bet · FU01JuU12 · 1971-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1971 JuU 1971:12 Justitieutskottetsbetänkande i anledning av Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag omändring i , m. m. (ang. inkasso-kostnader m. Genom en dagtecknad proposition,nr 105, har Kungl. Maj:t, under åberopande av utdrag av statsrådsprotokolletöver justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslagit att antagavid propositionen fogade förslag till 1) lag om ändring i , 2) lag om ändring i lagsökningslagen (1946: 808) I samband med propositionen har utskottet behandlatföljande i anledning av propositionen väckta motioner, nämligen dels motionen 1971: 1467av m. fl. (fp), dels motionen 1971: 1468av (). Redogörelse för motionernalämnas på s. 14. har i ärendet inkommit skrivelser från företrädare förinkassoverksamhet. F. n. är det oklart i vad mån en borgenär ärberättigad till ersättning för vidtagna inkassoåtgärder och hurersättningsfrågan i så fall skall handläggas. I propositionen uttalas att enförsumlig gäldenär i princip bör vara skyldig att ersätta borgenären skäligkostnad för inkassoåtgärder av viss omfattning. "För sedvanligapåminnelser per telefon eller genom enklare kravbrev e. d. bör borgenären docksvara själv utan rätt till särskild ersättning från gäldenären. I syfte attgöra det rättsliga förfarandet så enkelt och billigt som möjligt föreslåssädana ändringar i och lagsökningslagen att inkassokostnadenjämställs med rättegångskostnad i iiiäl angående huvudfordringen. Har huvudfordringenbetalts utan att rättsliga åtgärder har behövt vidtas behöver borgenären inteinleda rättegång för att få ersättning för endast eventuella inkassoåtgärderutan kan använda sig av det enklare förfarandet med betalningsföreläggande. Ipropositionen föreslås att Kungl. Maj:t i en särskild kungörelse får lämnanärmare bestämmelser om vad som skall anses som ersättningsgill inkassoåtgärdoch ersättningens storlek. Även frågan om kostnad i övrigt i mål om betalningsföreläggandeskall enligt förslaget regleras i denna kungörelse. De nya bestämmelsernaavses träda i kraft . Av propositionen återges i det följande förutomlagförslagen vad föredragande departementschefen anfört i sin motivering vidlagrådsremissen, lagrådets yttrande och departementschefens uttalande vidpropositionens avlåtande. Beträffande innehållet i övrigt får utskottet hänvisatill propositionen. propositionen fogade lagförslagen är av följande lydelse. Härigenom förordnas, att 18 kap. 8 §rättegångsbalken skall ha nedan angivna lydelse. 8 § Ersättning för rättegångskostnad skall fulltmotsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämtearvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden skäligen varit påkallad förtillvaratagande av partens rätt. Ersättning skall ock utgå för partens arbeteoch tidsspillan i anledning av rättegången. Inkassoåtgärd som vidtagits före rättegångenersattes som rättegångskostnad. Ersättning för sådan kostnad utgår enligtbestämmelser som Konimgen meddelar. Dennalag träder i kraft . Lagom ändring i lagsökningslagen (1946: 808) Härigenom förordnas, att 18 och 22 §§lagsökningslagen (1946: 808) skall ha nedan angivna lydelse. 18 § För utfående av penningfordran som ej grundarsig å skriftligt fordringsbevis och icke avser skadestånd äge borgenärenutverka betalnings-föreläggande enligt vad nedan sägs. Betalningsföreläggande må givas för fordran somavser inkassoåtgärd. 22 § Upptages ansökningen, förelägge rättengäldenären att, såframt han vill helt eller till någon del bestridaansökningen, inom viss av rätten bestämd tid efter det ansökningen jämteräkning, om sådan åberopats, blivit honom delgiven, skriftligen hos rättenanmäla sitt bestridande vid påföljd att utmätning eljest må ske. Vid utsättandeav tiden för anmälan av bestridande har rätten att taga hänsyn till belägenhetenav den ort där gäldenären bor eller handlingarna eljest kunna väntas blivahonom delgivna. Utan synnerliga skäl må tiden icke bestämmas längre än till tvåveckor. Harborgenären i ansökningen Har borgenären i ansökningen fordrat ersättning förkostnad å fordrat ersättning för kostnad å målet, bestämme rätten i förelag- målet, skall rätten i föreläggandet gandet vad i sådant hänseende angiva vad i sådant hänseende skall, om bestridande ej sker, ut- skall, om bestridande ej sker, utgå gå utöver kostnaden för blivande utöver kostnaden för blivande delgivning. ligt bestämmelser somKonungen meddelar. Föreläggandet, som skall tecknas å ena exemplaretav ansökningen, skall tillika innehålla anmaning till gäldenären att hos rättenanmäla hemvist och postadress, såvida tillförlitlig uppgift härom icke föreligger. Dennalag träder i kraft . Äldrebestämmelser om kostnad gäller, om betalningsföreläggande sökts föreikraftträdandet. I skrivelse till chefen förjustitiedepartementet har advokatsamfunds styrelse hemställt omutredning och eventuell lagstiftning rörande frågan om gäldenärensersättningsskyldighet för inkassokostnad. Vidare har två av de större företageninom inkasso-branschen, och AB Kundkontroll, genom skrivelser den8 respektive anfört vissa synpunkter pä fråganom lagstiftning i ämnet. Advokatsamfundetsframställning har remissbehandlats. Yttranden över framställningen har avgettsav justitiekanslern (), Hovrätten för Nedre , lagberedningen.Föreningen . Föreningen (de bådaföreningarna har numera uppgått i Föreningen ),läns rättshjälpsanstalt och rättshjälpsanstalt. Pågrimd av vad sålunda förekommit har inom utarbetats delsförslag till lag om ändring i , dels förslag till lag omändring i lagsökningslagen (1946: 808). Vid lagrädsremissen anförde föredragandedepartementschefen, statsrådet , bl. a. följande. I gällande rätt föreligger oklarhet i fråganhuruvida inkassokostnad kan tas ut av gäldenären och i så fall om ett åläggandeför denne att ersätta borgenärens inkassokostnad kan grundas på omrättegångskostnad eller om ersättningsskyldigheten följer av allmänna skadeståndsrättsligagmndsatser. I lagstiftningen har ställning inte tagits till denna fråga ochnågot vägledande avgörande i praxis föreligger inte heller. Denna oklarhet harföranlett styrelsen för att göra en framställning om utredningoch eventuell lagstiftning. Även enskilda inkassoföretag har i olika skrivelseroch andra sammanhang anfört synpunkter på frågan om lagstiftning i ämnet. Fråganom ersättningsskyldighet för inkassokostnad har under senare är fått ökadbetydelse genom den kraftigt ökande kreditgivningen i samband med försäljningav olika konsumentkapitalvaror. I samband härmed står också en under senare åralltmer påtaglig tendens till koncentration av inkassoverksamheten till ettfåtal större företag. Inkasso-verksamheten i dessa företag har genom användningav moderna kontorsrutiner kunnat i hög grad rationaliseras. I den allmännadebatten har gjorts gällande att inkassoarvoden debiteras gäldenärerna med oskäligabelopp och att missförhållanden föreligger även i övrigt. Åtskilligainkassoföretag ägnar sig också åt kreditupplysning. Åtminstone i de storaföretagen kan de båda verksamhetsgrenarna ofta samordnas.Inkasseringsuppdragen får ge material till det register över betalningsanmärkningarsom är en av företagens viktigare källor i kreditupplysningsverksamheten. Vidhandläggningen av inkassoärenden kan det ä andra sidan vara av betydelse att hatillgång till kreditupplysning. Deproblem av olika slag som hänger samman med kreditupplysningsverksamhetenutreds f. n. av kreditupplysningsutredningen (Ju 1970: 50). Äveninkassobranschen omfattas av utredningsuppdraget. Utredningen har i sistnämndahänseende att undersöka i vad mån det förekommer stötande eller mot gäldenärenotillbörliga metoder och att överväga vilka åtgärder som krävs för att fä tillstånd en bättre ordning. Utredningen beräknas lägga fram ett delbetänkandeavseende själva kreditupplysningsverksamheten . Defrågor som hänger samman med inkassoverksamheten kan dock inte behandlas avutredningen . Deproblem som berörs i framställning rör endast inkassofråganoch är dessutom närmast av processuell natur. De torde sålunda inte direktomfattas av utredningens uppdrag. Med hänsyn till de olägenheter som ärförenade med den rådande oklarheten pådetta område finns det enligt min mening anledning att genom lagstiftningredan nu ta ställning till de frågor samfundet har aktualiserat och vissanärliggande spörsmål. De bedömningar som görs måste givetvis utgå fråninkassoverksamheten i de former som den bedrivs f. n. och syftar inte till attändra förutsättningarna för verksamheten. De åtgärder som föreslås kaneventuellt komma att få omprövas i samband med att ställning tas tillkreditupplysningsutredningens förslag. Advokatsamfundetsståndpunkt att en försumlig gäldenär i princip bör vara skyldig att ersättaborgenären dennes inkassokostnad har inte mött invändning frän någon avremissinstanserna. Inkassokostnadi vidsträckt mening utgörs av samtliga de indrivningskostnader somkreditgivaren åsamkas efter det att faktura, räkning eller annan avisering omfordringsbeloppet tillställts gäldenären och som föranleds av dennesförsummelse att betala fordringen. Vissa av dessa kostnader såsom sedvanligapåminnelser o. d. torde i allmänhet belasta borgenären utan att ersättnmghärför utkrävs av gäldenären. Är borgenären företagare, betraktas denna kostnadsom en allmän omkostnad i rörelsen och påverkar i sista hand priset för denvara eller tjänst som företagaren tillhandahåller. Om betalningsförsummelsenkräver mera ingripande och kostnadskrävande åtgärder, talar däremot onekligenstarka skäl för att denna kostnad får tas ut av den försumlige gäldenären. Iannat fall skulle det föreligga risk för att de kostnader som har föranletts avdennes försummelse övervältras på de kunder som sköter sina betalningar utananmärkning. Även det nära sambandet mellan inkassokostnad och rättegångskostnadtalar för en sådan ordning. Särskilt bör beaktas kostnadsreglernas betydelseför att hindra onödiga rättegångar. Den motsatta ståndpunkten skulle kunnaleda till att borgenärer i ökad omfattning väcker talan vid domstol utan attdessförinnan ha närmare undersökt möjligheterna till frivillig fullgörelse. Ensådan utveckling skulle knappast vara till fördel för gäldenärerna. Rättegångskostnadoch eventuell utsökningsavgift torde nämligen i allmänhet överstiga inkassokostnaden.En ökad belastning på domstolar och exekutiva myndigheter av mer eller mindreostridiga kravmäl är inte heller önskvärt från allmän synpunkt. Avvad som anförts framgår att jag ansluter mig till den principiellaståndpunkten att en försumlig gäldenär bör vara skyldig ersätta borgenärendennes inkassokostnad. I viss utsträckning bör dock borgenären svara förinkassokostnader utan rätt till ersättning av gäldenären. Endast sådanbetalningsförsummelse som föranleder mera ingripande inkassoåtgärder börmedföra ersättningsskyldighet för gäldenären. Givetvis är det också angelägetatt gäldenärens ersättningsskyldighet inte överstiger skälig ersättning fördet nedlagda arbetet. Av särskild vikt är därvid enligt min mening attgäldenärens ersättningsskyldighet inte avser annat eller mera än den faktiskakostnad som drabbar bor- genärenpå grund av gäldenärens försummelse. Det på sina håll till-lämpade systemet medskilda gäldenärs- och borgenärstaxor leder till att vissa gäldenärer genom attbetala fordrad inkassoavgift åtminstone delvis få bekosta misslyckadeinkassoärenden som gäller andra gäldenärer. En sådan ordning motverkar ocksåen sund priskonkurrens mellan inkassoföretagen och är enhgt min mening integodtagbar. Det är slutiigen också ett önskemål att inkassoåtgärderna sker isådana former att gäldenären får en korrekt information om de konsekvenserbetalningsförsummelse medför. Föratt åstadkomma en sådan ordning som jag nu har angivit är det enligt min meningofrånkomligt att inte bara lagfästa principen om gäldenärsersättningsskyldighet för inkassokostnad utan också författnings-mässigtreglera den ersättningsgilla inkassoätgärdens närmare beskaffenhet ochfastställa ett maximibelopp för ersättningen. Fråganom ersättningsgill inkassokostnad bör dessutom enligt min mening inte sesisolerad från problemet med kostnad i ärende om betalningsföreläggande. Ävenansökningen om sådant föreläggande kan nämligen sägas ingå som ett led iinkassoförfarandet. Gäldenärens ersättningsskyldighet för borgenärens kostnadför betalningsföreläggande utgår redan f. n. i praktiken med schablonbelopp somär relativt enhetliga men där domstolarnas praxis dock uppvisar vissa skiljaktigheter.Även denna kostnad bör i detta sammanhang bindas till en i författningfastställd taxa. Genom en sådan ordning blir också de gällande bestämmelsernalättare tillgängliga för allmänheten. Härigenom motverkas i någon mån merallmänt hållna och för gäldenären svårkontrollerbara hänvisningar till"rättspraxis" eller "domstolsavgörande" som inte sällanförekommer i inkassobrev. Jag återkommer i det följande till frågorna om deersättningsgilla inkassoåtgärdernas beskaffenhet och storleken av deersättningsgilla kostnaderna för inkassoåtgärd och betalningsföreläggande. Ioch för sig kan skäl åberopas för en motsvarande specialreglering även avfrågan om kostnad utöver inkassokostnaden i lagsökningsmål. Här äremellertid det praktiska behovet av en sådan reglering mindre somutrymme behövs för en mera differentierad ersättning. Jag förutsätter attdomstolarna i lagsökningsmål kommer att bestämma kostnaderna med beaktande avde synpunkter som enligt det följande bör vara vägledande vid fastställande avden ersättning som skall utgå i mål om betalningsföreläggande. Somjag har framhållit tidigare bör principen om gäldenärens ersättningsskyldighetför inkassokostnad nu lagfästas. Under remissbehandlingen av advokatsamfundetsframställning har inkassokostnad allmänt ansetts böra betraktas som ellerlikställas med en rättegångskostnad och på sådan grund vara ersättningsgill.För egen del finner jag goda skäl tala för denna ståndpunkt. Mellaninkassokostnad och direkt rättegångskostnad föreligger avsevärda likheter. Påsamma sätt som rättegångs- kostnadenär inkassokostnaden en utgift som borgenären till följd av gäldenärensförsumlighet har för att tillvarata sin rätt. Skyldighet för gäldenären att iprincip svara för inkassokostnad torde också som framhållits förut vara ägnadatt förebygga onödiga rättegångar. Enordning som innebär att inkassokostnad uttryckligen jämställs medrättegångskostnad medför också stora praktiska fördelar. Tvekan behöver dåinte längre råda om att krav på sådan ersättning kan prövas i lag-sökningsmåloch mål om betalningsföreläggande. Även i vanliga tvistemål rörandehuvudfordringen är det lämpligt att krav på inkassokostnad prövas i den förrättegångskostnad föreskrivna ordningen. Om inkassokostnad jämställs medrättegångskostnad, vinns även en annan fördel. Bestämmelsen i 18 kap. 14 § RBenligt vilken yrkande om rättegångskostnad skall framställas innanhandläggningen vid rätten avslutats omöjliggör nämligen den i praktikenförekommande men från flera synpunkter föga tilltalande metoden att väckatalan om inkassokostnad först efter det att handläggningen av huvudfordringenavslutats. Domstolen får också möjlighet att utan särskilt yrkande prövastorleken av den fordrade inkassoersättningen. På grund av det anförda föreslårjag att det i RB uttryckligen fastslås att yrkande om ersättning för inkassokostnad skall handläggas i samma ordning som rättegångskostnader iallmänhet. Bestämmelse härom bör tas in i 18 kap. 8 § RB. Vadnu sagts har närmast tagit sikte på sådana fall där krav pä ersättning förinkassokostnad framställs som talan om själva huvudfordringen väcksvid domstol. Bortsett från reglerna om själva förfarandet torde det inte frånprincipiell synpunkt föreligga någon avgörande skillnad mellan dessa fall ochde fall där kravet på inkassokostnad kvarstår sedan gäldenären till följd avinkassoåtgärden betalat sin skuld. Av allmänna rättsgrundsatser måste ansesfölja att en gäldenär i princip bör vara skyldig att ersätta inkassokostnadäven där någon rättegång om huvudfordringen till följd av betalning aldrigkommer till stånd. En sådan uppfattning torde också ha stöd i rättspraxis.Emellertid uppstår problem på grund av att man i denna situation har velatbetrakta inkassokostnaden som skadestånd. Detta har föranlett att talan omersättning för kostnaden inte har ansetts kunna väckas genom ansökan ombetalningsföreläggande. Somjag har anfört bör inkassokostnad i de fall som leder till rättegångangående själva saken behandlas som en rättegångskostnad. Jag kan inte finnanågon anledning att inkassokostnaden skulle behöva behandlas som skadestånd iden bemärkelse lagsökningslagen avser, när talan rör endast sådan kostnad. Harbetalning för huvudfordringen er-lagts utan att rättegång behövt inledas, börtalan om ersättning för inkassokostnad därför få väckas genom ansökan ombetalningsföreläggande. Jag föreslår att en klarläggande bestämmelse härom tasin som ett andra stycke i 18 § lagsökningslagen. Den lagtekniska lösning av frågan omersättningsskyldighet för inkassokostnad som jag har föreslagit i detföregående innebär att inkassokostnad genom en särskild bestämmelse i 18 kap.8 § RB jämställs med rättegångskostnad. Härav följer såsom jag har framhållitförut bl. a. att ersättning för inkassokostnad måste yrkas innan domstolenshandläggning av huvudfordringen avslutats. När det gäller ersättning förrättegångskostnad finns i 18 kap. 8 § RB vissa allmänna bestämmelser sominnebär att ersättningen skall fullt motsvara kostnaden för rättegångensförberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvittkostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt.Ersättning skall också utgå för partens arbete och tidsspillan i anledning avrättegången. Dessa allmänna bestämmelser om ersättning för rättegångskostnadbör inte ges motsvarande tillämpnirig i fråga om inkassokostnad. I stället börsom jag förut har framhållit i fråga om inkassokostnad ges särskildaförfattningsbestämmelser om den närmare beskaffenheten av ersättningsgillinkassoåtgärd och om storleken av den ersättningsgilla kostnaden för sådanåtgärd. Dessa frågor är av sådan beskaffenhet att de inte lämpar sig för enreglering i lag. Jag föreslår därför att den nya bestämmelsen om inkassokostnadi 18 kap. 8 § RB, som också är tillämplig i lagsökningsmål, utformas så attregeln om gäldenärs ersättningsskyldighet för sådan kostnad hänvisar till avKungl. Maj:t meddelade bestämmelser. I 22 § lagsökningslagen får vidare tas inen motsvarande regel beträffande kostnad i mål om betalningsföreläggande. I ensärskild kungörelse får tas upp en närmare precisering av ersättningsgill inkassokostnadoch en uttömmande reglering av frågan om kostnad i mål ombetalningsföreläggande. Talanom ersättning för inkassokostnad kan, som framgår av det tidigare anförda,komma att tas upp i två olika former. Om målet gäller själva kapitalfordringen,skall eventuellt anspråk på ersättning för inkassokostnad framställas i denför rättegångskostnad stadgade ordningen. Härvid har rätten att medtillämpning av kungörelsen självmant pröva storleken av den fordradeersättningen. Har däremot betalning er-lagts för själva kapitalfordringen, fårborgenären, om han anser sig berättigad till ersättning för inkassokostnad,väcka talan särskilt om denna kostnad. Som jag har nämnt bör dettakunna ske genom ansökan om betalningsföreläggande. Talan kan naturligtvis ocksåväckas genom stämning. Med den lösning som har föreslagits blir kungörelsenvisserligen inte direkt tillämplig i detta fall. I praktiken torde emellertidden i kungörelsen upptagna taxan för inkassokostnad komma att bli vägledandeäven i dessa fall. Fråganom den närmare regleringen av ersättningsgill inkassoåtgärd ochinkassokostnadens storlek skall alltså enligt den föreslagna ordningen ankommapå Kungl. Min avsikt är att låta utarbeta ett förslag rörande en sådanreglering och göra förslaget till föreniål för remiss- behandling.Det finns emellertid skäl att i detta sammanhang något närmare beröra hur dessabestämmelser lämpligen bör kunna utformas. Mindrekostnadskrävande inkassoåtgärder bör som jag fömt framhållit bäras avborgenären utan rätt till ersättning av gäldenären. Det får anses ligga i ettskuldförhållandes natur att en borgenär själv visar åtminstone någon aktivitetför att få prestationen till stånd, även om det är hans avtalskontrahent sområkat i dröjsmål. En eller ett par enkla påminnelser i brev eller telefon börsålunda i regel inte medföra rätt till särskild ersättning. Om borgenärenföredrar att låta en advokat eller ett inkassoföretag ombesörja dessa påminnelser,bör detta inte göra någon skillnad. Är det däremot fråga om sädana åtgärdersom forskningar efter gäldenären, förhandlingar om skuldens reglering ochliknande, bör gäldenären stå för de kostnader som kan anses skäliga. Somjag har framhållit förut bör inkassoåtgärderna vara ersättningsgilla endast omde innefattar en korrekt upplysning till gäldenären angående de rättsligaföljder som kan inträffa vid fortsatt underlåtenhet att betala. Besked härom ärav värde för gäldenären, vilken ofta kan antas sakna kännedom om det rättsligaförfarandet. Ett inkassobrev som innehåller ovederhäftiga utfall motgäldenären eller vilseledande uppgifter om rättsläget sådana förekommer kan givetvis aldrig anses sakligt motiverat. Mer än ett inkassobrev torde iregel inte vara påkallat. Har gäldenären trots kravbrevet och de påminnelsersom har föregått detta ändå inte reglerat sin skuld, lär han i allmänhet intelåta sig påverkas av ytterligare påstötningar av samma art. I detta läge börborgenären i stället överväga om han skall vidta rättsliga åtgärder motgäldenären. Det torde vara vanligt att borgenären i detta läge införskaffarupplysningar om gäldenärens solvens. Sådan solvensundersök-ning syftar till attge besked huruvida ytterligare åtgärder är meningsfulla eller om de endastskulle medföra ytterligare kostnader utan att möjligheter till betalningföreligger. Sådan kostnad för solvensunder-sökning bör enligt min mening inteanses ersättningsgill, vare sig som inkassokostnad eller som rättegångskostnad. Vilkainkassoåtgärder som skall anses sakligt motiverade kan givetvis variera någotfrån fall till fall. Man kan dock konstatera att det stora flertalet ordinärainkassoärenden inte torde fordra någon mer individuell behandling. Dessaärenden lämpar sig väl för en rutinmässig handläggning. De störreinkassoföretagen har också tagit fasta på detta och utvecklat effektiva ochtidsbesparande arbetsrutiner för handläggningen av sina uppdrag. En rationelltskött inkassoverksamhet innefattar i allmänhet registrering av uppdraget,kontroll och eventuell komplettering av borgenärens uppgifter, upprättande avarbets-kort och akt, utskrift och avsändande av kravbrev, bevakning av ärendetoch redovisning for uppdragsgivaren av resultatet. Vissa ärenden medförkontakter och diskussion med gäldenären angående uppgörelse, En form av inkassoärenden som typiskt sett torde kräva mer arbete än deordinära ärendena är de s. k. konsumentinkasseringarna. Härmed avses sådanaärenden som gäller inkassering av förfallna poster enligt avtal omavbetalningsköp. I konsumentin-kasseringsärenden finns det inte sällan skäl attägna mera arbete åt olika kontakter med gäldenären innan rättsliga åtgärdervidtas. En återtagning av gods enligt bestämmelserna i lagen (1915: 219) om avbetalningsköptorde nämligen i regel innebära en inte obetydlig kapitalförstöring som inteär till gagn för någondera parten. Denutveckling mot mer rationella och kostnadsbesparande arbetsmetoder och deenhetliga arbetsrutiner som enligt vad jag har nämnt förekommer inominkassobranschen kan inte undgå att inverka på bedömningen av vad som normaltskall anses som skälig ersättning för ett inkassoärende. Övervägande skäl talarenligt min mening för att ersättningen bör utgå med ett i princip fast belopputan avseende på den kapitalsumma som inkasseringsuppdraget gäller. Detnedlagda in-kassoarbetet är ju i regel detsamma. Det ligger dessutom ett stortvärde i att ersättningsnormerna görs så enkla som möjligt.