bet · FU01JuU26 · 1971-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1971 JuU 1971: 26 Justitieutskottetsbetänkande i anledning av Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag omstraff för trafikbrott som begåtts utomlands, m. m. Genom en dagtecknad proposition,1971: 114, har Kungl. Maj:t, under åberopande av utdrag av statsrådsprotokolletöver justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslagit att dels antaga vidpropositionen fogade förslag till 1) lag om straff för trafikbrott som begåttsutomlands, 2) lag om ändring i , delsgodkänna den i avslutade europeiska konventionenom straff för vägtrafikbrott med förbehåll mot art. 6 och del III samt medförklaring enligt artiklarna 15.4, 19.2 och 27.2. I propositionen föreslås en särskUd lag om straffför trafikbrott som har begåtts utomlands. Den är föranledd av en inomEuroparådet utarbetad konvention om straff för vägtrafikbrott. I propositionenförordas även att tillträder konventionen med vissa förbehåll. Lagförslagetinnebär att tillämpningsområdet för vissa straffbestämmelser i svensktrafikrätt utvidgas att omfatta också förseelser som har begåtts utom Sverige.Sålunda föreslås lagen om straff för vissa trafikbrott bli generellttillämplig på utomlands begångna gärningar. Vidare skall straffbestämmelsernaför överträdelse av föreskrifter i vissa andra trafikförfattningar, bl. a.vägtrafikförordningen, kunna tUlämpas också vid överträdelser utomlands avföreskrift som gäller pä gärningsorten och har sin motsvarighet i de svenskatrafikförfattningarna. Slutligen skall man i kunna straffa den som iannat nordiskt land har överträtt vissa där gällande föreskrifter som saknarmotsvarighet i svenska trafikförfattningar. Efter överenskommelse medutomnordisk stat skall Kungl. Maj:t kunna förordna att sistnämnda bestämmelserskall gälla även gärning som har begåtts i den staten. En fömtsättning för attansvar skall kunna ådömas enligt den föreslagna lagen är dock att gärningen varstraffbar också på gämingsorten. Ipropositionen föreslås vidare att kravet i på särskildåtalsprövning i fråga om brott som har begåtts utomlands skall upphöra attgälla gärning som har förövats i . Slutligenföreslås att regler om preskription ändras så att bl. a.preskriptionstiderna för ådömt straff i vissa fall förkortas. Av propositionen återges i detföljande endast lagförslagen och vad föredragande departementschefen anfört isin allmänna motivering vid lagrådsremissen. Beträffande innehållet i övrigtfår utskottet hänvisa till propositionen. De vid propositionen fogade lagförslagen är av följandelydelse. Lag om straff för trafikbrott som begåtts utomlands Härigenom förordnas som följer. 1 § Lagen (1951: 649) om straff förvissa trafikbrott gäller även i fråga om gärning som begåtts utomlands. 2 § Bestämmelse om straff föröverträdelse av 1. sådanföreskrift i lagen (1929: 77) om trafikförsäkring å motorfordon som avserförbud mot brukande av motorfordon utan föreskriven försäkring, 2. föreskrift ivägtrafikförordningen (1951: 648) eller med stöd av förordningen meddeladföreskrift eller 3. föreskrift iförordningen (1960: 134) om mopeder tillämpas även i fråga om gärning varigenom någonutomlands överträtt motsvarande föreskrift som gällde på gärningsorten. 3 § TUl böter högst femhundra kronor dömes, om ansvar ejkan föl ja enligt 1 eller 2 §, den som i , , eller överträder där gällande föreskrift angående 1. förbud motframförande av motorfordon utan föreskriven trafikförsäkring, 2. skyldighet attfölja polismans anvisningar i trafiken, 3. fordonshastighet, 4. fordons platspå vägen under färd, fordons färdriktning, möte med eller omkörning av annat fordon,ändring av färdriktning eller passerande av järnvägskorsning, 5. förkörsrätt, 6. skyldighet attbereda fri väg för utryckningsfordon, 7. skyldighet attfölja anvisning som ges genom vägmärke, signal eller körbanemarkering, 8. förbud motparkering ellei: stannande av fordon, 9. förbud motanvändning av fordon eller särskild fordonstyp på vissa vägar, 10. säkerhetsanordningarför fordon eller last, 11. märkning avfordon eller last, 12. fordonsbelysningoch dess användning, 13. fordons lasteUer lastförmåga eller 14. fordonsregistrering, registreringsskyltar eller nationalitetsbeteckning. 4 § I den mån det påkallas för uppfyllande av Sverigesförpliktelser enligt avtal med annan främmande stat än som anges i 3 §, kan Konung- en förordna att nämnda paragraf skall äga tiUämpning ifråga om gärning som begås i den staten. 5 § TUl ansvar för gärning som avses i denna lag får ejdömas, om gärningen var fri från ansvar enligt lag som gällde på gärningsorten. Denna lag träder i kraft den dag Konungen bestämmer. Lag om ändring i Härigenom förordnas i fråga om , dels att 35kap. 5 § skall upphöra att gälla, dels att 2 kap; 5 § samt 35 kap. 6och 8 §§ skall ha nedan angivna lydelse. Föreslagen lydelse 2 KAP. 5 § Åtal för brott, som inom riket begåtts å utiändskt fartyg eller luftfartygav utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen å fartyget ellereljest medföljde detsamma mot sådan utlänning eller mot utländskt intresse, måej väckas utan att förordnande därom meddelas av Konungen eller den Konungenbemyndigat därtill. Åtal för brott, som förövats utom riket, må väckas aUenastefter förordnande som i första stycket sägs. Utan dylikt förordnande må dockåtal väckas, om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg eller itjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen å sådantfartyg eller av krigsman å område där avdelning av krigsmakten befann sigeller ock av svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svensktintresse. Åtal för brott, som förövats utom riket, må väckasallenast efter förordnande som i första stycket sägs. Utan dylikt förordnandemå dock åtal väckas, om brottet förövats 1. å svensktfartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon somtillhörde besättningen å sådant fartyg, 2. av krigsman åområde där avdelning av krigsmakten befann sig, 3. iDanmark, , eller eller å fartyg eller luftfartyg i reguljärtrafik mellan orter belägna i eller någon av nämnda stater, eller 4. av svensk,dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt intresse. Föreslagenlydelse 35 KAP. Iintet fall må påföljd ådömas eller, om å brottet icke kanfölja fängelse , förflutit från dag som i 4 § sägs. Iintet fall må påföljd ådömas sedan från dag som i 4 § sägs har förflutit 1. , om å brottet ej kan följa svårare straff änböter och tid för ådömande av påföljd för brottet bestämmes enligt 1 § 1, 2. , om i annat fall än i 1 sägs å brottet ejkan följa fängelse , 3. i övriga fall. Ådömtfängelse bortfaller, om domen ej börjat verkställas innan tid som nedan sägsförflutit från det domen vann laga kraft: 1. , om fängelse än sex månaderådömts, 2. , om fängelse eller på längretid men icke ådömts, 3. , om fängelse än menicke ådömts. Ådömtfängelse bortfaller, om domen ej börjat verkställas innan tid som nedan sägsförflutit från det domen vann laga kraft: 1. , om fängelse ej ådömts, 2. , om fängelse än menicke ådömts, 3. , om fängelse än menicke ådömts. 4. , om fängelse på 'iss tid över åtta årådömts, 5. , om fängelse på livstid ådömts. Denna lag träder i kraft, såvitt avser 2 kap. 5 §den dag Konungen bestämmer och i övrigt . Vid lagrådsremissen anförde föredragandedepartementschefen, statsrådet , bl. a. följande. JuU1971: 26 5 Den internationella vägtrafiken har i våra dagaransenlig omfattning. I aUt högre grad utnyttjas vägnätet för godstransportermellan länderna och i ökande utsträcknmg används bil för semesterresorutomlands. Denna utveckling har lett till att en inte obetydlig del avvägtrafikanterna i olika länder utgörs av personer som vistas tillfälligt ilandet. Det stigande antalet utländska trafikanter har i åtskilliga stateraktualiserat frågan humvida de möjligheter som finns att ingripa medrättsliga medel, när sådan trafikant gör sig skyldig till trafikförseelse i detland han besöker, är tUlräckliga. Äveni har vi ett avsevärt antal trafikanter som är på tillfälligt besökhär. Dessa är givetvis till största delen utländska medborgare men det kanockså vara fråga om svenska medborgare med hemvist utomlands. För enkelhetensskull benämns i förevarande avsnitt varje sådan vägtrafikant som är på endasttillfälligt besök i för utländsk trafikant eller utlänning. Omen utländsk trafikant gör sig skyldig tUl trafikbrott i , försöker man iallmänhet lagfora honom medan han finns kvar i landet. För det stora flertalettrafikförseelser är straffet endast böter. I sådana fall använder man ommöjligt strafföreläggande eUer föreläggande om ordningsbot (48 kap. RB) eller,vid parkeringsförseelse, anmaning att betala parkeringsbot (lagen (1960: 683)om parkeringsbot). Om dessa summariska förfaranden inte kan användas, försökerman slutföra brottsutredningen snabbt och delge den misstänkte stämning innanhan lämnar landet. Saken kan då i många fall avgöras i rättegång utan hin derav hans frånvaro (46 kap. 15 § RB). Inte sällan är emeUertid utredningen itrafikmål tidskrävande. Det kan då av olika skäl vara svårt för den misstänkteatt stanna kvar i landet till dess utredningen är slutförd. I vissa falluppmanas han att ställa ombud för sig, som kan ta emot stämning och svara isaken för hans räkning. En annan möjlighet är att delge stämning i hanshemland. Denu redovisade sätten för lagföring här i landet fömtsätter i stor utsträckningutiänningens frivUhga medverkan. OlUca tvångsåtgärder kan också vidtas för atthålla honom kvar i landet för lagföring och straff. En misstänkt person kan iprincip häktas för varje slag av brott, om han saknar hemvist i och detskäligen kan befaras att han undandrar sig lagföring eller straff genom attlämna landet (24 kap. 2 § RB). Vid ringare brott, till vilka den stora mängdentrafikförseelser kan räknas, är emellertid häktning en alltför ingripandeåtgärd och kommer därför inte i fråga. I sådana fall kan i stället meddelas reseförbud(25 JuU 1971: 26 6 kap.1 § RB). Reseförbudet kan förenas med föreskrift för utlänningen att lämna utsitt pass eller med andra föreskrifter som syftar till att hindra honom attlämna landet. Reseförbud tillgrips emellertid inte i alla fall då det formelltskulle vara möjligt. Kan brottet inte föranleda svårare straff än böter ochskulle det bereda den misstänkte utlänningen allvarlig olägenhet att stannakvar i landet i avvaktan på rättegång, brukar reseförbud inte meddelas. Omen utlänning som tillfälligt vistas i döms till frihetsstraff här ilandet, torde han i allmänhet vara häktad eller ha reseförbud och i sådant faUkan straffet verkstäUas utan praktisk svårighet. I fall då lagföring här ilandet resulterar i bötesstraff, som är den vanligaste påföljden förtrafikbrott, är det ofta svårt eller omöjligt att verkställa straffet omböterna inte betalas frivilligt. Om det kan antas att utlänningen kommer attdömas tUl böter, kan verkställigheten visserligen i princip säkerställas genomatt egendom tas i förvar för kvarstad (26 kap. RB). Man tar dock inte i förvarsådan egendom som en utiändsk lagöverträdare har svårt att avvara, såsom fordonsom han färdas med eller hans reskassa. I första hand anmodas utlänningen attfrivUligt deponera pengar till det belopp som kan komma att utdömas. Straffverkställighetkan i allmänhet inte ske i gärningsmannens hemland. Inom är det dockmöjligt att verkställa dom på fängelse eller böter i annat land än domslandetenligt särskild lagstiftning som är enhetlig för de nordiska länderna (iSverige lagen (1963: 193) om samarbete med , , och Norgeangående verkställighet av straff m. m.). Denna lag medger verkställighet iannat nordiskt land också av godkänt strafföreläggande och föreläggande omordning:..-bot. fall då lagföring inte kan genomföras här i landet kan svensk åklagareförsöka få målet överflyttat till gärningsmannens hemland för åtal där. Dettaförfarande är inte reglerat i lag. Möjligheten att på detta sätt få tUl ståndlagföring i henUandet utnyttjas ofta inom . De nordiskaåklagarmyndigheterna skriftväxlar då direkt med varandra. Överflyttning av åtaltill land utanför förekommer men sker inte i någon större utsträckning.Framställning om åtal görs i sådana fall på diplomatisk väg. Möjligheternaatt få till stånd lagföring för trafikbrott i annat land än gärningslandet ärf. n. starkt begränsade på grund av att trafikstraff-rättsliga bestämmelser i allmänhetinte anses tillämpliga på förseelser som har begåtts utanför det egna landetsgränser. Det är dessutom en allmänt vedertagen princip i flertalet ländersrättssystem att utländsk straffrätt inte tillämpas. Hemlandet och dettagäller även måste därför i stor utsträckning vägra att övertatrafikmål från gärningslandet. De svårigheter som jag nuhar pekat på för del har sin mot- svårighet i andra länder. Det har därför visat sig finnasintresse för att genom internationellt samarbete öka möjhgheterna att effektivtoch smidigt beivra trafikbrott som har begåtts av trafikant vid tillfälligvistelse utanför hemlandet. För att underlätta sådant samarbete mellan deeuropeiska länderna har inom utarbetats en konvention om straff förvägtrafikbrott. Konventionen öppnades för undertecknande . I konventionen ges regler om lagföring för trafikbrott ochverkställighet av dom beträffande sådant brott i fall då gärningsmannen harsitt hemvist i annan konventionsstat (hemviststaten) än den stat där brottethar begåtts. Hemviststaten förpliktas att på begäran av den konventionsstatdär trafikbrottet har begåtts (gärningsstaten) pröva frågan om lagföring förbrottet eller att på begäran av gärningsstaten verkställa dom som har meddelatsi den staten. Konventionen är tillämplig på "vägtrafikbrott".I art. 24 i konventionen definieras vägtrafikbrott som varje brott vUket ärupptaget i en särskild förteckning, intagen i bUaga I tUl konventionen. Ipunkterna 13 i förteckningen upptas brotten vållande till annans död ellertill kroppsskada i samband med vägtrafik, smitning från trafikolycksplats,framförande av fordon under påverkan av alkohol eller narkotika eller andraämnen med liknande verkningar samt framförande av fordon i svårttrötthetstillstånd. I punkterna 47 uppräknas sådana trafikförseelser somframförande av motorfordon utan trafikförsäkring, underlåtenhet att följapolismans anvisningar i trafiken samt överträdelse av bestämmelser om fordonshastighet, dess plats på vägen, färdriktning, möte, omkörning eller parkering,om fordonsbelysning, registrering och körkortsinnehav. I art. 2 slås fast att framställning om lagföring ellerverkställighet av straff för vägtrafikbrott inte får göras med mindre ängärningen är straffbar enligt både gärningsstatens och hemviststatenslagstiftning. Dubbel straffbarhet krävs sålunda för konventionens tillämpning.Häri torde ligga också att brottet inte får vara preskriberat enligt någotderalandets lag. I art. 2 föreskrivs vidare att hemviststatens egen lagskall tillämpas, när den staten har övertagit lagföring eUer verkställighet.Konventionen förutsätter sålunda i första hand att hemviststatens egentrafikstraffrätt har sådant innehåll att den kan tillämpas på brott som begåsutomlands. Men konventionen förpliktar därjämte hemviststaten att i vissa falllägga de trafikregler som gäller på gärningsorten till grund för denstraffrättsliga bedömningen. Bestämmelsen är i denna del begränsad till vissaav de trafikbrott som finns uppräknade i förteckningen över vägtrafikbrott ibilaga I. Med "trafikregler" i konventionens mening förstås nämligenenligt art. 24 bestämmelser som reglerar ämne som avses i någon av punkterna47 i förteckningen. JuU 1971: 26 8 nebäratt konventionen gör skillnad mellan två typer av trafikbrott. För detrafikbrott som anges i punkterna 13 i bilaga I skall hemviststaten helt ochhållet tillämpa sin egen lagstiftning. För övriga trafikbrott som nämns ibilagan skall hemviststaten använda den objektiva gärningsbeskrivningen i denutländska trafikregeln men i andra avseenden tiUämpa sin egen straff- ochprocesslagstiftning, såsom i fråga om subjektiva omständigheter och val avpåföljd. Principen att gärningen skall bedömas med utgångspunkt frångärningslandets föreskrifter har sålunda inte upprätthållits för samtligavägtrafikbrott som omfattas av konventionen. Att bestämmelsema om straff försådana trafikbrott som anges under punkterna 13 (vållande tUl annans död isamband med vägtrafik, trafiknykterhetsbrott m. har undantagits beror påatt de inte ansetts ha samma tekniska karaktär som övriga trafikföreskrifterutan vara grundade på principiella kriminalpolitiska värderingar. Det hardärför föreskrivits att konventionsstaterna i dessa fall skall tillämpa sinegen straffrätt i full utsträckning. Art.37 i konventionen innehåller särskilda bestämmelser om konventionsstaternasförpliktelser vid lagföring i hemviststaten. Hemviststaten förpliktas att taemot framställning om lagföring och att granska framställningen (art. 3 och 4).Vid granskningen kan helt diskretionärt prövas vUka åtgärder framställnmgenskall föranleda. Av art. 26 framgår att konventionen inte avser att inskränkaden rätt en stat kan ha på grund av sina straffrättsliga jurisdiktionsregleratt utan särskild begäran beivra trafikbrott som har begåtts utomlands. Närframställning om lagföring har gjorts, får gärningsstaten inte längre vidtaåtgärder mot gärningsmannen för att beivra brottet. Gärningsstaten fåremellertid tillbaka sin behörighet i detta hänseende, om hemviststaten intevidtar någon åtgärd i konventionens mening eller om gärningsstaten återkallarfraraställningen på vissa grunder (art. 5). Blandbestämmelserna om lagföring i hemviststaten finns också regler omåtalspreskription (art. 6). Sådan preskription avbryts i gärningsstaten dendag framställning om lagföring avges. I hemviststaten börjar preskriptionstideninte löpa förrän framställningen har tagits emot. Konventionsstat kanförbehåUa sig rätten att inte godta art. 6 eller att godta den endast i vissdel (bUaga II punkt 1 b). 813 i konventionen ges bestämmelser om verkställighet i hemviststaten.Konventionen ålägger hemviststaten att på begäran verk-stäUa dom elleradministrativt beslut som har meddelats i gärningsstaten. I vissa fall äröverflyttning av verkställighet utesluten enligt konventionen, t. ex. omgärningsmaanen redan har dömts slutgUtigt i hemviststaten för samma gärning.Hemviststaten kan vägra verkställighet i vissa andra fall, bl. a. omhemviststaten beträffande samma gärning redan har beslutat att lagföring inteskall ske eller om gärningen är föremål för domstols prövning i den staten(art. 9). När dom som har med- JuU1971: 26 9 delatsi annan konventionsstat skall verkställas i hemviststaten, har denna stat iprincip rätt att tillämpa sin egen lagstiftning (art. 8). Har annan påföljd änböter ådömts, kan påföljden bytas ut mot påföljd som skulle ha ådömts ihemviststaten för motsvarande brott. Den nya påföljden skall dock tUl sin artmotsvara den tidigare ådömda så nära som möjligt. Konventionen föreskriver ocksåatt maximistraffet i hemvistlandets lag inte får överskridas och att påföljdeninte får göras strängare än den som har bestämts i gärningsstaten. Vidverkställighet av böter får hemviststaten inte ta ut högre belopp än som kanådömas för motsvarande brott i den staten (art. 10 och 11). Genom att begäraverkställighet i hemviststaten förlorar gärningsstaten sin rätt att själv verkställaifrågavarande dom. Gärningsstaten blir på nytt behörig, när hemviststatenmeddelar att den vägrar verkstäUighet eller att den inte kan fullgöraverkställigheten (art. 13). Ikonventionens bilaga II punkt 1 (a) ges konventionsstat möjlighet att görareservation mot den del av konventionen som gäller verkställighet ihemviststaten. Konventionsstat kan sålunda förbehålla sig att över huvud tagetinte godta innehållet i denna del eller att godta det endast beträffande vissaslag av påföljder eller verkställighetsåtgärder. Konventioneninnehåller också föreskrifter av formell art rörande förfarandet vidframställning eller mottagande av begäran om lagföring eller verkställighet,rättshjälp, översättning, rättegångskostnader m.m. (art. 1423). Jag återkommerlängre fram tiU dessa föreskrifter. Dekonventionsstater som vanligen baserar sina inbördes förhållanden på enhetliglagstiftning eller särskilda ömsesidiga avtal har enligt art. 27 i konventionenmöjlighet att reglera sina inbördes förbindelser på sådant sätt även i frågorinom konventionens tillämpningsområde. Konventionen tillåter sålunda att dessastater kommer överens om att inte tillämpa konventionen på förhållandet dememellan. ' generalsekreterare skall imderrättas om sådanöverenskommelse. Trafikbrottskonventionenär öppen för undertecknande av medlemsstater. Den skaUratificeras eller godkännas och träder i kraft efter det att denhar ratificerats eller godkänts av tre stater. I samband med undertecknandeeller ratifikation kan förbehåll göras i de avseenden som nämnts iredogörelsen för art. 6 om preskription och för art. 813 om verkställighet ihemviststaten. Somjag inledningsvis har anfört kar konventionen hittUls undertecknats av 11medlemsstater, däribland . Den har ännu inte ratificerats av andrastater än Cypem och . Konventionen har således inte trätt i kraft. InomNorden har man varit angelägen att få tUl stånd en enhetligtrafiklagstiftning. Den tekniska sidan av lagstiftningen, dvs. trafikregler,regler om vägmärken o. dyl., behandlas i nordiska vägtrafikkommittén, i vUkeningår representanter för , , Nor- JuU1971: 26 10 Kommittén har avgett betänkandet (NU 1970: 10)Vägtrafikregler, reviderat förslag. I förslaget har kommittén bl. a. beaktatinnehållet i de internationella konventioner om vägtrafik och om vägmärken ochsignaler som lades fram för undertecknande i . Kommitténfortsätter sitt arbete. Ävenfrågan om att beivra utomlands begångna trafikbrott har en längre tiddiskuterats på nordiskt plan. Överläggningar har förts mellan företrädare förberörda departement och ministerier i , , och isyfte att harmonisera lagstiftningen på detta område med beaktande av de kravsom ställs i den europeiska konventionen om straff för vägtrafikbrott. Vidöverläggningarna enades man om att de nordiska länderna bör tillträdakonventionen. Man var också enig om att de nordiska länderna bör reglera sinainbördes förhållanden med stöd av enhetlig lagstiftning och inte på grundval avkonventionen. Även möjligheterna att göra förbehåll mot konventionendiskuterades. Man var överens om att de nordiska länderna bör begagnamöjligheten att göra förbehåll mot den del av konventionen som gäUerverkställighet av dom i hemviststaten samt mot preskriptionsregeln i art. 6. Manhar i antagit lagstiftning som ansluter till den överenskommelse somträffades vid de nordiska överläggningarna och är där beredd att ratificerakonventionen. Även i finns lagstiftning som gör en ratifikation avkonventionen möjlig. Efteravslutandet av de nordiska överläggningarna upprättades inomjustitiedepartementet en promemoria (Ds Ju 1970: 28) ang.beivrande av trafikbrott som begåtts utom riket m. m. I promemorian förordasatt tUlträder trafikbrottskonventionen men därvid gör förbehåll ienlighet med vad de delegerade vid de nordiska överläggningarna förordat. Ipromemorian läggs också fram förslag till lagstiftning med anledning avSveriges tUlträde till konventionen. Vidremissbehandlingen av promemorian mötte förslaget att skall tillträdakonventionen inte någon erinran. Vissa remissinstanser framförde däremotkritik mot förslaget i vad avsåg förbehåll beträffande konventionensverkställighetsdel. De framhöll att trafikförseelser i första hand börbestraffas i gärningslandet och om möjligt med användande av ett summairisktförfarande i stil med det svenska ordningsbotssystemet. De ansåg dock, att ettsådant förfarande inte kan bli effektivt, om inte den påföljd som ådöms kanverkställas i hemlandet. Dessa remissinstanser fann det därför angeläget attfrågan om verkställighet av utländska domar i trafikmål löses. Några avdem förordade därför att tillträder konventionen även i den del somavser verkställighetsåtgärder.