bet · FU01SoU40 · 1971-12-31 00:00:00 — Socialutskottetsbetänkande nr 1971 SoU 1971: 40 Socialutskottetsbetänkande i anledning av motioner om smärtlindring vid förlossning. 1) I motionen 1971: 72 av herrar i (c) och i Öskevik (c) yrkas att i skrivelse till Kungl. Maj:tanhåller om åtgärder för att fä tiU stånd forskning om smärtlindring vid förlossning. 2) I motionen 1971: 362 av m.fl. (m)yrkas att i skrivelse till Kungl. Maj:t anhåller om attsocialstyrelsen får i uppdrag att framlägga förslag till åtgärder föratt utrusta minst en förlossningsavdelning i varje län med personal ochutrustning för smärtfri förlossning. 3) I motionen 1971: 736 av i (c) ochfru () yrkas att i skrivelse tiU Kungl. omåtgärder för att få tUl stånd klinisk och experimenteU forskning omsmärtlindring vid förlossning omåtgärder för att inrätta specialavdelningar för förlossningsanestesi samt om åtgärder för utbUdandeav anestesiologer. 4) Imotionen 1971: 790 av m. fl. (s) yrkas att i skrivelse till Kungl. Maj:t som sin mening uttalar att i den reguljära barnmorskeutbUdningen skall ingå jämväl utbUdning i paracervical be dövningsteknik samt i övrigt hänvisar till vad som i motionen anförs. I äger numera ca 110 000 förlossningar rumper år. Utvecklingen har lett tiU attanstaltsvården blivit den helt dominerande vårdformen vid barnsbörd och kommitatt tas i anspråk vid av aUa förlossningar. Enligt3 § sjukvårdslagen (1962: 242) åligger det landstingskommun och kommun som intetillhör landsting att ombesörja vård för barnsbörd. Sluten vård för bamsbördges antingen vid lasarett eUer vid förlossningshem. De senare är företrädesvisavsedda för mindre krävande SoU 1971: 40 2 vårdoch får vara försedda med högst tio vårdplatser. Förlossningshem kan varafristående eller anknutet tUl sjukstuga (jfr 6 § sjukvårdslagen). Ettfåtal lasarett för enbart förlossningsvård och gynekologisk sjukvård finns.Vid ingången av är 1971 fanns endast ett fristående förlossningshem. Övrigaförlossningshem var anordnade som särskilda avdelningar av sjukstugor. Vidingången av uppgick antalet vårdplatser för förlossningsvård till ca 3450 vårdplatser. Ca 2 600 vårdplatser fanns vid särskilda kvinnokliniker medläkare specialutbOdade i kvinnosjukdomar och förlossningar (gynekologi ochobstetrik). Ca 690 värdplatser fanns vid normallasarett, där vårdplatsernavanligen hänförts tUl den , och vid s. k. odelade lasarett.Ca 140 värdplatser fanns vid förlossningshem anknutna tUl sjukstugor. Vederbörandeöverläkare (vid lasarett eller lasarettsklinik), sjukstuguläkare eller läkarevid förlossningshem har enligt 16 § sjukvårdslagen att ansvara för sjukvårdensbehöriga och ändamålsenliga handhavande inom lasarettet, kliniken etc. Förförlossningsvården finns dessutom underordnade läkare, barnmorskor,sjuksköterskor, undersköterskor, bamsköterskor och sjukvårdsbiträden. Läkarefrån andra enheter vid sjukhuset, t. ex. anestesiologer (anestesiologi =vetenskapen om bedövningsmetodema) och barnläkare, medverkar i mån av tiUgångoch behov i förlossningsvärden. Enligt6 § reglementet (1955: 592) för barnmorskor omfattar barnmorskas verksamhethuvudsakligen värden av den friska havande kvinnan och den normalaförlossningen och barnsängen ävensom värden av det friska barnet under i regelde första efter förlossningen. Vid oregelbundenheter ellersjukdomstillstånd hos barnaföderska eller hennes barn får barnmorska biträda,förutom i nödfaU, endast efter läkares anvisning. Vidde flesta förlossningar ges förlossningshjälpen av barnmorskor. Härvid ingåräven åtgärder för smärtlindring. Läkaren har överinseende överförlossningsvården och ingriper personligen särskilt vid komplikationer. Utbildningenav läkare för förlossningsvård och av barnmorskor, m. m. I grundutbildningen för läkare meddelas särskildundervisning i anestesiologi inom ramen för kurserna i medicin och kirurgiunder det s. k. medicin-kirurgi-året. I en senare del av grundutbildningeningår utbildning i obstetrik och gynekologi. Ämnetanestesiologi är företrätt genom professurer vid universiteten i ochLund samt vid . Professurer i obstetrik och gynekologifinns vid universiteten i , , och samt vid karolinskainstitutet. Vid nämnda universitet samt karo- SoU 1971: 40 3 linskainstitutet finns även professurer i ämnet pediatrik (vetenskapen ombarnsjukdomarna), som behandlar bl. a. frågor som har anknytning tillförlossningsvården. Statsmakternafattade beslut om en ny ordning för läkares vidareutbildning (prop.1969: 35, SU 83). Grundtanken är att läkarnas vidareutbUdning skall inordnas iden allmänna sjukvårdsplaneringen och att .läkarnas vidareutbildning därvidskall utformas som led i en strävan efter balanserad expansion av sjukvårdensolika grenar. Läkarresurserna bör liksom övriga sjukvårdsresurser inriktas påatt tillgodose patienternas olika behov av sjukvård. Praktiskt taget alla nyaläkare förutsätts gä igenom vidareutbildning som sker genom tjänstgöring ioffentlig sjukvård. VidareutbUdningenskaU inledas med en allmän utbildningsperiod, kallad allmäntjänstgöring, om 21månader. Denfortsatta vidareutbildningen skall äga rum i form av antingen enspecialistutbildning i regel omfattande tjänstgöringar under sammanlagt 45 åreller en utbUdning till aUmänpraktiker . Härunder skall läkarenfölja viss systematisk undervisning. Medanledning av statsmakternas beslut om läkarnas vidareutbildning utfärdades nyabestämmelser om läkares specialistbehörighet. De är intagna i kungörelsen(1969: 422) med tillämpningsföreskrifter till lagen (1960: 408) om behörighetatt utöva läkaryrket. Gemensamt krav beträffande alla specialiteter är förutom legitimation som läkare allmäntjänstgöring som läkare . För specialistkompetens i gynekologi och obstetrik krävssedan tre års tjänstgöring vid kvinnoklinik (huvudutbildning) samt ett årstjänstgöring vid' kirurgisk tjänstgöring vidanestesiavdelning: (sidoutbildning). Beträffande specialiteten anestesiologikrävs . tjänstgöring vid anestesiavdelning (huvudutbildning) samt etthalvt års. tjänstgöring vid kirurgisk tjänstgöring vidmedicinsk klinik (sidoutbildning). Utbildning av barnmorskor sker inomen av linjerna för vidareutbildning av sjuksköterskor/sjukskötare, benämndvidareutbildning inom obstetrisk och gynekologisk vård (jfr prop. 1968: 66, SU108). Utbildningen omfattar , varav teori och 40 veckorklinisk och socialmedicinsk praktik. Undervisning om smärtlindring vidförlossning ingår enligt läroplanen för denna utbUdnings-linje i säväl denteoretiska som den praktiska utbUdningen. I den kliniska, praktiken påförlossningsavdelning () integreras undervisningen om metoder förobstetrisk analgesi (analgesi = smärtlindring) och anestesi med undervisningeni obstetrik och obstetrisk vård. Enligt läroplanen skall därvid särskiltbetonas vikten av kontinuerlig övervakning av den blivande modern underförlossningsarbetet och behov av smärtlindring. Försöksvis har avpraktikavsnittet inom anestesi- och intensiv- SoU 1971: 40 4 vårdförlagts tiU förlossningsavdelning, då undervisningen specieUt inriktas päobstetriska analgesimetoder. Utbildningenför barnmorskor enligt tidigare ordning var i stort sett densamma som nuvarandeutbildning. genomförde enundersökning, RUPRO 69, avseende sjukvårdshuvudmännens planer för utbyggnad avsjukvården tidsperioden 19681975.1 vad avser tjänster för specialistkompetentaläkare i obstetrik och gynekologi samt anestesiologi har antalet tjänsterberäknats öka från 364 respektive 331 är 1968 tiU 481 respektive 1975.Antalet tjänster för sjuksköterskor, vidareutbUdade i obstetrisk ochgynekologisk vård, har beräknats öka från 898 tUl 1 048. Bestämmelserom mödrahälsovården, m. m. Enligt ett av fastställtnormalreglemente för mödra- och barnhälsovården (Medicinalväsendetsförfattningssamling 1969: 39) skall varje landsting och stad utanför landstinginom sitt sjukvårdsområde tillhandahålla en organisation med huvudsaklig uppgiftatt genom hälsovårdande verksamhet i säväl fysiskt som psykiskt hänseendeförebygga uppkomsten av sjukdomar och insufficienstillstånd hos blivande ochnyblivna mödrar (mödrahälsovård) samt hos barn intiU skolåldern. Mödrahälsovårdenmeddelas vid lokala centraler, mödravårdscentraler, och omfattar dels förvårddvs. vården av kvinnan under havandeskapet, dels eftervård dvs. vården av dennyförlösta kvinnan ) och dels preventivmedelsrådgivning. Underförvården bör kvinnan, enligt normalreglementet, ges möjlighet att bereda sigför förlossningen genom att deltaga i särskilt anordnad mödraundervisning. Vidbehov ges kviiman råd och hjälp i personliga och sociala frågor samt eventueUanvisning om ytterUgare samhäUshjälp. Kvinnan skaU även ges råd och anvisningari fråga om lämpUg kost och livsföring under och efter graviditeten. SärskUduppmärksamhet bör därvid ägnas de unga och de ensamstående mödrarna. Vidmödravårdscentral skaU särskilda läkarmottagningar anordnas, och i förvärden avvarje kvinna bör normalt ingå minst tre läkarbesök. Barnmorskavid mödravårdscentral skall inhämta anamnes (uppgifter om tidigare sjukdomarm. hos de blivande mödrama, varvid genetiska uppgifter bör uppmärksammas.Hon har att utföra mtinmässiga provtagningar, undersökningar och behandlingarsamt även i övrigt medverka i vården. Det ankommer på barnmorskan att bedömabehovet av hembesök. I första hand bör förstföderskor och ensamstående blivandemödrar härvidlag komma i fråga. Finner barimiorska att avvUcelse från detnormala föreligger i havandeskapets förlopp eller att annat anmärkningsvärtförhållande är för handen, skall hon underrätta läkare SoU 1971: 40 5 vidcentralen härom och samråda med denne om patientens fortsatta vård. Barnmorskanleder mödraundervisningen och lämnar i övrigt råd och anvisningar i frågor somrör graviditeten och förlossningen. Hon skall samarbete med och vid behovhänvisa tUl vederbörliga samhällsorgan, som bedriver verksamhet av betydelseför den blivande eller nyblivna modern. Mödra-och barnhälsovården bör i erforderlig utsträckning samordnas med andra grenarinom öppen och sluten vård. Ett utbyte av medicinska data och andra uppgifterav betydelse för vården av den enskilde patienten bör ske mellanmödravårdscentralen och det sjukhus, där förlossningen är avsedd att äga rum. Icirkulär med råd och anvisningar angående mödraundervisning (MedicinalväsendetsförfattningssamUng 1969: 63) har meddelat råd ochanvisningar rörande utformningen av den mödraundervisning som anordnas jämliktnormalreglementet för mödra- och barnhälsovården. Enligtcirkuläret syftar mödraundervisningen till att genom information omgraviditeten, förlossningen och moderskapet från fysiologiska, psykologiska ochsociala synpunkter samt genom lämplig träning förbereda och underlättaförlossningen. Avsikten skall vara att hjälpa kvinnan till lugn och tiUförsiktdå hon föder sitt barn samt att nunska hennes smärtupplevelse, bl. a. genomatt hon bättre skaU kunna utnyttja tillförda analgesimedel. Det anges att fören pä så sätt väl förberedd kvinna finns anledning anta att förlossningenslängd och risken för komplikationer nedbringas. Pådetta sätt anges det vidare kan en förlossningsupplevelse bU mindrepåfrestande och gynnsamt påverka förhållandet mellan mor och barn och meUanföräldrarna inbördes och sålunda verka stärkande på familjelivets harmoniskautveckling. Mödraundervisningenskall vara tUlgänglig för aUa gravida kvinnor och fömtsätts vara specielltbetydelsefull för förstföderskor. Den teoretiskaundervisningen skall ge kunskap om: 1) graviditetens, förlossningens och barnsängstidensanatomi, fysiologi och psykologi (bl. a. smärtlindring), 2) hygieniska, mentalhygieniska ochnäringsfysiologiska åtgärder , 3) samhäUsresurser och sociala förmåner i anslutningtill barnsbörd. mödragymnastik som anordnas jämsides med den teoretiska undervisningenskall ingå konditionsbefrämjande övningar, rörelseträning för att minskabelastningsbesvär samt övningar i andningsteknik och avslappning. Så kalladeftergymnastik bör även ingå. Föratt den blivande modern skall få lära känna den omgivning där hon skall födasitt barn bör studiebesök på förlossningsavdelning ScU 1971: 40 6 anordnasmed möjligheter tiU kontakt med barnmorskor och annan personal på avdelningensamt demonstration av lokaler och sådan apparatur för smärtlindring sombarnaföderskan kan komma att använda på egen hand vid sin förlossning. Icirkuläret anges vidare bl. a. att mödraundervisningen bör bedrivas i grupp ochatt det är av stor betydelse att kurserna får en avspänd och informeUutformning med tUlfäUen tUl frågor och diskussioner. Metoderoch praxis beträffande smärtlindring vid förlossning Förlossningen innebär att livmodern sammandrar sigoch pressar ut fostret, moderkakan och fosterhinnorna. Under första delen avförlossningen åstadkommer livmodern sammandragningar så att Uvmoder-halsenöppnar sig (öppningsskiftet). Under den andra delen av förlossningen(utdrivningsskiftet) åstadkommer sammandragningarna tillsammans med kvinnanskrystningar att fostret passerar genom livmoderöppningen och slidan samt födsfram genom sUdmynningen. På gmnd av olika omständigheter, bl. a. tryck motomgivande vävnader och förändringar i blodtillförseln till livmodermuskeln, äroftast sammandragningarna förenade med smärta och kallas därför värkar.Smärtan är vanligen mest uttalad i slutet av öppningsskiftet samt strax föreoch vid barnets framfödande. Därvid kan vävnadsbristningar uppstå eller ocksåmåste sUdmynningen vidgas genom uppklippning. I bägge fallen måste vävnadernasys ihop, vilket gör ont utan smärtlindring. Systematisk förberedelse för förlossning för attminska fruktan och spänning och därigenom även smärta och allmän påfrestning ärutformad i en metod som benämnts »naturlig förlossning». Förlossningen underlättasäven genom en intränad avslappnings- och andningsteknik. Metoden används imodifierad form i och har sammankopplats med mödraundervisningen. Denlanserades av den engels.ke läkaren . Enannan systematisk förberedelse med mera omfattande avslappnings- och andningsövningarsker enligt den s. k. psykoprofylaktiska metoden, som börjat användas i vissutsträckning i . Suggestionsmetodersom hypnos och s, k, autogen träning praktiseras endast på ett fätal platser ilandet. Även dessa metoder kräver undervisning under graviditeten. De passarinte för alla kvinnor. Vidalla de nämnda metoderna kan undervisningen ges i grupp och det anges att desom en gemensam fördel har att kvinnan är vid medvetande under förlossningen. SoU 1971: 40 7 När det gäller smärtlindringsmetoder med analgetica(smärtstillande medel) kan man skilja mellan följande metoder. 1) Analgeticages i tablettform eller som injektion för bl. a. en mera aUmän avslappning. Detanalgeticum som mest används i är petidin - ett tiU sin verkanmorfinliknande preparat. Det anses inte böra ges om man väntar sig förlossninginom de närmaste . 2) Kvinnanfår gaser av bedövande art (iiUialationsnarkos- medel). Föratt erhålla smärtlindring under förlossning genom inhalation av narkosmedelanvänds i nästan uteslutande lustgas (i syrgas-blandning), även om mani slutskedet ibland övergår till mer snabb-verkande s. k. slutnarkos. Lustgaseninandas ur mask. Via lungorna och blodet förs gasen till hjärnan varssmärtcentrum påverkas. Gemensamtför metoderna under punkterna 1) och 2) anges vara att de inte ogynnsamtpåverkar ett normalt förlossningsarbete och att de i rätt dosering inteutsätter mor eller barn för några risker. Metoderna ger en god, i vissa fallfullt tillfredssfäUande smärtlindring. Metoderna kan i princip användas avbarnmorska; dock ej slutnarkos. Slutnarkosen ger smärtfrihet under den tidmedvetslösheten varar. 3) Vidslidöppningen ges lokalbedövning genom injektion eller spray av bedövningsmedel. användes vid slemhinnebristningar. Injektion eller spray av bedövningsmedel kan ges av barnmorska. Smärtfriheten blir lokalt begränsad. 4) Regionalanestesi läggs, dvs. genom inspmtning av ett bedövnings medel blockeras de nerver vilka leder smärtkänsUgheten från ett visst kroppsomräde tiU hjärnan. Regionalanestesi, som ger god smärtlindring eller total smärtfrihet, kan åstadkommas påflera olika sätt. Valet av metod beror pä i vilket stadium förlossningenbefinner sig och pä tillgäng tiU obstetrisk och anestesiologisk expertis. 1det följande anges metoderna paracervikalblockad (paracervix området runtlivmoderhalsen), epiduralanestesi (epidural = utanför hårda ryggmärgshinnan)och pudendusblockad (pudendus = nerv i bäckenbotten), vilka metoder omnämns imotionerna. Paracervikalblockad(PCB) sker genom att bedövningsmedlet sprutas via slidan in på ömse sidor omlivmoderhalsen. Smärtnerverna blockeras därvid i nedersta delen av livmodernoch kring livmoderhalsen. PCB ger god smärtlindring eller smärtfrihet underöppningsstadiet, men måste kompletteras t. ex. med pudendusblockad, när barnetföds fram. Varaktigheten av bedövningen varierar med bedövningsmedel men behandlingenbehöver ofta upprepas med en till två timmars intervaU. Rätt använd anses PCBmedföra endast tämligen små risker för sä- SoU 1971: 40 8 välmor som barn. Emellertid är det område, där bedövningsmedlet skall injiceras,mycket kärlrikt och de stora kärl som för blod tUl och från moderkakan ärbelägna i nervernas omedelbara närhet. Ödesdigra effekter kan drabba barneteller modern eUer bägge, om medlet av misstag sprutas in i kärlnätet. En annanmöjlighet tUl komplikation består i att barnets huvud kan ligga intillinjektionsplatsen. Det har förekommit att det lokala bedövningsmedlet sprutatsin i barnskallen och orsakat barnets död. Riskenför komplikation vid PCB gör att läkare med obstetrisk men helst också med vissanestesiologisk utbildning anses böra ansvara för bedövningen. Hans bedömningunderlättas av tillgång tiU apparatur för kontinuerlig övervakning avförlossningen. Dylik apparatur finns redan på de flesta obstetriska universitets-och regiorUdiruker men häller också på att anskaffas till andra obstetriskaspecialavdelningar. PCB-metoden har tiUämpats i stor utsträckning vidVästerviks lasarett. Epiduralanestesi() sker genom att bedövningsmedlet spmtas via en tunn plastkateter in iryggradskanalen men utanför ryggmärgens hårda hinna, varvid smärtförnimmelsernablockeras på sin väg upp mot hjärnan. Katetern sitter kvar under helaförlossningen och kan fyllas på vartefter. Denna metod anses kräva såväl insatsav anestesiolog som exakt obstetrisk diagnostik. Med kontinuerlig teknik ellermed lång-tidsverkande bedövningsmedel kan ge smärtfrihet under helaförlossningen. Låter man smärtfriheten omfatta även framfödandet, ökar antaletobstetriska ingrepp i form av vacuumextraktion eUer ex-traktion med tång eftersom kviimans krystförmåga minskar ju större område bedövningen omfattar. ISverige förekommer metoden vid bl. a. sjukhuset. Pudendusblockad(PNB) sker genom bedövning av den s. k. puden-dusnerven i bäckenbotten. PNB fårläggas av barnmorska och anges ge smärtfrihet, när bamet föds fram, samt tiUåtaförsörjning av mjukdelssår etc. PNB kan användas i praktiskt taget varjeförekommande fall, vilket inte anses möjUgt vad PCB och beträffar. Riskernaanses vara mycket små. Vid diskussion om smärtfri förlossning bmkar nämnaskejsarsnitt som en tänkbar metod. Kejsarsnitt görs i bara på vissaindikationer, t. ex. sjukdomstiUstånd hos mor eller bam, trång bäckenkanal eUerakuta situationer. Metoden anses inte helt riskfri för fostret. Extrahering (uttagning)av bamet måste nämligen ske efter det att moderafått narkos. Snabba tryckförändringar kan ibland påverka fostret. harsmärtlindring under normalförlossning i stort följt följande linjer. Vidförlossningen har stor vikt lagts vid att barnaföderskan får hjälp ochuppmuntran att genomföra den tidigare i samband med undervisningen inlärdaandnings- och avslapp-ningstekninken. Dessutom har man eftersträvatsmärtlindring genom tUlförande av främst lustgas-syrgas kombinerat medinjektion av smärt-stUlande medel av typ petidin. Under utdrivningsskedet harvanligen lustgas-syrgas- eller trikloretylentiUförsel skett kombinerat medutnyttjande av någon form av lokalbedövning (bl. a. pudendusblockad). Föreskrifter om smärtiindring vid förlossning har i ett cirkulärår 1969 givit råd och anvisningar rörande smärtlindring vid förlossning(1969: 69). I cirkuläret anför styrelsen med vissa redaktionellaförtydliganden bl. a. följande. De smärdindrande medlens verkningarpå modern är förhållandevis väl kända, medan däremot erfarenheterna av sådanamedels inverkan på barnet under och efter förlossnngen är jämförelsevis små. Sägott som samtliga läkemedel, som ges till barnaföderikan under förlossningenför att framkalla sedativ (lugnande), analgetisk (smärtlindrande) eller narkotisk(sömngivande) effekt, har förmåga att snabbt passera såväl placenta(moderkakan) som blod-liquo barriären (övergången mellan blod ochryggmärgsvätska). Övergången av farmaka frän moder till varierar såvälfrån fal! till fall som för samma individ under olika betingelser. Ännu saknasmöjlighet att med analgesimedel enbart påverka modern. En måttligläkemedelseffekt pä bannet synes emellertid sällan i och för sig orsaka gravarubbningar. Däremot kan läkemedelseffekten försämra tillståndet hos ett redanhotat . Prematura (alltför tidigt födda) barn och barn med inlrauterinhypoxi (syrebrist hos fostret) och åtföljande a:idos (lågt pH-värde) ärsärskilt käniliga for de preparat, som används för moderns analgesi. Hos överburnafoster minskas de intracellulära glykogen eserverna med ökad intrauterin ålder,vilket bl. a. leder tiU nedsatt tolerans vid hypoxitUlständ. Kvinnors upplevelse av förlossn'ngssniärta ärutomordentligt växlande beroende pä känslighet och »smärttröskel».Smärtupplevelsen varierar under förlossningens olika skeden men kan även beropä sinnesintryck, stämningsläge eller trötthetsgrad. Oro och ängslan förstärker smärtupplevelsen och kanförlänga förlossningen eller påverka dess förlopp i övrigt. Mödraförberedelseunder graviditeten (mödraundervisning, andnings- o.h avslappnirgsövningar) liksomuppmärksamt omhändertagande, stöd o.h uppmuntran under förlossningen har denstörsta betydelse för att minska behovet o.h öka effekten av smärdindrande medeloch kan sålunda verka normaliserande på förlossningens förlopp. Smärtan kan ha stor betydelse för upptäckt och behandlingav rubb- 1* 1971. SoU 1971: 40 10 ningari värkarbetet eller andra komplikationer under förlossningen. En för tidigtinsatt smärtUndring kan på gmnd av analgesimedlets smärt-tröskelhöjandeeffekt dölja för diagnosen viktiga smärtreaktioner. Ett flertal smärdindrandemedel har dock gynnsam inverkan på förlossningsförloppet, varförläkaren ofta har att välja mellan denna effekt och läkemedlets icke önskadebiverkningar. Fosterskador åstadkomna av obehandlade mbbningar iförlossningsarbetet är emeUertid oftast allvarligare än de skador, somförorsakas av analgesimedel. Med hänsyn tiU läkemedels biverkningar,smärtupplevelsens individuella karaktär samt förlossningsfysiologiska ochfostercirkulatoriska förhåUanden är det uppenbart, att någon enda metod ellernågot enda medel icke finnes, som i smärtlindrande syfte kan rekommenderas vidalla förlossningar. I detta sammanhang må nämnas att värdet av apparatur förvärk-registrering och fosterövervakning är väldokumenterat. Det är naturUgt att läkaren i varje enskilt fallmåste väga effekten av de metoder för smärtlindring som står tUl buds motanalgesimedlens icke önskade verkningar på moder och barn. Största möjligahänsyn måste tas tUl modems och barnets säkerhet. Smärflindringseffekten löperi stort sett paraUellt med riskerna vid användande av smärtlindrande medel. Idet följande finns omnämnt sådana metoder, som i allmänhet ger tiUfredsställandesmärtUndring och har en så stor säkerhet, att de i huvudsak kan administrerasav bammorskor på egen hand. Hämtöver finns metoder där det använda analgesimedletger större smärtlindring men där användningen av detta medel medför ökaderisker varför större medverkan av läkare fordras för att ledaförlossningsanalgesin. Hit hör den i hög grad uppmärksammadeparacervikala blockaden.