bet · FU01KU34 · 1971-12-31 00:00:00 — hade däremot till uppgift att med ledningav vad som inträffat och under beaktande av vad som i övrigt var känt om vederbörandeöverväga om denne såsom motorförare i allmänhet måste anses representera enmera påtaglig eller latent trafikfara och om så befanns vara fallet vidtaerforderliga åtgärder, oavsett om de föreliggande omständigheterna kundeföranleda straffansvar eller ej. Även om domstolens prövning var en mycketväsentlig faktor att beakta i körkortshänseende, kunde enligt utredningen enschablonmässig bundenhet till straff mätningen medföra otillfredsställandekonsekvenser: å ena sidan kunde ett lågt straff medföra att en ur allmän trafiksäkerhetssynpunktfarlig förare inte blev föremål för körkortsåtgärd, å andra sidan kunde ettsträngt straff medföra sådan åtgärd utan att grund härför fanns ivederbörandes allmänna förhållanden som förare. Avslutningsvisanförde utredningen i denna del följande (s. 333 o. f.): Det föreligger uppenbarligen enbetydelsefull principiell skillnad mellan de förutsättningar som måsteföreligga för ådömande av straff och de förutsättningar, under vilka enkörkortsmyndighet kan ingripa. Självfallet skall en person icke kunna straffasmed mindre man funnit honom övertygad om att ha begått en straffbelagd gärning.Men då det gäller att överväga frågan, huruvida en person bör bibehållas vidrätten att utöva ett sådant särskilt tillstånd, som innehavet av ett körkortinnebär, göra sig delvis andra synpunkter gällande. Vad körkortsgivningenbeträffar har utredningen i tidigare sammanhang framhållit, attden prövning i olika avseenden, som föregår utfärdandet av körkort, icke kangöras så ingående och effektiv, att man vinner någon säker garanti att förarenär lämplig ens , då prövningen sker, och än mindre att han iframtiden kommer att motsvara de krav, som måste ställas på en säkermotorförare. En person erhåller sålunda körkort, utan att man kräver någonövertygande bevisning rörande hans lämplighet som förare. Körkortsgivningenvilar med andra ord på den pre-sumtionen, att den sökande motsvarar kraven påen motorförare. Det synes därför också berättigat att inskrida mot föraren i defall, då denna presumtion icke längre kan anses föreligga. Den skiljaktighet isjälva utgångspunkten för prövningen, som föreligger mellan domstol och körkortsmyndighet,måste i väsentliga hänseenden inverka såväl på själva proceduren som påresultatet av prövningen. Med stöd av det anförda vill utredningen sålunda hävda,att om man skall kunna få till stånd en körkortspolitik, som verkligen germöjligheter att på effektivt sätt skilja ut de olämpliga motorförarna urtrafiken, det ovillkorligen är nödvändigt, att man utformar körkortsreaktionensåsom ett rent samhällsskydd mot de förare, som representera en mera påtagligfara för andra människors säkerhet till liv och egendom. Riktigheten av ståndpunkten att detföreligger en principiell skillnad mellan körkortsåterkallelse på grund avbrott och de straffrättsliga på- följderna har ifrågasatts av kommittén för lagstiftningenangående traflknykterhetsbrott 1970 avgivna betänkande (SOU 1970:61). Kommittén erinrar om att syftet med de straffrättsliga påföljderna är attförebygga brott och att dessa påföljder verkar såväl allmänpre-ventivt somindividualpreventivt. Det dominerande syftet med påföljderna anges varaindividualpreventivt eller alltså att genom uppfostrande åtgärder och annanvård hindra den dömde från återfall i brott. Härefter anför kommittén följande(s. 223): Även körkortsåterkallelsens syfteär att förebygga trafikbrott och därigenom främja trafiksäkerheten. Man tordeockså här kunna tala om en allmänpreventiv och en individualpreventiv funktion. Allmänpreventivt verkar körkortsåterkallelsen sålunda attmedborgarna inför hotet om körkortsåterkallelse avhåller sig från brott somkan medföra återkallelse. Enligt mångas mening är den allmänpreventiva effektenav körkortsåterkallelse till och med starkare än fängelsestraffets.Individualpreventivt kan körkortsåterkallelsen verka sålunda att den somdrabbas därav avskräcks från att på nytt begå brott som kan leda tillkörkortsåterkallelse. Detta förhållande är av betydelse inte minst därför attåterfall i traflknykterhetsbrott är vanligt. Vidare föreligger enindividualpreventiv funktion genom att den vars körkort har återkallats hindras rättsligt sett men inte faktiskt att föra körkortspliktigt fordon ochdärmed att på nytt begå trafikbrott. Sammanfattningsvis finns sålunda enligt kommitténs meningfog för att hävda att de straffrättsliga påföljderna och körkortsåterkallelsenvid traflknykterhetsbrott till sin principiella och praktiska innebörd sammanfaller. c) Erhållande av körkort efter beslut om återkallelse Om körkort återkallats, gällerenhgt 33 § 5 mom. i princip att vederbörande måste ansöka om nytt körkort ochsålunda ånyo underkasta sig de prov och undersökningar som härför föreskrivits.Endast i ett par specialfall (om återkallelsen grundats på sjukdom o. d. ellerpå att föraren underlåtit inkomma med förelagda intyg m. kan föraren undervissa förutsättningar återfå det återkallade körkortet utan att behöva undergåny prövning. Möjligheten att efter återkallelse erhålla nytt körkort ärenligt förordningen bunden till vissa minimitider (s. k. väntetid).Beträffande återkallelse på de grunder, som här är aktuella, gäller att nyttkörkort ej får utfärdas innan förflutit från den dag då rätten att förakörkortspliktigt fordon fråntogs föraren; i dessa fall kan nämnda tid iåter-kallelsebeslutet nedsättas till lägst 3 mån., om synnerliga skäl ärdärtill. Dessa bestämmelser rörande möjligheten att efteråterkallelse erhålla nytt körkort infördes genom författningsändringoch innefattar en väsentlig skillnad i förhållande till tidigare ordning.Enligt denna skulle i återkallelsebeslutet alltid bestämmas föråterkallelsen, lägst 3 mån. Förarens möjlighet att ånyo erhålla körkort varberoende KU 1971: 34 35 Översteg denna , måste föraren ansöka om nyttkörkort och därvid förete intyg över alla föreskrivna prov och undersökningar.Uppgick tiden till 6 mån.1 år, ägde föraren däremot ansöka att återfå sittkörkort, därvid han endast behövde foga nytt läkarintyg och nykterhetsintyg(men ej kompetensbevis). Om återkallelse-tiden understeg 6 mån., kunde hanåterfå sitt körkort utan att behöva förete något intyg alls. Motdenna äldre ordning framförde trafiksäkerhetsutredningen kritiska synpunkter isitt betänkande, särskilt i betraktande av de relativt låga återkallelsetidersom tillämpades i praxis. Sålunda brukade t. ex. återkallelsetiden vidrattfylleri normalt bestämmas till 10 mån., vid vårdslöshet i trafik till 4mån., vid andra trafikförseelser till 36 mån. och för dem som visatmisskötsamhet i nykterhetshänseende till 3 mån. Utredningen konstateradesålunda att rattfyllerister i stor utsträckning återfick sina körkort utan attbehöva förete bevis om att de ägde erforderlig körskicklighet ochtillfredsställande kunskap om trafikens regler samt att ett stort antal andraförare, som ansetts olämpliga, återfick körkorten utan att i något endaavseende behöva styrka sin återvunna lämplighet. Rörandefrågan om möjligheten för förare att efter återkallelse erhålla körkortanförde trafiksäkerhetsutredningen (s. 346 o. f.): I regel är det icke möjligt att redan vid tiden föråterkallelsebeslutet förutsäga, huruvida en förare, vars körkort återkallats,över huvud taget någonsin kommer att utvecklas till en lämplig motorförare, ochinte heller är det möjligt att säga, hans olämplighet kommeratt bestå. I vissa fall talar presumtionen mycket starkt för att hansfarlighet har ett direkt samband med hans allmänna karaktär och att den därförär av en mera bestående natur. Detta synes i regel vara fallet, om förarenvisat en så,höggradigt nonchalant inställning till trafiksäkerhetens mestelementära krav, att han satt sig att köra bil i spritpåverkat tillstånd, ellerom han genom ett hänsynslöst körsätt satt andra människors säkerhet iallvarlig fara, eller om han med vetskap eller misstanke om att han påkört ochskadat en person "smitit" från olycksplatsen eller om han genomupprepade flagranta överträdelser visat likgiltighet för nödvändigheten av attställa sig trafikens regler till efterrättelse. Detsamma kan sägas gälla även iandra fall av konstaterad olämplighet, såsom då en person genom andra brott äntrafikbrott ådagalagt stor brist på hänsyn till andra eller det uppdagas atthan icke är pålitlig i nykterhetsavseende. Att, såsom nu sker, mer ellermindre automatiskt ge sådana förare tillbaka deras körkort, sedan någramånader förflutit är vilket utredningen tidigare framhållit ettgrundläggande fel i vår körkortspolitik och helt oförenlig med uppfattningenom körkortsåterkallelsen såsom ett skydd för allmänheten mot de påtagligtfarliga förarna. Utredningenföreslår därför och detta framstår för utredningen såsom ett av deangelägnaste av de förslag, som utredningen framlägger i detta betänkande attnågon återkallelsetid icke utsattes i beslut, varigenom körkort återkallas.Tankegången är alltså den, att körkortsmyndighetens uppmärksamhet uteslutandeskall vara inriktad på spörsmålet. KU 1971: 34 36 huruvidavederbörande är olämplig som motorförare eller icke. Om så befinnes varafallet, skall körkortet återkallas, och därmed är förfarandet avslutat. Fråganom vederbörande skall kunna erhålla nytt körkort är ett spörsmål, somicke alls skall bli föremål för behandling i återkallelseärendet. Detta skalldock icke mnebära en återkallelse för alltid. man principen om attkörkortsåterkallelsen är en skyddsåtgärd mot den farlighet, som vissa förarerepresentera, följer nämligen därav att föraren icke skall vara fråntagen sittkörkort än hans farlighet består. Det vore därför ickemotiverat, om man för alltid utestängde föraren från möjligheten att ånyoerhålla rätt att föra motorfordon. På grund av tilltagande levnadsålder,ändrade levnadsvanor eller av annan anledning kan en person utvecklas i sådanriktning, att körkortsmyndigheten ånyo vinner tilltro till honom sommotorförare. I enlighet härmed föreslog utredningen att det ivägtrafikförordningen borde fastställas , efter vars utgång förarenskulle vara berättigad att ansöka om nytt körkort. Tiden borde vara så långatt körkortsmyndigheten verkligen fick möjlighet att avgöra om en förändringinträtt i fråga om förarens lämplighet och om denna förändring kunde ansesbestående eller ej. En lämplig tid fann utredningen vara . Ifråga om prövningen av ansökan om körkort efter återkallelse underströkutredningen vikten av att sådan ansökan ej bifölls med mindrekörkortsmyndigheten var fullt övertygad om sökandens lämplighet. Utredningenfortsatte (s. 348): Förutsättningen för att ansökningen skall bifallasär alltså, att körkortsmyndigheten är positivt övertygad om att sökanden nu ärlämplig som motorförare. Föreligger någon anledning till tveksamhet i detta avseende,skall ansökningen avslås. Enligt utredningens mening är denna prövning kanskeden mest betydelsefulla av alla de bedömanden, som en körkortsmyndighet har attgöra i körkortsärenden. Det är nämligen vid en sådan prövning fråga om enperson, som en gång visat en mer eller mindre utpräglad olämplighet och därav föranleddfarlighet för andra trafikanter. måste därför särskilttillse, att de förhållanden, som föranlett återkallelsen icke längre äro förhanden samt att andra omständigheter av beskaffenhet att föranleda tveksamhetom vederbörandes lämplighet icke föreligga. I propositionen förklarade departementschefen, atthan anslöt sig till utredningens uppfattning att utfärdande av körkort efteråterkallelse i princip borde bero på helt ny lämplighetsprövning och att dennaprövning ej sällan borde utfalla så, att vederbörande ej anförtroddes körkort.Beträffande frågan om den i författningen angivna minunitid, före vars utgångföraren ej skulle kunna få nytt körkort, ansåg dock departementschefen attutredningens förslag om en gräns var alltför strängt. Bortsett frånfall, varom nu ej är fråga, förordade departementschefen att tiden bestämdestill . Härefter anfördedepartementschefen (prop. s. 96): Emellertid kan man icke bortse från att fallförekommer, då schablonregler sådana som de av mig nu förordade framstår somoskäligt stränga. KU 1971: 34 37 Pålängre sikt kan detta leda till att körkortsmyndigheterna icke använderåterkallelsemöjligheten i den omfattning, som är önskvärd. Jag förordardärför, att får möjlighet att, om synnerliga skäl föranlederdärtill, i beslut om återkallelsen föreskriva en kortare minimitid, dock . I sitt utlåtande i anledning av propositionenanförda andra lagutskottet (1958: 20 s. 58): Den skärpning och effektivisering av reglerna omåterkallelse av körkort, som föreslås i propositionen, synes mot bakgrunden avvad utredningen anfört väl motiverad. Det torde främst vara denna väg manmåste gå fram när det gäller att gallra ut olämpliga förare. Det måste ocksåbetraktas som riktigt att i princip kräva helt ny lämplighetsprövning för densom efter återkallelse önskar erhålla nytt körkort. Propositionens förslaghärutinnan finner utskottet välgrundade. Även de föreslagna minimitiderna för erhållande avnytt körkort efter återkallelse förklarade sig utskottet kunna acceptera,såvitt nu är i fråga. Utskottethemställde att måtte som min mening ge till känna vad utskottetanfört. Utskottets hemställan bifölls av . d)Besvär i ärenden angående körkortsåterkallelse Besvär över KB:s beslut enligtvägtrafikförordningen kan anföras hos Kungl. I återkallelseärenden kanbesvären avse yrkande om upphävande av beslutad återkallelse eller om nedsättningav den minimitid för utfärdande av nytt körkort som gäller enligtvägtrafikförordningen eller eljest föreskrivits av KB. Genom besvär kan däremotinte yrkas strängare åtgärd än vad KB beslutat; i de fall då KB ej ansettåterkallelse påkallad eller i återkallelsebeslut bestämt viss kortare minimitidför utfärdande av nytt körkort kan ärendet sålunda inte från det allmännas sidagenom besvär bringas under Kungl. Besvärsprövningen kan medandra ord endast avse en mildare bedömning av körkortsfrågan, ej en strängare. Besväri körkortsärenden upptas enligt regeringsrättslagen till avgörande iregeringsrätten (RegR). Varning får ej överklagas. Spörsmålen om förutsättningarna förkörkortsåterkallelse, om förhållandet mellan sådana ingripanden och andrareaktioner i anledning av trafikbrott samt om vilka myndigheter som bör prövahithörande ärenden är föremål för utredning avtrafikmålskommittén. Till en början må nämnas att det under åren19581968 utfärdades ca 130 000170 000 körkort . Det beräknas attfrågan om återkallelse av körkort upptas till prövning i ca 30 000fall. Under nyssnämnda tidrymd meddelades ca 8 0009 000 beslut om återkallelse och något fler varningar. Antalet hos RegRanförda besvär i körkortsärenden utgjorde i genomsnitt ca1 250. Antalet synes ha stigit med några hundratal.Ändringsfrekvensen är låg. Enligt vissa undersökningar, avseende några kortareperioder ,, upphävdes sålunda beslutade återkallelserendast i 0,41,8 o/o av besvärsfallen; väntetiden för erhållande av körkortefter återkallelse nedsattes i 79 o/o av fallen (SvJT 1969 s. 597). erinradeatt trafiknykterhetsbrotten 19501956 visat en utomordentligtstark ökning, från 3 460 till 11553 (enligt trafiknykterhetsbrottskommitténuppgick antalet sådana brott till ca 15 000). Efter vissa analyser avgjorda undersökningar rörande dessa brott framhöll utredningen att rattfylleriolyckornagenomsnittligt var av större svårhetsgrad än trafikolyckor i allmänhet och attförarnas vårdslöshet ofta var synnerligen stor. Det osäkerhetsmoment somförekomsten av rattfyllerister innebar för andra trafikanter var därförbetydande. På grund härav och med hänsyn till de särskilda karaktärsbrister ochden bristande sociala anpassning, som i stor utsträckning kännetecknaderattfyllerister, utgjorde dessa enligt utredningen en av de farligasteföreteelserna i trafiken. Utredningen framhöll att man också bemödat sig om attupplysa förarna om rattfylleriets farlighet och att förarprov inte fickgodkännas med mindre sökanden befanns ha nödiga insikter om den verkan urtrafiksäkerhetssynpunkt som alkoholhaltiga drycker medförde på den mänskligaorganismen. Därefter anförde utredningen (s. 118): När en förare, trots den kännedomhan har om rattfylleriets farlighet ur trafiksäkerhetssynpunkt, om de relativthårda konsekvenserna av brottet i form av straff och körkortsåterkallelse ochom den allmänna opinionens fördömande av detta brott, ändå gör sig skyldigtill rattfylleri, visar detta en så höggradig nonchalant inställning tilltrafiksäkerhetens elementäraste krav och sådana karaktärsegenskaper hos föraren,att han därigenom på ett övertygande sätt bevisat sin olämplighet som förareäven i nyktert tillstånd. 1 sitt avgivna betänkandehar trafiknykterhetsbrottskommit-tén som bl. a. föreslår att nedrepromillegränsen bibehålls vid 0,5 men att gränsen mellan rattonykterhet ochrattfylleri sänks till 1,2 framhållit att risken att förlora körkortet tordeha en mycket stark allmänpreventiv effekt på skötsamma personer. bör allmänpreventionen i ej obetydlig grad kunna tillgodoses genomkörkortsingripanden i förening med höga böter och åtgärder för att ökaupptäcktsrisken m. m. I fråga om de individualpreventiva synpunkternaframhåller kommittén att säkerligen mer än hälften av dem som döms för traflknykterhetsbrott kan antas ha alkoholproblemoch att mycket tyder på att klientelet till alldeles övervägande del utgörs avpersoner som gång på gång gör sig skyldiga till sådana brott utan att bliupptäckta annat än i undantagsfall. På rattfylleristen med alkoholproblem börenligt kommittén tillämpas en särskild behandlingsform inom kriminalvårdensram, nämligen skyddstillsyn med föreskrift om nykterhetsvårdande behandling.Denna behandling, som även borde kunna ifrågakomma vid rattonykterhet i falldär påtagliga alkoholproblem föreligger, skulle i huvudsak utgöras av öppennykterhetsvård av social-medicinsk och psykoterapeutisk karaktär i samarbetemellan läkare, nykterhetsvårdare och andra organ. Kommittén framhållerbetydelsen av att körkortsfrågan vävs in på ett meningsfyllt sätt i dennykterhetsvårdande behandlingen; kan det ställas i utsikt för den dömde att hanfår tillbaka körkort tidigare, om han sköter sig, torde detta enligt kommitténunderlätta möjligheterna att uppnå gynnsamt behandlingsresultat. Som förut framhållits äråterkallelse obligatorisk, utom i vissa lindriga fall av rattonykterhet. Väntetiden synes vid rattfylleri i allmänhet utsträckastill från det körkortet fråntogs föraren, således väsentligt längre än deni princip föreskrivna minimitiden (). Nedsättning av tiden under synesi dessa fall förekomma ytterst sällan. Vid rattonykterhet synes väntetiden normalt vara , omalkoholkoncentrationen uppgått till 0,50,8 o/oo, och eljest 1 1/. Som"synnerliga skäl" för nedsättning av tiden till 610 mån. irattonykterhetsfall har ansetts bl. a. handikappads behov av invalidbil; ombrottet skett vid företagande av nödvändig sjuktransport eller eljest nödvändigkörning kortare sträcka, t. ex. flyttning av olämpligt parkerad bil; om förarenär äldre skötsam yrkeschaufför med lång och i övrigt prickfri körning. (SOU 1970:61 s. 233; : Omprövning av körkort s. 99 o.f.) framhöll(s. 341) att det inte förelåg minsta tvekan om att spritpåverkan var enmedverkande orsak till ett långt större antal olyckor än vad som framgick avden officiella statistiken. Enligt utredningen var det ofrånkomligt att medden allra största bestämdhet hävda kravet på fullständig nykterhet vidframförande av motorfordon. Man måste ur traflksäkerhetssynpunkt med denstörsta KU 1971: 34 40 misstänksamhetbetrakta de körkortsinnehavare som visade sådan hållningslöshet i sinaalkoholvanor att de gjorde sig skyldiga till fylleriförseelser. En sådanförare kunde inte längre presumeras som pålitlig ur nykterhetssynpunkt.Omprövningen av förarens lämplighet i anledning av begången fylleriförseelsemåste därför i regel resultera i att körkortet återkallades, såvida det inte avföretagen utredning positivt framgick att vederbörande var en i övrigt i sittspritbruk fullt skötsam person. Utredningens syn på de fylleriförseelser, som begåsav körkortsinnehavare, är sålunda mycket allvarligare än det betraktelsesätt,som kommer till uttryck i vår nuvarande praxis beräffande återkallande av körkort.Ett konsekvent ingripande mot fylleriförseelserna utifrån den principiellauppfattningen att en körkortsinnehavare, som begår en sådan förseelse, ejlängre kan presumeras vara lämplig som motorförare, skulle få synnerligenlyckliga konsekvenser ur trafiksäkerhetssynpunkt. Utredningen har tidigarepåvisat, att fylleriförseelser är ett synnerligen utmärkande drag i denbelastning, som de trafikfarliga förarna uppvisa (se härom bl. a. på sid. 107).Om ett ingripande ur körkortssynpunkt sker redan mot vanliga fyllerister,kommer därigenom på ett synnerligen effektivt sätt en mycket stor del av dekörkortsinnehavare, som äro särskilt olycksbenägna och därmed trafikfarliga,att avskiljas ur motorförarnas krets. Härtill kommer att en körkortspolitik,utformad i enlighet med vad nu sagts, säkerligen skulle visa sig ha en gynnsamåterverkan på nykterhetstillståndet i allmänhet. Utredningen föreslog i förevarande hänseende attgällande bestäm-stämmelse om återkallelse på grund av "onyktertlevnadssätt" skulle kompletteras med föreskrift om sådan påföljd dåföraren gjort sig skyldig till fylleri som ej var att anse som ett enstaka fallav spritmissbruk. Förslagettillstyrktes av departementschefen med blott viss formell jämkning (prop. Fylleristraffutredningenhar 1968 avgivna betänkande framhållit (SOU 1968: 55 s. 378) att detinte torde finnas anledning att lägga annan bedömning på frågan om fyllerietsåterverkan på körkortsinnehav än den som kommit till uttryck i förarbetenatill gällande bestämmelser i vägtrafikförordningen. Utredningen, som föreslåratt straff för fylleri skall avskaffas och ersättas med omhändertagande i vissordning på grund av berusning, anser sålunda att de rättsverkningar ikörkortshänseende som knyts till en ådömd fylleriförseelse i fortsättningeni stället skall hänföras till den föreslagna formen av omhändertagande. Rörandekörkortsmyndigheternas bedömning av fylleristklientel framhåller utredningenatt det ligger en viss fara i att schematiskt inordna detta klientel underkategorin "opåUtliga ur trafiksäkerhets- KU 1971: 34 41 synpunkt".Enligt utredningen kan man inte bortse från att en och annan person mednykterhetsanmärkning kan komma att inrangeras under denna kategori utan att hani verklig mening är att anse som trafikfarlig. Utredningen framhållerbetydelsen av att körkortsmyndigheterna vid sin prövning beaktar att en personvisar vilja att söka komma till rätta med sina alkoholproblem och självmantunderkastar sig behandling som innebär fortsatt avhållsamhet. Det är enligtutredningen av vikt att en sådan person vinner förtroende; körkortet kan ivissa fall utgöra ett stöd för honom, vilket kan ha stor betydelse ur behandlingssynpunkt. I fråga om fylleriförseelser synes praxis iallmänhet vara att någon åtgärd ej vidtas, om det utöver förseelsen ejframkommer några negativa omständigheter som ger stöd för en mera påtagligmisskötsamhet. Det förekommer dock att varning meddelas, även om utredningen ejger belägg för någon allvarligare misskötsamhet. Återkallelsesynes i regel ske om utredningen visar att föraren är allmänt misskötsam. Sådanreaktion anses i stor utsträckning böra ifrågakomma då två fylleriförseelserförekommit och utredningen ej visar att föraren är kändför nyktert levnadssätt. Allmänt anses att tre eller flera fylleriförseelserunder en period av omkring bör medföra återkallelse. Detsamma gäller dånågon efter meddelad varning på grund av fylleri ånyo gör sig skyldig tillsådan förseelse . Beträffandeväntetiden efter återkallelse synes denna i många fall utsträckas (jfr föreskriften i 32 § VF att den som ansöker om körkort och som sakfälltsför fylleri ej får erhålla körkort innan förflutit från förseelsensbegående).