bet · FU01SoU26 · 1971-12-31 00:00:00 — Socialutskottetsbetänkande nr 1971 SoU 1971: 26 Socialutskottetsbetänkande i anledning av motioner angående semesterlagstiftningen. 1) I motionen 1971: 740 av herrarEkinge (fp) och () har hemställts att hos Kungl. Maj:tanhåller om en översyn av gällande semesterlag och förslag till sådanaändringar att arbetstagare som uppnått viss ålder erhåller en häremot svarandelängre semester. 2) I motionen 1971: 755 av herrarJönsson i (s) och i (s) har hemstäUts att riksdageni skrivelse till Kimgl. Maj:t måtte anhäUa om förslag tUl sådan ändring av 11 §semesterlagen, att underrättelse om semester såvitt möjligt bör lämnas tremånader före semesterns början, och icke i något fall givas senare än en månaddessförinnan. 3) I motionen 1971: 766 av herrarNilsson i (s) och () behandlas frågan om i vilken utsträckningfrånvaro p. g. a. sjukdom skall jämstäUas med arbetad tid vid beräkning avsemester. I motionen har hemställts att beslutar att ändra 7 §semesterlagen i motionens syfte och att socialutskottet utarbetar erforderliglagtext. 4) I motionen 1971: 1188 av herrarRomanus (fp) och i (fp) har hemställts att iskrivelse till Kungl. Maj:t anhåller om förslag till sådan ändring avsemesterlagen att rätten till semester beräknas oavsett när arbetstiden varitförlagd. Motiveringen tUl motion1971:1188 finns i motionen 1971: 722. I vårt land har funnits lagstadgadsemesterrätt för arbetstagare. Förmånerna har efter hand förbättrats. Dennuvarande semesterlagen är . Genom lagen genomfördes4-veckorssemes-tern. Lagen är tiUämplig på alla arbetstagare i allmän ochenskild tjänst med undantag för famUjemedlemmar och sådana som endast uppbärandel i vinst. Semesterlagens regler är i allmänhet tvingande pä så sätt, attavtal om för arbetstagare sämre förmåner än lagen föreskriver inte får träffas.I vissa avseenden gäller dock avtalsfrihet. Till en del är avvikelser tUlåtnaendast i form av kollektivavtal med huvudorganisation på arbetstagarsidan. Semesterförmånemaär av tre slag, nämligen dels semester, dvs. ledighet med lön, kalladsemesterlön, dels särskild semesterlön för okontrolle- 1 1971.12 saml. SolJ 1971: 26 2 radearbetstagare, dels semesterersättning, som utgår i samband med anställningsupphörande. Enligt 7 § semesterlagen utgår semester med tvådagar för av kvalifikationsåret (intjänandeåret), under vilkenarbetstagaren för arbetsgivarens räkning utfört arbete i minst femton dagar.Den som under en kalendermånad arbetat men minst fårtillgodoräkna sig en semesterdag. En arbetstagare som är anställd haralltså rätt tUl 24 dagars semester eller eftersom i semestern inte inräknassöndagar i princip . Sominledningsvis angivits är lagstiftningen en minimilagstiftning, Arbetstagarekan alltså genom avtal tillförsäkra sig bättre förmåner än vad lagenföreskriver. Särskilt i fråga om semesterns längd är sådana avtal inte ovanliga.En grupp arbetstagare har genom en särskUd lag, likaledes från är 1963,tillförsäkrats längre semester än andra. Det gäller arbetstagare som utförradiologiskt arbete och utsätts för joniserande strålning, Ienlighet med det anförda har en del tjänstemannagrupper genom kollektivavtaltillförsäkrats längre semester: än . Det gäUer främst de statligtoch kommunalt anställda. För arbetstagare som inte är tjänstemän har dethitintills varit ovanligt med avtal som ger längre semester än lagensminimiföreskrift. Statligtanställda tjänstemän som omfattas av allmänt avlöningsavtal för statliga ochvissa andra tjänstemän (AST) har semestern differentierad i förhållande tUllönegrad och levnadsålder. Det antal vardagar årssemestern omfattar framgår avföljande uppställning. De inom parentes angivna talen avser månadslön år 1971i ortsgrupp 4. 29år A 19 (.) A 1020 (.) A 21 (. Aspiranter och extra tjänstemän med kortareanställningstid än 6 månader har 24 dagars semester. Om semestern till stordel tas ut imder vinterhalvåret ökas antalet semesterdagar med högst tre. Enligten i årets avtalsrörelse träffad överenskommelse mellan ochStatstjänstemarmaförbundet kommer all statUg arbetar-personal fr. o. m.1.1.1972 att få tjänstemannaställning. Detta innebär bl. a. att de allmäimaanställningsvillkoren kommer att regleras av samma bestämmelser, bland demAST, som gäller för löneplansanställda tjänstemän. Därigenom konimer sammasemesterbestämmelser som för SoU 1971: 26 3 har avtal träffats om viss extra ledighet med lön39 dagar för arbetare sorh kvalificerat sig för fuU årssemester. Kommunaltanställda tjänstemän har semester beräknad enligt ett system som påminner omdet statliga. Kommunalanställdaarbetstagare som inte är tjänstemän har semes terns längd beräknad på samma sätt som gäller för tjänstemän i mot svarande löneläge. Påden enskilda sektorn av arbetsmarknaden förekommer differentieradesemestertider för vissa tjänstemannagrupper. Det viktigaste avtalet är det somSvenska arbetsgivareföreningen (SAF) har med (), () och (). Antalet semesterdagar är beroende av tjänstemannens lön men däremot inteav tjänstemannens ålder. Antalettjänstemän på den enskUda sektörn som har längre semester än ärrelativt litet. I föregående avsnitt har angivits att enligtsemesterlagen arbete i en månad ger rätt till en dagssemester och arbete under 15 eller fler dagar i en månad berättigar till tvådagars semester. Antalet arbetade dagar behöver inte vara sammanhängande utankan utgöra olika perioder under kalendermånaden. Med arbetad dag förstås intebara full arbetsdag utan även sådan dag, dä arbetstagaren endast en del avdagen, exempelvis någon eller , haft arbete för arbetsgivarensräkning. Den som arbetar i under en månad ärsåledes berättigad till semester men däremot inte den som arbetat sju hela dagari en månad. Principenatt semesterrätten grundas på arbete har i semesterlagen uppmjukats genomregler i 7 § som inom angivna gränser jämstäUer frånvaro av vissa anledningarmed utfört arbete. De privilegierade fränvaroanledningarna är förutom semester yrkesskada, sjukdom, havandeskap, miUtärtjänstgöring ochcivUförsvarstjänstgöring. regler, som här är av intresse, nämligenreglerna om privilegiering av sjukdom, har den innebörden att frånvaro pä grundav sjukdom under tillhopa av ett kvalifikationsär- skallberättiga till semester oavsett sjukdomens orsak och att sjukdom utöver 90dagar skall beaktas såsom semesterkvalificerande, om sjukdomen har sin grund iyrkesskada. Av reglernas konstmktion följer att den arbetstagare som är frånvarandefrän arbetet på grund av sjukdom i exempelvis av ett är, varav desista fyra månaderna tUl följd av yrkesskada, äger tillgodoräkna sig helafrånvarotiden såsom kvaUfikationstid, me- SoU1971: 26 4 danden arbetstagare som är frånvarande , varav på grund av yrkesskada och återstoden på grund av vanlig sjukdom,inte får tillgodoräkna sig mer än den förstnämnda sjukdomsperioden. Enligt 11 § semesterlagen skall arbetsgivaren i godtid före semesterns början på lämpligt sätt underrätta arbetstagaren om tidenför semestern. Underrättelsen bör lämnas såvitt möjligt en månad före semesternsbörjan och får inte i något fall ges senare än . Arbetsgivaren utger ersättning under semestern iform av semesterlön. För den som har tidlön beräknad för vecka eller längretidsenhet är semesterlönen lika med den vanliga lönen. För övriga anställdaexempelvis sädana som avlönas genom timlön, ackord eller provision är av arbetstagarens sammanlagda arbetsinkomst i anställningen underkvalifikationsåret. Regeln innebär i vissa situationer att i inkomstunderlagetför beräknande av semesterlön kommer att ingå dagar vilka ej medför rätt tUlsemesterledighet. En timavlönad som arbetar 25 mars7 maj har kvalificerat sigtiU (för april) men får semesterlön beräknad för helaanställningstiden. Engrupp arbetstagare har rätt tUl semesterlön utan att kvalificera sig genom attarbeta . Det gäller de s. k. okontrolleradearbetstagarna, dvs. arbetstagare som utför arbetet i hemmet eller eljest utanarbetsgivarens direkta övervakning. Sådana arbetstagare har inte någon i lageninskriven rätt tiU semesterledighet. Däremot skall de erhålla särskildsemesterlön. Så snart en okontrollerad arbetstagare intjänat någon lön har handärmed också intjänat rätt till i procentuellt tiUägg, den särskildasemesterlönen. Arbetstagare,som när han slutar sin anställning inte fått ut den semester han har tjänatin, har rätt till semesterersättning. Semesterersättningen är en kontantersättning motsvarande semesterlönen och skall i princip beräknas efter sammagrunder som denna. Semesterrätt för korttidsanställda kommer i praktiken attinnebära enbart rätt tUl semesterersättning. Genom denna kontanta ersättningfår de möjligheter att utan förlust bereda sig ledighet. SoV 1971; 26 5 I motionen framhålls att den höga takten iarbetslivet och de ständiga förändringarna av arbetsmetoder m. m. skapat ettbåde fysiskt och psykiskt tryck på de anställda. Detta tryck blir särskiltmärkbart bland den äldre arbetskraften som ofta måste anstränga sig mera än denyngre för att följa med i de ökade kraven på effektivitet. Behovet avrekreation och avkoppling framstår därför som synnerligen nödvändigt. Enligtmotionärerna saknas det således ej motiv för kravet pä längre semester för denäldre arbetskraften. Motionärerna anför vidare bl. a. att för den övervägandedelen av arbetsmarknaden utgår samma antal semesterdagar för den som ärung och varit verksam endast några är som fÖr den som förvärvsarbetat under mångaår och uppnått en ålder där förslitningen av det mänskliga materialet är merpåfallande. Slutligen anför motionärerna följande. Vid tidigare behandling av denna fråga har densynpunkten framkommit, att parterna på arbetsmarknaden bör lösa den. Trots attdenna möjlighet stått öppen under de som gått sedan första semesterlagenstillkomst, har det dock som framgått ovan i praktiken visat sig omöjligtatt avtalsvägen åstadkomma en rättvis och tillfredsställande lösning. Däfrågan är av betydelse från allmän hälsosynpunkt och dessutom har en så vidsocial innebörd, synes skäl föreligga att via ändring i gällande semesterlagtillförsäkra den äldre arbetskraften en längre semester. Den omständigheten attTCO vid sin kongress 1970 uttalade sig för en sådan lösning av frågan ger stödför vår uppfattning att den bör lösas lagstiftningsvägen. Efter en redogörelse för bestänunelserna i 11 §semesterlagen om semestervarsel anför motionärerna att erfarenheterna fränspeciellt de branscher där semesterstängning av företaget inte förekommer, exempelvisdetaljhandeln och andra serviceområden, visar att lagens mini-mivarsel ofta utnyttjas. Detta betyder stora olägenheter för deanställda. Sålunda försvåras bl. a. möjligheterna att tillfredsställandeförbereda och utnyttja semestem. Slutligen anför motionärerna attavtalsmässiga uppsägningstider urholkas i de fall uppsägningstiden är längreän , eftersom arbetsgivaren med delgivningen av uppsägningockså kan varsla om semester. Motionärerna framhåller att bestämmelserna i 7 §semesterlagen medför att en arbetstagare som drabbas av sjukdom omedelbartefter en yrkesskada som föranlett sjukskrivning inte har rätt tillnågon semesterdag för denna sjukdom. Motionärerna anser att någon It 1971.12 saml. SoU 1971: 26 6 sammanräkningav tid då man varit arbetsoförmögen på grund av sjukdom och yrkesskada inteskall äga rum utan att lagen skall utformas sä att arbetstagare alltid ärberättigad tUl semester för 90 dagars sjukdom även om sjukperioden kommerefter period av yrkesskada. Motionen1971:1188 (motivering i motionen 1971: 722) Motionärerna erinras om att reglerna isemesterlagen är sådana att semesterrätten inte bara är beroende av hur mångatimmar arbetstagaren arbetat utan av hur timmama har förlagts. Detta medföratt husmödrar med extraarbete i butiker eller restauranger eller medstädar-bete någon dag går miste om semesterrätten även om antaletarbetade timmar är lika många som om arbetet utförts . Enligt semesterlag var årssemestern iprincip . Är 1945 antogs en ny semesterlag, som i flera avseendeninnebar förbättringar för arbetstagarna. I fråga om semesterns längd kvarstoddock den tidigare regeln . ändrades emellertid reglemaom semesterns längd. Arbetstagare som inte uppnätt 18 är fick rätt till treveckors semester. Genom en särskild lag om förlängd semester för vissaarbetstagare med särskilt pressande eller hälsofarligt arbete utsträcktessemestern tiU även för gruvarbetare, nattarbetare ochmörkmmsarbetare. För arbetstagare i radiologiskt arbete bestämdes semestertidentill . Som skäl för differentieringen av semestertiden anfördesarbetarskyddssynpunkter. Fråganom en generell förlängning av den lagstadgade semestern togsupp 1947. Efter utredning infördes vid riksdag treveckors semester för alla arbetstagare. De särskUda förmånerna för ungdomar,gruvarbetare, nattarbetare och mörkmmsarbetare försvann därmed. Är 1960tiUsattes en kommitté som lade fram det förslag som ligger till grundför vår nuvarande semester-lagsriftning. Lagstiftningen, som trädde i kraft den1 juU 1963, innebar bl. a. att semestern utökades tUl . Vid1970 års riksdag behandlades motioner, som i likhet med den här aktueUamotionen 1971: 740, syftade till en sådan ändring av semesterlagstiftningenatt semesterns längd blev variabel med hänsyn till arbetstagarens ålder. I utskottets utlåtande i ämnet, 1970:60, lämnas följande redovisning av remissinstansernas instäUning tillmotionsförslaget. Samtliga remissinstanser utom TCOställer sig avvisande till förslaget att regler om åldersgraderad semesterskall införas i semesterlagen. 1 flertalet remissvar framhålles att frågan omvariabel semestertid bör överlämnas till arbetsmarknadens parter. SAF framhåller i sitt remissvar att den allmännasemesterförmänen är lika för alla arbetstagare och att den är en minimiförmänsom kan utvidgas genom avtal. Enligt föreningen har det inte framkommit någraomständigheter som motiverar en ändring av lagstiftningens karaktär. Föreningenhävdar att det inom lagstiftningen markerats att särregleringarav föreslagen art bör undvikas. I sammanhanget hänvisar SAF till den nyligengenomförda arbetstidslagstiftningen. , och Landstingsförbundethänvisar till att stora gmpper av de offentligt anställda har semester varslängd varierar med arbetstagarens ålder. De tre remissinstanserna anser attfrågan liksom bör vara överlämnad tiU arbetsmarknadens parter.Kommunförbundet anför dock, att även om det inte finns något uttalat behov avden begärda utredningen förbundet inte har skäl att motsätta sig en sådan utredning. Inte heller LO anser att frågan om en variabel semestertidbör behandlas på det sätt motionärerna föreslär. LO hänvisar beträffandeskälen för sin inställning till remissyttrande som organisationen avgivitbeträffande motionerna I: 950och II: 1119 om jämlikhet mellan arbetareoch tjänstemän m. m. (se 1970: 31). 1 det åberopade remissyttrandetdeklarerar organisationen att sociala förmåner för olika kategorier anställdabör vara likartade. LO avvisar emellertid tanken på en statlig utredning avdessa frågor och hänvisar till att LO och SAF överenskommit att söka lösaproblemen avtalsvägen. För den händelse resultatet av överläggningarna inteskulle bli tUlfredsställande har LO för avsikt att återkomma till statsmakternamed krav på lagstiftningsåtgärder. Även ansluter sig till tanken att frågan om förlängdsemester bör bestämmas genom avtal och inte genom lagstiftning. Som skäl härföråberopas att skyddssynpunkter inte längre torde kunna anföras för en förlängdsemestertid och att det bör ankomma på parterna på arbetsmarknaden att avgöraom standardökningar skall tas ut som ökad fritid eller på annat sätt. haremellertid ingen erinran mot att en utredning görs i syfte att klarlägga omskyddssynpunkter kan åberopas för en variabel och förlängd semestertid. Ensådan förlängning bör då inte grundas enbart på arbetstagarens ålder utan påsamtliga omständigheter av betydelse i frågan. TCO föreslär att den av motionärerna aktualiserade fråganblir föremål för särskild utredning. TCO hänvisar tUl ett yttrande som TCO:sstyrelse avgivit beträffande en motion tiU TCO:s kongress.T den motionenifrågasattes om äldre arbetstagare, som genereUt måste anstränga sig mer änyngre, får sitt rekreationsbehov tillgodosett. I motionen föreslogs att denårliga semestertiden skall utsträckas för arbetstagare somär och att den utökade semestern skall kunna förläggas utansamband med övrig semester. instämde i kravet på enåldersdifferentierad semester. Styrelsen påpekade att krav av detta slagframförts vid förhandlingar utan att resultat uppnåtts. Styrelsen ansåg detriktigt att man verkade för en förändring i lagstiftningen. Avslutningsviskonstaterade styrelsen att frågan var komplicerad och förutsatte utredning. SoU 1971: 26 8 Pä hemställan av andra lagutskottet föranleddemotionerna inte nå gon åtgärd. Utskottet anförde i huvudsakföljande. Utskottet har full förståelse för den syn somligger bakom motionerna nämligen att förhållandena i arbetslivet iförekommande fall måste anpassas tUl den äldre arbetskraftens särskilda behov.I det sammanhanget är semestern en faktor som bör beaktas tillsammans medandra. Närdet gäller frågan om man genom lagstiftning bör utvidga semesterförmånen påsätt motionärema föreslår har utskottet samma inställning som flertaletremissinstanser. Utskottet är alltså inte berett att förorda lagstiftning utanhänvisar till att det bör ankomma på arbetsmarknadens parter att behandlafrågan. Utskottet avstyrker således motionsyrkandet. Reglerbeträffande deltids- och korttidsanställda Då den första semesterlagen tUlkom är 1938 byggdelagstiftningen bl. a. på att arbetstagaren skulle vara fast knuten till enarbetsgivare för att rätt tUl semester skulle föreligga. Det fordradesfortlöpande anställning hos samme arbetsgivare för attsemesterrätt skulle föreligga. Semester utgick med för varjekalendermånad under vUken arbete utförts under minst . Underåren efter tillkomsten av den första semesterlagen riktades från olika hällkritik mot lagens regler. Krav framställdes främst i syfte att göra dekorttidsanställda delaktiga i semesterförmånen. Är 1942 tiUsattes en kommittévars arbete sedermera kom att ligga till grund semesterlag. Dennalagstiftning, som byggde på samma principer som den tidigare, innebarbetydande förbättringar för arbetstagarna. De korttidsanställdas ställningförbättrades pä det sättet att kravet pä viss tids sammanhängande anställningslopades. För uppkomst av rätt till semester krävdes endast att arbetstagarenför arbetsgivarens räkning utfört arbete under minst under enkalendermånad. semesterkommitté ifrågasatte om det inte i och för sigvore mest rättvist och rationellt med ett semestersystem som, så långt teknisktvar möjligt, medgav arbetstagarna rätt att för semester tillgodoräkna allarbetad tid. Ett sådant system är semesterkassan, som innebär att arbetsgivarenför varje tidsenhet utfört arbete inlevererar ett belopp. Vederbörandearbetstagare får sedan i samband med ledighet lyfta det belopp som motsvararvad han har inarbetat. Semesterkassor har upprättats av olika förbund inombyggnadsfacket. Kommittén förkastade tanken på att lagstiftningen skulle byggapä ett semesterkassesystem. De fördelar ett sådant system skulle medföra för dekorttidsanställda ansågs inte stå i rimligt förhällande till de administrativabesvär som skulle uppkomma. och 1960-taletsförsta år uttalades från skilda håll önskemål om ändring SoU1971: 26 9 a. aktualiserades frågan om införande av en fjärdesemestervecka. Vidare ifrågasattes om inte antalet arbetsdagar som fordradesför intjänande av en semesterdag borde sänkas med hänsyn till attarbetstidsförkortningen lett tUl att femdagars arbetsvecka mer allmänt kommit itillämpning. I samband med dessa propåer aktualiserades åter frågan om dekorttidsanställdas semesterförmåner. Frågan om kvalifikationstiden och dekorttidsanställdas förmåner behandlades av . Riksdagenuttalade sig dä för en översyn av bestämmelserna (2LU 1960: 25). Sammaår som begärde översyn av bestämmelserna tillsattes den kommitté somutförde förarbetet tUl den gällande lagstiftningen av är 1963. Kommitténföreslog införande av fyra veckors semester och i samband därmed jämkning avkvalifikationsreglerna för intjänande av semesterdagar. Femton arbetade dagarunder en månad skulle berättiga tUl tvä dagars semester och under en månad skulle kvalificera till en dags semester. Kommitténbehandlade särskilt de korttidsanställdas semesterproblem. Kommittén avvisadetanken på att lösa detta problem genom inrättande av en central semesterkassa,eftersom det skulle medföra påtagliga praktiska problem, vilket erfarenheternafrän och visat. Kommittén hänvisade i stället till ättadagarsregeln,som skulle medföra att en stor del av de korttids- och deltidsanstäUda somtidigare ej fått semesterförmåner skulle bli berättigade därtill. Vidareinnebar en nyinförd procentlöne-beräkning vissa fördelar för dekorttidsanställda. Semesterlönen för timavlönade skulle nämligen beräknas pålönen under hela anställningen, alltså i vissa fall även för lön som utgivitsför månad då vederbörande ej kvalificerat sig för semester. En förutsättningskuUe dock vara att vederbörande minst en månad under anställningenkvalificerat sig för semester. För okontrollerade arbetstagare gällde före 1963års lagstiftning att de skulle utföra ett visst arbetskvantum varje kvartal avkvalifikationsåret för att bli berättigade till semester. Genom den nya lagen borttogsdenna kvalifikationsregel och semesterlönen gjordes enbart beroende av utgivenlön. Vid1969 års riksdag väcktes motioner som syftade till en förbättring av dedeltidsanställdas sociala förmåner. Det yrkades bl. a. att semesterlagenskulle ändras så att även enstaka arbetsdagar kom att grunda rätt tiU semester.Semesterrätten borde stå i "direkt proportion till den arbetade tiden.Andra lagutskottet behandlade motionerna i sitt av godkändautlåtande : 84. Semesterlagstiftningens syfte är att beredaarbetstagarna möjlighet till vila och rekreation. Mot denna bakgrund skaU manse lagfens konstruktion att vissa dagars arbete medför rätt till vissa dagarsbetald ledighet. Systemet innebär att man har en nedre gräns, , somkvalifikation till en semesterdag. En sådan gräns för automatiskt med sigvissa SoU 1971: 26 10 tröskeleffekter.Anställda med kortare anställningstid hos en arbetsgivare än harinte någon i lag reglerad semesterrätt. Alltsedan semesterlagstiftningenstillkomst har de deltids- och korttidsanställdas se-mesterfräga varit föremålför uppmärksamhet. Deras ställning har successivt förbättrats i och med attkravet på viss tids anställning efter hand sänkts. En avgörande förbättring var1963 års lagstiftning som innebar att kvalifikationsgränsen sänktes från 16till . Även pä annat sätt förbättrades de korttidsanställdasställning vid det tUlfället. Utskottetär inte främmande för att det åtminstone för vissa korttids-ochdeltidsanställda arbetstagare kan vara befogat med bättre semesterförmåner änlagen direkt föreskriver. I det hänseendet vill utskottet emellertid peka påatt de anställda genom avtal kan tUlförsäkra sig semesterförmåner utöverlagens minimiregler eller kompensation i form av förhöjd lön. Sådana avtalförekommer också på olika områden. Frågan om de deltids- och korttidsanställdassemesterförmåner bör också ses i ett vidare perspektiv innefattande skildaproblem i fråga om dessa gruppers anställningsvillkor och sociala förmåner.Detta är främst en fråga för arbetsmarknadens parter. Det finns anledning antaatt parterna pä arbetsmarknaden har sin uppmärksamhet riktad pä frågorna ochatt dessa kan väntas bli aktualiserade inom en tämligen snar framtid. Viden samlad bedömning av den i motionerna upptagna frågan har utskottet kommittUl den uppfattningen att det inte framkommit tillräckliga skäl för att i dagbegära en sådan ändring i semesterlagen som yrkats i motionerna. Utskottetavstyrker därför motionerna i denna del. I motioner tiU riksdag framställdes ettyrkande av väsentligen samma innebörd som det vid riksdag behandlademotionsyrkandet.