bet · FU01JuU21 · 1971-12-31 00:00:00 — Den beslutande myndigheten har därför blivit tvungen attfaUa tiUbaka på en viss schematisering. Jag anser för egen del icke tUlrådhgt att införa någotförbud mot att döma kriminell ungdom i åldern 18-20 är tiU fängelse. A andrasidan är jag icke beredd att gå till den andra ytterligheten i förhällande tillberedningens förslag, nämligen att såsom från några häll har yrkats slopaungdomsfängelse och döma aUa brottslingar i denna åldersgrupp, som börunderkastas anstaltsbehandUng inom fångvården, tUl fängelse. De skäl somanförts för en så genomgripande reform är enligt min mening icke av sådan art,att de bör föranleda ett övergivande av den nuvarande ordningen med en särskildpåföljd, som baseras pä frihetsberövandets relativa tidsobestämdhet. Beträffande tUlämpningsomrädet förungdomsfängelsepäföljden anförde departementschefen (s. 309) att detta vorenågot snävare än enligt beredningens förslag. Ungdomsfängelse skulle dock varaden normala påföljden när längre tids anstaltsvård befanns vara påkaUad. TUlgrund härför låg uppfattningen att ungdomar i åldern under , som gjort sigskyldiga tUl något allvarligare kriminalitet, i allmänhet var i behov avsärskild uppfostrande behandling. Beträffande ungdomsfängelsepäföljdens stäUning ipåföljdssystemet anförde departementschefen vidare (s. 93): Såsom förutsättning för dom tUlungdomsfängelse har i departementsförslaget uppstäUts, att sådan fostran ochutbUdning som avses med denna påföljd skall prövas vara erforderlig. Dennaförutsättning innebär bl.a., att ungdomsfängelse icke bör användas, om längretids anstaltsvård ej kräves för den unges tUlrättaförande. Liksom beredningenoch flertalet remissorgan anser jag nämligen, att till ungdomsfängelse icke börhänföras sädana unga, som behöver underkastas endast en kort tids anstaltsvärd.För sådana faU bör i stäUet, såsom beredningen föreslagit, ett kortvarigtfrihetsberövande kunna kombineras med skyddstiUsyn. Den angivna förutsättningen för ådömande avungdomsfängelse innebär vidare, att ungdomsfängelse ej skall användas, när ett frihetsberö vande är päkaUat framför allt av allmänpreventiva skäl. Någon större praktisk betydelse torde denna begränsning knappast få, emedan man i fråga om ungdomar som har begått allvarliga brott i regel torde ha att utgå frän att behov av uppfostrande åtgärder föreligger. Frihetsberövande av huvudsakligen aUmänpreventiva skäl torde därför främst bli aktueUt, när fråga är om brott av mindre allvarlig art och intagningen i anstalt därför kan göras tämligen kort. I dessa fall kommer valet närmast att stå mellan skyddstiUsyn kombinerad med behandling i anstalt och fängelse .----- Något hinder mot att använda ungdomsfängelse med hänsyntill brottets svårhet torde icke böra uppställas. När fråga är om mycket grova brott torde dock, såsom även beredningen har framhälht, fängelse vara att föredraga. Enpågående ungdomsfängelsebehandling torde i regel icke böra brytas pä grund av återfaU i brott. Om den unge genom upprepadeåterfaU och genom sitt handlande i övrigt visar sig uppenbarligen icke varamottaglig för behandlingen, kan det dock med hänsyn tiU såväl honom själv somövriga i anstalten intagna vara lämpligast att han vid ny lagföring dömes tUlfängelse. Statliga kommittéer, m. m. Maj:ts bemyndigande tUlkallades är 1967sakkunniga för att göra en allmän översyn av lagstiftningen om behandling ifångvärdsanstalt m. m. De sakkunniga har antagit benämningen kommittén föranstaltsbehandling inom kriminalvården (KAIK). De problem som kommittén enligtdirektiven bör ta upp är främst sådana som f. n. regleras i behandlingslagen,dvs. principerna för de intagnas fördelning på olika anstalter, arbete ocharbetsersättning, rätt tiU brevväxling, besök och permission samt bestraffningav disciplinära förseelser, Kommittén beräknas avsluta sitt arbete under hösten1971. Ar 1967 tillkallades också sakkunniga för en aUmän översynav den sociala vårdlagstiftningen. De sakkunniga, socialutredningen, skaUenligt direktiven även se över det materiella innehållet i barnavårdslagen,varvid också lämpligheten och verkningarna av i lagen angivna åtgärder, vårdoch behandling samt frågan om urgdomsvårdsskolomas funktion och ställningskall prövas. Utredningsarbetet beräknas pågå . Sakkunniga för utredning av frågan om påföljder förpsykiskt avvikande lagöverträdare Maj;ts bemyndigande harsakkunniga tillkallats för att utreda frågan om påföljder för psykisktavvikande lagöverträdare. 1 slutet av tUlsattes kommittén för kriminologiskbehandlmgs-forskning för en systematisk forskningsplanering pä kriminalvårdensområde. Planeringen skaU enligt dhektiven inriktas pä forskningsprojekt somsyftar tiU att söka mäta rehabiliteringseffekten av olika behandlingsätgärder.Därvid skall i första hand sädana undersökningar komma i fråga som kan geunderlag för ställningstaganden i fråga om kriminalvårdens praktiska utformningunder . bör de sakkunniga eftersträva att sätta insitt planeringsarbete i ett större kriminalpolitiskt perspektiv. De mernäraliggande projekten bör efter hand kunna infogas i en vidare planering avforskningen inom kriminologin och angränsande fält. I anslutning tiU den sålundapågående forskningsplaneringen på kriminalvårdens område må erinras om attKungl. Majl; i ett regeringsförslag tiU begärtrådets yttrande över frågan om utvidgat nordiskt kriminologiskt samarbete.Enligt förslaget bör samarbetet inriktas på en samnordisk planering avforskningsarbetet med en ändamålsenligt fördelning av arbetet meUan de olikaländerna och en styrning av arbetet enhgt överenskomna riktlinjer. Planeringenbör bedrivas inom ramen för ett samnordiskt organ, lämpligen det redanexisterande samarbetsrådet för kriminologi. har i februari 1971antagit en rekommendation (nr 32/1971) om sådant kriminologiskt samarbete. Maj:t har innevarande månad beslutat tiUsätta enkruninal-värdsberedning för en översyn av mål och medel inom kriminalvården.Några direktiv för beredningen, som skaU bh parlamentarisk, har ännu ickepubhcerats. Rörande beredningens närmare uppgifter uttalas emellertid bl. a.följande i ett pressmeddelande från . "har många reformförslag påkriminalvärdens område lagts fram av olika kommittéer. Ytterligare någrakommittéer kommer också att presentera nya reformer. Alla dessaförslag har ett starkt inbördes samband. Det är därför nödvändigt att få tUlstånd en samordning, planering och prioritering av aktuella reformer.Insatserna inom kriminalvården måste ske med en bestämd målsättning och efterenhetliga riktlinjer. En prioritering måste också ske meUan olika åtgärder inomkriminalvården och i förhåUande till de krav som stäUs pä ökade resurser päandra områden inom samhället. En vUitigfråga inom kriminalvården är fördelningen av msatser mellan anstaltsvärden och frivården. Utvecklingen går klart mot en minskad beläggning pä anstalterna och en motsvarande ökning av En ökad satsning på frivärden måste göras. Åtgärdermåste även vidtas för att förbättra behandlingen av de intagna. Värdpersonalenssammansättning och arbetsförhållanden bör även ses över. Reformerna bör särskUt inriktas pä åtgärder som minskaråterfaUs- brottshgheten.--- Ett ökat engagemang frän arbetsmarknadsorganisa tionerna är värdefuUt för att ge lagöverträdare bättre möjligheter att anpassa sig tUl samhäUslivet. Beredningensresultat bör redovisas ." Utskottet har inhämtat yttrandenöver motionen frän riksåklagaren, , ,. Föreningen och Sverigesadvokatsamfund. (majoriteten) tUlstyrker så tUl vida motionen att styrelsen uttalar sig förtillsättandet av en kriminalpohtisk beredning, i vars uppgift även skulle kunnaingå att göra en utredning om nya former för vård av unga lagöverträdare.Socialstyrelsen anser att skäl kan finnas för en mer begränsad översyn avpäföljdssystemet för ungdomar . tillstyrker utanatt ta ställning tUl yrkandet om ungdomsfängelseinstitutionens avskaffande yrkandet om en utredning rörande behandlingen av unga lagöverträdare. Övriga remissinstanser avstyrker motionsyrkandena. uttalar att detenligt samfundets mening i stort sett finns fog för den kritik mot påföljdenungdomsfängelse som framförts i motionen. Samfundet säger sig sakna möjlighetatt i detta sammanhang uttala sig om i vad mån bristerna är att hänföra tiUpåföljden sådan den konstruerats eller tiU det sätt varpå den kommit atttUlämpas i praktiken. Samfundet är emeUertid inte främmande för tanken attbristerna kan vara att hänföra tUl båda dessa omständigheter. Man bör dä, anförsamfundet, hålla i minnet att en del av de påtalade bristerna förekommer ocksåbeträffande andra påföljder, som innebär frihetsberövande. Ett avskaffande av påföljden ungdomsfängelse finnersamfundet inte böra ske utan närmare analys av bristernas orsak och omfattning.En prövning av denna fråga måste äga mm inom ramen för en aUsidig utredningrörande behandhngen av unga lagöverträdare. Samfundet finner mycket tala föratt en sådan utredning kommer tiU stånd och ansluter sig till motionen i dennadel. (majoriteten) uttalar inledningsvis att genom att ungdomsfängelsepåföljdenanvänts för ett för påföljden mindre lämpat khentel erfarenheterna av påföljdenförsämrats. Härigenom har också aUmänheten fått den negativa uppfattning ompåföljdens ändamålsenlighet varom motionen bär vittne. Inom kriminalvården harman naturligen uppmärksammat denna utveckling och sökt att i görligaste månkomma till rätta därmed. Rörandedet klientel som ådömes ungdomsfängelse uttalar styrelsen: - som trädde i kraft1965 - har givit domstolarna större möjligheter än tidigare att låta ungalagöverträdare bli föremål för kriminalvård i frihet. Den övervägande delen avde ungdomar som nu lagföres för brott ådömes därför en icke frihetsberövandepåföljd. 1 de fall där alla tidigare åtgärder inom och utom kriminalvårdenvisat sig resultatlösa är man emellertid hänvisad tUl någon form av slutenanstaltsvård inom kriminalvården. Under dessa förhållanden är det uppenbart attde ungdomar som sålunda blir föremål för anstaltsvård till övervägande del-tillhör ett mer eller mindre svärbehandlat klientel, vilket ofta besväras avpsykiska störningar i förening med alkohol- och narkotikamissbmk. Det är däockså naturligt att antalet återfall i brott måste bli högt enär klienteletssärart ger ett i förhållande tUl andra vårdformer sämre resultat. Den imotionen nämnda undersökningen av docenten är dock ickeinvändningsfri. En påtaglig brist i denna är att det antal intagna iungdomsfängelse som ingår i undersökningen är så htet att resultatet avundersökningen beträffande denna vårdform måste bedömas med stor försiktighet. Vid sidan av det svårt belastade klientelet som ovannämnts ådöms mte så fä ungdomar som gjort sig skyldiga till mycket grova brottungdomsfängelse i stället för ett långvarigt fängelsestraff. 1 dessa fall harsåledes ungdomsfängelseinstitutet gett en möjlighet att begränsa längden avfrihetsberövandet och på ett relativt tidigt stadium låta frivärdsåtgär-derersätta anstaltsbehandling. Beträffande innehåUet i vården påungdomsanstalterna fortsätter styrelsen: Inom ungdomsfängelseinstitutets ramhar man sökt bygga upp en behandlingsform speciellt avpassad för ungalagöverträdare. Såväl allmän-bildande som yrkesinriktad undervisning förekommeri betydande omfattning. Folkhögskoleverksamhet har inbyggts i systemet.Möjligheterna tiU heltidsstudier från grundskola tiU universitetsnivå haröppnats genom en studiegärd ansluten tUl uppsalaanstalten. Teoretisk ochpraktisk särundervisning för svagt begåvade och intagna med försenadmognadsutveckhng har inrättats. YrkesutbUdning i byggnadsfacket harmöjliggjorts genom avtal med byggnadsarbetareförbundet. Vidare förtjänarnämnas den omfattande gnippverksamhet under medverkan av personal och deintagna själva vUken bedrivits vid ett par av de större ungdomsanstalterna.Därjämte finns relativt goda möjligheter tUl fysisk träning och annanfritidssysselsättning. Utmärkande för denna del av behandlingen är att man vUlanvisa den intagne olika möjligheter tiU en meningsfuU fritidsverksamhet efteranstaltsvistelsen. Detta underlättas bl. a. genom besök av ungdomar från ohkaorganisationer som då umgås med eleverna under otvungna former. För intagna medsvårare psykiska besvär förfogar man över en för ändamålet lämpad anstalt(Roxtuna). Ungdomsanstalterna har erhåUit större personal än övriga anstaltervUket är ägnat att skapa ett gott förhällande mellan personalen och de intagna.Det är naturligen önskvärt att i ännu högre grad skapa förutsättningar för enaktiv och individuell behandling. Därmed måste dock anstå i avvaktan pä ökaderesurser. Styrelsen påpekar fortsättningsvisatt man i debatten omkring Urägavarande påföljd lätt glömmer bort att deungdomar som hamnar hos kriminalvården oftast tillhör ett klientel varmed andrasociala organ tidigare haft att taga befattning utan att kunna ge någon bot.Styrelsen syftar därvid på såväl behandlingen enligt barnavårdslagen sommedicinska åtgärder. När detta klientel efter att ha begått brott måsteberedas inte endast vård utan även utbildning för sin återanpassning, kommer kriminalvården in på ett relativt sent stadium där detkrävs synneriigen omfattande resurser för att kunna nå det för individen ochsamhäUet eftersträvade syftet. De anmärkningar som motionärerna riktat mot anstaltsvärdenför bristande möjligheter att omhändertaga narkomaner och andra psykiskt stördaanser styrelsen i och för s:tg icke vara övertygande som argument förungdomsfängelseinstitutets slopande utan kan istället åberopas till stöd föratt kriminalvärden tiUförs de ökade behandlingsresurser som är motiverade medhänsyn till klientelutvecklingen. Vad här anförts gäUer dock icke endast demsom dömt;; tiU ungdomsfängelse. Samma synpunkter kan enligt styrelsen ävenläggas pä det övriga frihetsberövade klientel som är socialt snedbelastat ochofta på grund därav kommit att begå brott. Beträffande behovet av åtgärder i motionens syfteframhåller styrelsen att endast har förflutit sedanbrottsbalken trädde i kraft. Det kan emellertid trots detta ifrågasättas ominte utvecklingen gått så snabbt att balken i ohka avseenden redan måstebetecknas som föråldrad. Den fortlöpande utbyggnaden av samhäUetsutbUdningssektion liksom utvecklingen inom den psykiska hälsovårdens ochsocialvårdens verksamhetsområden kan på ett avgörande sätt väntas påverkakriminal-värdsklientelets situation och personlighetsmässiga struktur. Växandepsykologiska och sociologiska kunskaper kan beräknas medföra ökande krav påtolerans och hänsynstagande gentemot människor med avvikande beteendemönsteroch en starkare inriktning pä psykoterapeutiskt inriktade behandlingsmetoder.Enligt styrelsens mening kan det således vara skäl att mycket snart underkastabl. a. påföljdssystemet en revidering varvid även ungdomsfängelseinstitutetsframtida utformning naturligtvis bör göras tiU föremål för en översyn,Styrelsen hänvisar i sammanhanget till vad styrelsen anfört 1970 i yttrande tiUriksdagens första lagutskott över remitterade motioner angående tUlsättandet aven kriminalpohtisk kommitté, m. m. Styrelsen anförde där: Det är en förlegad uppfattning attett lagverk, när det en gång kommit tiU stånd, skaU kunna stå ombbat . Sådant var möjligt i äldre tider dä utvecklingen inte hade den taktsom den numera har. För den moderna tiden måste det anses riktigt att det förkriminalpolitiken finns ett organ, sammansatt på lämpligt sätt och givetvis medinslag av pariamentarisk representation, som kan kontinuerligt följautvecklingen och modensera de lagar som har med kriminalpolitiken att göra.Stagnation är, även på detta område, detsamma som tUlbakagång. Ett alltmera vidgatinternordiskt och i viss utsträckning även intereuropeiskt samarbete på detkrhninalpohtiska fältet gör det likaså angeläget att hithörandelagstiftningsfrågor kan hänskjutas tUl ett centralt beredningsorgan. har i ohka sammanhang under årenslopp efterlyst en fortsättning pä Strafflagberedningen och Straffrättskommittén.Även inom har uttalats önskemålet att en sådan uppföljning skuUe komma tUl stånd. Den tordelämpligen kunna betecknas som "kriminalpolitisk beredning". En sådanberedning skulle i allt väsentligt tUlgodose de i motionerna väckta förslagenrörande en översyn av strafflagstiftningen. Därutöver torde emellertid i vissutsträckning aUtjämt kvarstå ett behov av "specialkommittéer" -såsom exempelvis fångvårdens byggnadskommitté för särskilda frågor inomrättsvården och därtill angränsande områden. 1 sitt nu avgivna yttrande uttalarstyrelsen avslutningsvis att den anser att motionärernas hemstäUan om enutredning om nya former för värd av unga lagöverträdare mycket väl kan inrymmasi det förslag som styrelsen framförde 1970, och styrelsen uttalar ånyo sinönskan att en kriminalpohtisk beredning kommer tiU stånd. Från styrelsens yttrande var enledamot på det sätt skiljaktig att hon i särskilt yttrande anförde, att hon ioch för sig inte hade något att invända mot tillsättandet av en kriminologiskberedning men ansåg att tiden ännu icke var mogen härför. Riksåklagaren () uttalarinledningsvis att tidsobestämdheten i påföljderna ungdomsfängelse ochinternering blivit föremål för kritik frånrättssäkerhetssynpunkt. Denna kritik bottnar, anser han, delvis i uppfattningenatt frihetsberövandet är en ineffektiv åtgärd från individualpreventiv synpunktoch att en tidsbestämd påföljd är mindre negativ för den dömde. Det haremeUertid i praxis, fortsätter RA, förmärkts en tendens att inte överskrida denminimitid för frihetsberövandet som föreskrivits i beträffandeungdomsfängelse eUer i domen såvitt gäUer internering. har detkommit in ett element av tidsobestämdhet i fängelsestraffet genom en ökadanvändning av vUlkorlig frigivning och av längtidspermission som övergång tiUviUkorlig frigivning. SkUUnaden meUan tidsbestämda och tidsobestämda påföljderhar på så sätt i viss mån utjämnats. Efter påpekande att kritiken i motionen motungdomsfängelseinstitutet synes vara dåligt underbyggd och därför mindretjänlig som underlag för en saklig diskussion av institutet framhåller RAvidare; Det är tydligt att resultatet avbehandling i ungdomsfängelse är nedslående från den synpunkten attåterfallsprocenten är hög. Något ligger det i talet om ungdomsanstalterna somförbrytarskolor. Detta är emeUertid inte en konsekvens av att påföljden ärtidsobestämd utan beror på den klientelförsämring som skett under senare är.Kriminalvård i frUiet har kommit tUl användning i betydligt större omfattningän tidigare och det klientel som återstår för ungdomsanstalterna att ta hand omär följaktligen det mest belastade med den sämsta prognosen. Det hör tUlundantagen att någon döms till ungdomsfängelse utan att tidigare ha varitintagen i ungdomsvårdsskola. Det finns inte anledning att tro på bättreresultat genom att placera ungdomar, som behöver omhändertagas under längretid, i anstalter avsedda för tidsbestämt frihetsberövande. Avgörande är denbehandling som de intagna erhåUer. De nackdelar som det talas om i motionen börförebyggas genom en strikt tiUämpning av den lUla gruppens princip i förening med en sådanpersonaluppsättning på anstalterna att de intagna ständigt kan sysselsättas imeningsfull verksamhet. Möjligheter tUl differentiering mellan ohkaungdomsanstalter finns och kan eventueUt ytterligare utvecklas. Avslutningsvis uttalar RÄ att detkan diskuteras om man skall behålla påföljden ungdomsfängelse och i sä faU hurden bör vara utformad. Vad som framförts i motionen synes emeUertid inte geanledning att nu överväga någon ändring. Frän viss synpunkt torde frågan kommaatt beröras i den utredning om en översyn av päföljdssystem somjustitieministern aviserat. Under hänvisning tUl det anförda avstyrkerRA bifall till motionen. finner med stöd avsina erfarenheter sedan tUlkomst att de överväganden som leddetill utformningen av påföljder för här ifrågavarandeungdomsklientel alltjämt framstår som bärande. Den av motionärerna åberopadeundersökningen av är enligt hovrätten inte obestridd. Det dåliga"vårdresultat", som påföljden ungdomsfängelse kan sägas ge om man sertUl procenten återfaU , behöver inte huvudsakligen bero päspeciella brister hos påföljden. Den väsentiiga orsaken kan vara att just dengmpp ungdomar, som kommer till ungdomsanstalterna, domineras av personer, somunder en orolig period av sitt liv inte \an förmås avhålla sig frånbrottslighet genom någon tänkbar påföljd. Hovrätten framhåller vidare att det kan sägas attungdomsfängelserna inte fungerar så som man kunde önska sig. Enligt hovrättensmening torde det emeUertid inte kunna göras gäUande annat än att kriminalvårdsstyrelsengör vad som med hänsyn tUl tillgängliga resurser rimligen kan begäras för attbemästra de synnerligen svåra problem som behandlingen av ungdomsklienteleterbjuder. Naturligtvis är det, fortsätter hovrätten, påkallat medförbättringar och reformer. Arbete härmed torde bedrivas av kriminalvårdsstyrelsenoch behovet av åtgärder med detta syfte torde vara uppmärksammat av Kungl.Maj:t. Ingenting av det motionärerna anfört eUer som hovrätten annars har sigbekant ger emellertid vid handen att påföljden ungdomsfängelse för närvarandebör avskaffas. Innan vägande skäl har anförts för en sådan åtgärd och därmedockså för ändring av hela påföljdssystemet för ungdomar i åldern 1820 är, börreformerna enligt hovrättens mening avse förbättringar och ökade resurser inomramen för påföljden ungdomsfängelse. Pä dessa skäl anser hovrätten inte att detfinns anledning tUl åtgärd frän sida tiU följd av motionen. framhäUerinledningsvis att ungdomsfängelseklientelet i mycket stor utsträckningutgöres av ungdomar som varit föremål för långvariga ingripanden avbarnavårdsnämnd. skolornas resurser har varit uttömda och annan påföljd änäterintagning pä ungdomsvårdsskola har förordats. Den kritik som riktas motungdomsfängelseinstitutet är enUgt styrelsen i viss utsträckning berättigad.Påföljden ungdomsfängelse har inte kunnat utvecklas tiU vad som en gäng varavsett, nämUgen tUl att fostra och utbUda ungdomar som p. g. a. socialmissanpassning gjort sig skyldiga tUl brott. Det är emeUertid knappast befogatatt anta att detta i och för sig beror pä påföljden som sådan. Snarare ärorsaken tUl missförhåUandena den att ungdomsfängelserna fått mottaga ettkhentel som de inte varit avsedda för, nämligen alkoholister, narkomaner ochgravt psykiskt sjuka, för vUka anstalterna saknat resurser att meddelaerforderlig vård. Styrelsen uttalar vidare att ungdomsfängelsepäföljden irealiteten inte är tidsobestämd. Regelmässigt är anstaltsvärden vid skötsamhetbegränsad tUl 10 månader. Aterintagningstiden är oftast ochöverstiger så gott som aldrig . Den ovisshet som kan föreligga förden intagne hänför sig huvudsakhgen tUl den förlängning som följer av fortsattbrottshghet. En viss psykisk press kan anses föreligga för den som hoppas pä ensärskUt gynnsam behandling ifråga om anstaltstid, vilket emellertid inte ärnågot som särskUt utmärker ungdomsfängelsepåföljden. Enligt styrelsen kan det inte anses helt lyckligt att istället för ungdomsfängelse införa en påföljd som i hkhet med fängelse står iproportion till brottets grovlek. En av synpunkterna bakom ungdomsfängelseinstitutetvar att längden av frihetsberövandet inte skulle ha att göra härmed utan istäUet stå i samband med den omhändertagnes behov av UtbUdning och uppfostran.1 så måtto överensstämmer ungdomsfängelsepäföljden med påföljden överlämnandetUl värd enligt barnavårdslagen dä intagning sker pä ungdomsvårdsskola. Försökatt inom kriminalvårdens ram behandla ungdomar efter i stort sett sammaprinciper som inom barnavärden torde vara att föredra framför en behandhng somöverensstämmer med den som ges fängelsefångar. Frågan om brottspåföljdenungdomsfängelse måste också, framhäUer styrelsen, ses i sammanhang med övrigaåtgärder mot kriminell ungdom. Den kan alltså inte ryckas ut och behandlasseparat. De brister som förefinns, vUka bl. a. återspeglas i denanmärkningsvärt höga återfaUsfrekvensen, gör enligt styrelsen att skäl kanfinnas för en mer begränsad översyn av påföljdssystemet för ungdomar under 23år. Härom anför styrelsen: