell, restauranger ochkaféer. I den aUmänna arbetstidslagen finns inte några regler om högstatillåtna ordinarie arbetstid . Bakgrunden härtill är attarbetarskyddslagens regler om arbetstagarens rätt till vila har ansetts ge etteffektivt grundskydd mot aUtför långa arbetsdagar. Beträffande de närmareöverväganden, som låg tiU grund för slopandet av regler om dygnsmaximum, lämnasen utförlig redogörelse i ett särskilt avsnitt nedan. De åsyftade reglerna i arbetarskyddslagen (1949:1)innebär följande. Arbetstagaren skall beredas erforderlig ledighet förnattvila. I ledigheten skaU ingå tiden mellan och 05.00. Avvikelserfår ske om visst arbete med hänsyn till sin natur, aUmänhetens behov ellerannan särskild omständighet måste fortgå jämväl . Likaså fårnödfalls-arbete fortgå på tid mellan och 05.00. Bestämmelsen omnatt-vUa gäller inte arbetstagare i överordnad ställning. Dispens för nattarbetsförbudkan meddelas av arbetarskyddsstyrelsen. Enligt arbetarskydds-lagen skallarbetstagare vidare beredas veckovila. För varje period skaUarbetstagare, om inte särskilt förhållande tillfälligtvis påkallar undantag,åtnjuta minst 24 timmars sammanhängande ledighet. Sådan veckovila skaUföreträdesvis förläggas tiU söndag och tiU samma tider för alla anställda vidett och samma arbetsställe. Arbetarskyddsstyrelsen kan meddela dispens ävenfrån denna bestämmelse. För minderåriga finns regler i arbetarskyddslagens 4:ekapitel. bl a. arbetstiden. Av bestämmelserna i detta hänseende månämnas att arbetstiden för minderåriga arbetstagare inte får överstiga 10timmar och . Dispens kan meddelas från regeln. Minderårigskall ha oavbruten ledighet för nattvila . Idenna ledighet skall regelmässigt ingå, om den minderårige inte fyllt ,tiden meUan och 06.00 samt eljest tiden mellan och 05.00.Dispens kan meddelas. Såsom framgår av den ovan lämnaderedogörelsen inskränker reglerna i arbetarskyddslagen i viss utsträckningrätten att fritt förlägga den med stöd av arbetstidslagen fastställdaarbetstiden för viss begränsningsperiod. Beträffande förläggningen avarbetstiden inom ramen för vad arbetarskyddslagen tillåter må anförasföljande. På den privata sektorn regleras frågor om arbetstidensförläggning genom avtal. I riksavtalen, vilka träffas på SAF:s och LO:s förhandlingsområde,anges ibland ramar för arbetstidens förläggning; rambestämmelserna ärexempelvis av innehåll att den ordinarie arbetstiden vid dagarbete skallförläggas mellan vissa klockslag. I övrigt hänvisas i allmänhet till attarbetstidens förläggning får fastställas i lokala avtal. I vissa avtal gesanvisningar för det fall att de lokala parterna inte kan enas. Om inga sådanaanvisningar ges, gäller regeln att arbetsgivaren i sista hand bestämmer hurarbetstiden skall förläggas. Frågor som uppkommer i samband med att turlistorupprättas avgörs i sista hand alltid av arbetsgivaren, som dock först överläggermed representanter för personalen. Även på den offentliga sektorn är allmänna frågor omarbetstidens förläggning numera avtalsbara (se prop. 1970: 164, 2LU 88). Tilldet avtalsbara området hänförs sådana frågor som arbets- och viloperiods längd,antalet arbetspass samt antalet fridagar . Däremot ansesupprättande av tjänstgöringslistor o. d. utgöra en del av arbetsgivarensarbetsledande funktion och därför falla utanför avtalsområdet. Detsamma gällerarbetstidsfrågor som hänger samman med hur det aUmänna skaU bedriva sinverksamhet. Avtal får alltså inte träffas så att en myndighet förhindras attbestämma över verksamhetens tidsmässiga förläggning. I detta sammanhang finns skäl hänvisa till att statsrådetLöfberg i svar på en enkel fråga i anförde attolägenheterna med individuellt flexibel arbetstid var sådana, att han för närvarandeinte var beredd att verka för att ett sådant system infördes på den StatUgasektorn. I anslutning till svaret diskuterades utförligt för- ochnackdelar med en flexibel arbetstid. 1* 1971. SoU 1971: 34 4 Den nya allmänna arbetstidslagen bygger på ettförslag som utarbetats av arbetstidskommitté (SOU 1968: 66). Iett kapitel rörande allmänna synpunkter på utformningen av en ny arbetstidslaganförde arbetstidskommittén bl. a., att kommittén utgick från att regler omarbetstidens förläggning och fortfarande skulle hasin plats i arbetarskyddslagen och att arbetstidslagen liksom tidigare ihuvudsak skulle begränsas till frågor angående arbetstidens längd. a., att de enskUda lagbuden i den gällande lagstiftningeni många stycken kunde mjukas upp, stelt fixerade dygnsmaxima behövdes intelängre och veckoarbetstiden kunde i ökad omfattnmg få genomsnittsberäknas pålängre tidsperiod än veckan. Härigenom lade man grunden för flexiblaarbetstidsuttag och för en ökad anpassning av arbetstidsuttagen tUlförhållandena på de enskilda arbetsplatserna. Kommittén uttalade vidare bl. a.att den inte funnit något bärande motiv för att i lagstiftningen avskaffaprincipen om veckobegränsad arbetstid. Genom att arbetstidslagstift-ningen ifråga om den ordinarie arbetstidens längd och förläggning var dispositiv hadearbetsmarknadens parter möjlighet att själva kollektivavtalsvägen kommaöverens om övergång till ett årsarbetstidsbegrepp. diskuterade utförligt frågan omarbetstidens begränsning (betänkandet s. 128132). Kommitténkonstaterade att lagstiftningens regler om dygnsmaximum i huvudsak byggde påskyddsskäl och syftade tUl att åstadkomma en så jämn arbetstidsförläggning sommöjligt. Det skydd lagstiftningen lämnade varierade dock mellan olikaverksamhetsområden och arbetsformer. Vidgenomgång av arbetstidsbestämmelser inom områden, som låg utanför den gällandelagstiftningen, fann kommittén att längre arbetstid än vad 1930 årsallmänna arbetslag maximalt stadgade, eller , i betydandeutsträckning var medgiven. Detta gällde verksamhet inom bl. a. följandeområden, nämUgen sjukvården och socialvården, trafikväsendet och åtskilligstatlig verksamhet bl. a. försvaret, polisväsendet samt lots- och fyrväsendet.Maximum på upp tUl förekom. Kommittén som hade överläggningar med företrädare för olika verksamhetsområden med högtdygnsmaximum ansåg det som en primär uppgift att möjliggöra utvidgning avarbetstidslagstiftningen tUl så gott som alla former av arbete. Mot bakgrund avdenna målsättning övervägdes olika lösnmgar till reglering av dygnsarbetstidenslängd. I detta hänseende anförde kommittén följande. SoU 1971: 34 5 En generell föreskrift om maximering av arbetstidentill ligger av många skäl nära till hands och skullesannolikt utan nämnvärda störningar kunna tUlämpas inom flertalet verksamhetsområden.Kommittén har dock funnit sig böra avvisa ett sådant förslag. Maximerasveckoarbetstiden och dygnsarbetstiden , kan dettaförhållande enligt kommitténs förmenande stimulera till en fördelning avarbetstiden med tio t/d . En utveckling mot en sådanarbetstidsförläggning framstår som klart olämplig. Liknande invändningar kangöras mot generella föreskrifter om högre dygnsmaxima än . Fortsattreglering av dygnsarbetstiden skulle därför behöva bygga på en sådankonstruktion att man i en huvudregel angav gränsen såsom nu ärfallet och i kompletterande specialregler medgav längre dygnsarbetstid försärskilda verksamhetsområden eller arbetsformer. I det följande konstaterade arbetstidskommittén atten ordning med ett differentierat regelsystem av angivna slag skulle stå idirekt kontrast till kommitténs allmänna strävan att åstadkomma enhetligaregler. Den skuUe medföra en fortsatt kategoriklyvning av arbetstagarna och utgöraett avsteg från lagstiftningens syfte att tjäna som norm för vad som skall varaallmän arbetstid i landet. Motnu angivna bakgrund ställde sig kommittén frågan om ett verk-Ugt behov aUtjämtförelåg av ett i lagen angivet dygnsmaximum eUer om tiden kunde vara mogen attslopa begränsningen av arbetstiden . Frågan borde även ses mot bakgrundav att kommittén funnit att skyddsmotiven minskat i betydelse. Vidde fortsatta övervägandena fann kommittén, att arbetarskyddslagensnattvilaregler utgjorde ett effektivt grundskydd mot alltför långa arbetsdagar.Kommittén erinrade vidare om att även andra bestämmelser reglerade den lagligaarbetstidens längd, nämligen bestämmelser i avtal kollektivavtal och enskildatjänsteavtal samt i reglementen och liknande handlingar. Bestämmelserna angavså gott som undantagslöst i form av exakta klockslag tidpunkten för arbetetsbörjan och slut på dygn. Ofta angavs också klockslag för raster och pauser. Ivissa fall föreskrevs dessutom bestämda direkt i timmar för den dagligaarbetstidens längd. Någon anledning att anta att dessa bestämmelser skulleskärpas i en för arbetstagarna oförmånlig riktning, om arbetstidslagstiftningensdygnsmaximum slopas, förekom enligt kommitténs bedömning inte. i detta avsnitt följande. Vid sammanvägning av de faktorer som i enlighet meddet nu anförda påverkar frågan om dygnsmaximum har kommittén kommit till denslutsatsen att en arbetstidslagstiftning med tiUämpning på i princip all verksamhetoch uppbyggd på enhetliga regler inte kan åstadkommas om lagstiftningenalltjämt skall innehålla en maximering av arbetstiden . Eftersomfrånvaron av en sådan reglermg med hänsyn till inne- SoU1971: 34 6 hållet i arbetarskyddslagen samt etableradearbetstidsförhållanden på arbetsmarknaden inte kan befaras leda till en förarbetstagarsidan negativ utveckling mot en oskälig anhopning av arbetstiden,föreslår kommittén att arbetstidslagen inte längre skall uppta någon regel sombegränsar den ordinarie arbetstidens längd . Kommittén vill i anslutning tUl detta förslag starktunderstryka att avsaknaden av dygnsmaximum inte får tas till intäkt för ettregelbundet utsträckande av den dagliga arbetstiden i förhållande till vad somgäller . En viss flexibilitet vid arbetstidens förläggning inomveckoarbetstidens ram är givetvis tänkbar. Kommittén förutsätter dock attarbetstiden med undantag för tillfälliga avvikelser fördelas någorlunda jämntunder veckans arbetsdagar. Frånvaron av dygnsmaximerad arbetstid bör inteheller utnyttjas så att veckoarbetstiden fördelas på . Under remisshandlingen avkommittéförslaget framfördes av de största arbetstagarorganisationerna, LO ochTCO, önskemål om en dygnsbe-gränsningsregel i lag (prop. 1970: 5 s. 79). LOföreslog att dygnsmaximum skuUe sättas . Ävenarbetarskyddsstyrelsen och anmälde viss tvekan i fråga omslopandet av dygnsmaxi-meringen. I det i prop. 1970: 5 framlagda förslaget tiU allmänarbetstidslag följde Kungl. Maj:t förslaget av arbetstidskommittén att upphävaregler om maximum för den ordinarie dygnsarbetstiden. biföll propositionsförslaget(2LU 1970: 1), Den i motionsskälen berörda fråganom ett avbytarsystem, som skulle ge jordbrukare möjlighet till regelbundenledighet, har behandlats i . Vid riksdagsbehandlingen har framhållitsatt det givetvis är angeläget att jordbrukarna i likhet med andra yrkesgrupperkan beredas tillfredsställande möjligheter till ledighet från arbetet. Riksdagenhar emellertid ansett bl, a, det ligga närmare till hands för jordbrukets egnaorganisationer att undersöka möjligheterna att lösa denna fråga än atttillsätta en statlig utredning som endast skulle syssla med förhållanden inomjordbruket. Frågan har behandlats även under vårriksdagen, I sitt av riksdagengodkända utlåtande : 6 anförde jordbruksutskottet följande. Sedan ärendet senast behandlades avriksdagen har hithörande problem upptagits till närmare överväganden på olikahäll. Sålunda har, såsom även framhålls i motionerna, inom pågått visst utredningsarbete i ämnet. På grundvalhärav föreligger planer på att, under förutsättning att finansieringsfrågan kanlösas, igångsätta viss försöksverksamhet på området. Vidare har frågan omavbytare för jordbrukare vid ledighet berörts vid en inom statens SoU 1971: 34 7 jordbruksnämndföretagen översyn av jordbrukets blockorganisation. Några definitiva förslagtUl lösning av de i förevarande motioner aktualiserade problemen har dock ännuinte ansetts kunna presenteras. Utskottet vill i detta sammanhang erinra omatt möjligheterna till viss samverkan mellan jordbrukare i oUka avseendenövervägs inom sambruksutredningen. Utredningen har visserligen närmast attutreda frågor rörande sambruksföreningar. Ett viktigt motiv för tillskapandetav sådana föreningar har emellertid varit strävan att tUlgodose såväl detsociala önskemålet att behålla självständiga näringsutövare i jordbruket somdet samhällsekonomiska kravet på högsta möjliga effektivitet i produktionen.Mot bakgrund härav och med beaktande av vad i det föregående redovisats synesskäl tala för att spörsmålet om jordbrukarnas ledighetsförhållanden ägnasbelysning även inom ramen för sambruksutredningens arbete. I motionen yrkas att skaU begära enutredning om fyra dagars arbetsvecka och flexibel arbetstid. Motionären menaratt fyra dagars arbetsvecka skulle underlätta för människorna att bo på tvåorter, de skulle behöva anslå mindre tid för resor till och från arbetet och semesterspridningenskulle underlättas på grund av minskat behov av sommarsemester. Genomindividuellt flexibel arbetstid dvs. ett system där större delen avarbetstiden är förlagd mellan bestämda klockslag, men några timmars arbetstidföre och efter dessa klockslag får förläggas fritt av den enskilde skulledenne få större frihet att kombinera arbetstid och frUid, och utrymme skullelämnas för att utnyttja den individuella prestationsförmågan. Motionärenutgår från att ett genomförande av fyra dagars arbetsvecka skall ske utanförkortning av nettoarbetstiden. Detta innebär att den begärda utredningenskall avse införande av en arbetsvecka av med en daglig arbetstid . aUmänna arbetstidslagen, som trädde i kraft , har inteupptagits någon motsvarighet till de regler som tidigare fanns i olikaarbetstidslagar om begränsning av arbetstiden . Visserligen finns iarbetarskyddslagen bestämmelser om nattvila, men dessa får betydelse somregler för dygnsmaximum endast om mycket långa arbetsdagar kommer i fråga.Innebörden av gäUande lagstiftning är således att det inte finns något hinderför att fördela arbetstiden , vare sig arbetstiden omfattar 40timmar eller mer. Den omständigheten att lagstiftningen tillåter en sådanarbetstidsförläggning får emellertid inte tolkas på det sättet attstatsmakterna ställt sig bakom en sådan utveckling som motionen syftar till, Idetta avseende får utskottet anföra följande. Deregler som tidigare fanns i arbetstidslagstiftningen om dygnsmaximum i 1930års allmänna arbetstidslag var maximum nio. SoU 1971: 34 8 perdygn byggde i huvudsak på skyddsskäl och syftade till en så jämnarbetstidsförläggning som möjligt, arbetstids-kommitté,vars förslag låg till grund för beslutet om den gäUande arbetstidslagen,övervägde mycket noggrant frågan huruvida en regel om dygnsmaximuni skullefinnas eUer ej. Som grund för kommitténs förslag att inte bibehålla en regel omdygnsmaximum anfördes i främsta rummet att ett slopande av regler omdygnsmaximum framstod som nödvändigt om den nya lagstiftningen skulle kunnaomfatta huvudparten av arbetstagarna, I sammanhanget anfördes attskyddsmotivet i viss mån hade minskat i betydelse samt att frånvaron av enregel om dygnsmaximum med hänsyn till innehållet i arbetarskyddslagen samtetablerade arbets-tidsförhållanden på arbetsmarknaden inte kunde befaras ledatiU en för arbetstagarsidan negativ utveckUng mot en oskälig anhopning av arbetstiden.Kommittén underströk starkt att avsaknaden av dygnsmaximum inte fick tas tillintäkt för ett regelbundet utsträckande av den dagliga arbetstiden iförhållande till vad som då gällde. Kommittén ansåg att en utveckling mot enarbetstidsförläggning i veckanframstod som klart olämplig. Förslaget om slopande av dygnsmaximum vann, somframgår av det föregående, gehör under det fortsatta lagstiftningsarbetet.Under remissbehandlingen anmäldes dock viss tvekan i denna fråga. Socialutskottetvill helt ansluta sig till de synpunkter arbetstidskommittén medutgångspunkt i en 40-timmars arbetsvecka anförde mot att fördela arbetstidenpå endast . Även om det för vissa arbetstagargmpper med ettintressant och stimulerande arbete skuUe vara möjligt att göra en sådanarbetstidsfördelning utan några egentliga nackdelar, måste en sådan utvecklingsom motionen syftar till anses stå i strid mot de strävanden som finns då detgäller arbetstidens förläggning för de stora arbetstagargmpper som har ett bådefysiskt krävande och stressande arbete. Det finns också skäl framhålla att enutveckling mot en fyra dagars arbetsvecka inom ramen för samma totalaarbetstidsuttag som sker otvivelaktigt skulle öka svårigheterna för de äldrepå arbetsmarknaden, I detta sammanhang viU utskottet även erinra om attlåginkomstutredningen sedan framlagt en rapport, av vilken detframgår att många arbetstagare, framför aUt i storstadsområdena, redan med nuvarandearbetstidsförhåUanden då arbetstiden normalt är fördelad iveckan har mycket lång frånvarotid från hemmet. Detta upplever arbetstagarnasom ytterst pressande. Av det nu anförda följer att utskottet anser detomotiverat att en utredning tillsätts som syftar till att klarlägga problem sombehöver lösas i samband med införande av fyra dagars arbetsvecka. Med hänsynhärtill och då frågan om införande av flexibel arbetstid är av den karaktär,som det bör ankomma på arbetsmarknadens parter att ta ställning till, avstyrkerutskottet motionen. SoU 1971: 34 att avslårmotionen 1971: 754. Närvarande: herrar i (s),i (c), i (s)*, (), herrarLarsson i Öskevik (c), i (s), Hyltander (fp), (), herrar ()*, i (s). (), fruMarklund (vpk), herrar Nisser (m), () och i (s). *Ej närvarande vid betänkandets justering. avherrar Hyltander (fp) och () som anfört: Enligtvår uppfattning finns starka skäl för staten att som arbetsgivare ställa sigpositiv till önskemål från de anställda om försök med flexibel arbetstid. Dädenna fråga tidigare aktualiserats frän folkpartihåll i harregeringen, som nämns i utskottets betänkande, ställt sig mycket negativ tillförsök med flexibel arbetstid inom statsförvaltningen. Vi beklagar regeringensbristande intresse för denna viktiga ar-betsmUjöfråga och anser att staten härsom på andra områden bör gå före och pröva nya vägar, som kan underlätta enanpassning av arbetsvillkoren till den enskilde anstäUdes behov och önskemål,som arbetsuppgifterna kan utföras på ett effektivare sätt.