bet · FU01KU34 · 1971-12-31 00:00:00 — Eftersom det meddelas bortåt 10 000 återkallelsebeslut ärdet således endast en mycket ringa del av dessa ärenden (ca 1 o/p) som bringasunder dispensprövning. Mot bakgrund härav synes dispensfrekvensen knappastkunna sägas vara obetydlig; gavs sålunda dispens i intemindre än 15 av antalet prövade fall. Medhänsyn till dispensfrekvensen och grunderna för dispensgivningen irealiteten är det väsentligen fråga om en korrigering i mildrande riktninginom körkortsmyndigheternas egen bedömningsram kan det förefalla överraskandeatt dispens ej sökts i större utsträckning än vad varit fallet.Förklaringen härtill torde vara att det stora flertalet personer som får sinakörkort återkallade saknar kännedom om möjligheterna att i dispensväg utverkaändring i körkortsmyndigheternas beslut. Återkallelsebesluten innehållernämligen ingen upplysning härom utan blott besked att den som är missnöjd medbeslutet äger anföra besvär i vanlig ordning. Och de som begagnar sig av denanvisade vägen torde i allmänhet utgå från att ärendet, när det väl prövats avRegR som högsta besvärsinstans, också därmed är slutgiltigt avgjort. Attdet likväl förekommer åtskilliga dispensansökningar beror efter alltatt döma på att vissa körkortsinnehavare under hand på olika sätt erhållerupplysning om sin möjlighet att söka dispens. Av undersökningsmaterialetframgår t. ex. att sådan information i en del fall lämnats av vederbörande KB isamband med att föraren efter återkallelsebeslut vänt sig dit med sinabekymmer, antingen med en formell begäran att möjligt återfå sittkörkort eller med en allmän förfrågan om hur han lämpligen bör förfara. I andrafall sannolikt i flertalet synes informationen ha getts av juridiskt ombudeller annan med saken förtrogen person, som föraren anlitat som biträde ellerrådgivare. Dispensansökningarna synes följaktligen som regel förutsätta attföraren på ena eller andra sättet lyckas komma i kontakt med någon person,tillhörande en antagligen mycket begränsad grupp, som äger närmare kännedom ommöjligheterna att utöver eller vid sidan av det vanliga besvärsförfarandet i dispensväg utverka ändring av återkallelsebeslut. Förden som erhåller sådan kännedom torde det ofta te sig fördelaktigare att efterett återkallelsebeslut söka dispens hos regeringen än att först vända sig medbesvär till RegR: han kan i princip räkna med en välvilligare bedömning, hanfår en snabbare prövning och han behöver inte riskera att ett avslag på hansbesvär eventuellt anses tala till hans nackdel i dispensärendet. Som framgår avundersökningsmaterialet är det också endast mera undantagsvis som besvärsvägenförst anlitas, in- KU 1971: 34 88 nandispens söks; de flesta undviker denna väg och förlitar sig i stället enbart pådispensprövningen. Möjlighetatt påkalla prövning i dispensväg bör självfallet stå alla till buds och inteförbehållas ett litet fåtal personer, som mera tillfälligtvis erhåller kännedomdärom. Det föreligger tydhgen här behov av ökad information om föreliggandedispensmöjligheter, i samband med återkallelsebesluten eller på annat sätt. Ensådan åtgärd är givetvis, i varje fall med nuvarande dispenspraxis, ägnad attväsentligt öka tillströmningen av dispensansökningar (som redan tredubblatsunder senare år). Det måste sålunda antas att flertalet av dem som f. n.begagnar sig av den vanliga besvärsvägen ca 1 500 i stället elleralternativt önskar få sitt ändringsyrkande underkastat prövning i dispensväg.Sannolikt måste man också räkna med att de som med hänsyn till körkortsmyndigheternasi stort sett fasta praxis anser det utsiktslöst att söka ändring genombesvär, kommer att i väsenfligt ökad utsträckning inge dispensansökningar. Medhänsyn till det stora antalet återkallelsebeslut hos länsstyrelserna synes det,om effektiv information lämnas om föreliggande dispensmöjligheter, kunna blifråga om en mycket kraftig stegring av antalet dispensansökningar och därmedockså av dispensfrekvensen. Det kan kanske rent av befaras att dispensvägenskulle komma att bli den normala vägen för ändringsyrkande, inte besvärsvägen. Lagstiftningsåtgärdereller ändring av praxis I sitt förut (s. 44) redovisade memorial år 1924framhöll bl. a. att Kungl. Maj:ts dispensrätt när detgällde frågor om dispens från bestämmelser som tillkommit i den ordning § 89 RFanger och om vilka på ett otvetydigt sätt tillkännagett sin mening borde komma till användning allenast då "särskilda skäl" förelåg. Rörandeden i memorialet avhandlade speciella frågan om dispens från viss kategoriskbestämmelse framhöll utskottet att dispens endast borde medges i sådana falldär bestämmelsens undantagslösa tillämpning skulle leda till "obilligakonsekvenser". Somtidigare framhållits synes i körkortsärenden dispens från någon förmyndigheterna bindande, kategorisk föreskrift förekomma endast i fråga omföreskriften i 33 § 5 mom. VF att den som fått sitt körkort återkallat ej kan(bortsett från vissa specialfall) återfå det gamla körkortet utan måste, efterviss väntetid, ansöka om nytt körkort och sålunda undergå ny prövning i dehänseenden förordningen stadgar. Det har i det föregående utvecklats (s. 8182)att dispenserna från berörda föreskrift synes grundas på en mer generellbedömning att kravet kan efterges i de fall väntetiden i dispensväg avkortas.Det har också framhållits att dispenspraxis i detta hänseende inte synes hastöd hos körkortsmyndighe-tema. KU 1971: 34 89 Om det emellertid anses att nu nämnda föreskrift äralltför kategoriskt avfattad och att det från trafiksäkerhetssynpunkt inte börmöta hinder mot viss uppmjukning är en författningsändring på denna punkttydligen lätt genomförbar. Detför körkortsinnehavarna väsentligare spörsmålet torde emellertid avse derasmöjligheter att med eller utan ny prövning återfå körkort inom kortare tidän den i förordningen i princip angivna minimitiden. Denna tid utgör (bortsettfrån vissa speciella fall) . Regeln är emellertid inte undantagslös. Enligtvad departementschefen framhöll i propositionen kunde man nämligen inte bortsefrån att det förekom fall då en dylik schablonregel framstod som oskäligtsträng. I förordningen infördes därför möjlighet för körkortsmyndigheterna attföreskriva , lägst 3 månader, om "synnerliga skäl"förelåg därtill. Redani förordningen har alltså byggts in en dispensrätt för körkortsmyndigheterna avseende den ifrågavarande regeln. Men därutöver anses regeringen ha endispensrätt, grundad på det allmänna subor-dinationsförhällandet inomstatsförvaltningen, en rätt som gör det möjhgt att överpröva och i realitetenkorrigera dessa myndigheters tillämpning av den dispensbefogenhet somanförtrotts dem. Det blir följaktligen i sådana fall en dubbel dispensprövninginom samma bedömningsram. Också när det gäller sådana bedömningsfrågor som omvisst förhållande över huvud taget utgör återkallelsegrund eller eljest omåterkallelse skäligen är påkallad, blir det som tidigare utvecklats frågaom en dubbelprövning inom samma ram. Regeringens dispensgivning är alltså härav annat slag än den som diskuterades i utskottets nyssnämnda memorial. Det ärsålunda här inte fråga om att medge undantag från någon tvingande regel, som idet enskilda fallet skulle leda till "obilliga konsekvenser"; istället gör man inom de prövningsgränser som förordningen anger en annanbedömning av omständigheterna än den som skett i körkortsmyndigheternastillämpning. Enligtgällande lag är RegR högsta besvärsinstans i dessa ärenden och skallföljaktligen också vara normgivande för den bedömningspraxis som tillämpas påområdet. Om denna praxis, vid prövningen av dispensansökningar, i vissaavseenden anses alltför restriktiv, blir tydligen följden omdispensprövningen ej begränsas till fall av rent unik karaktär eller där någonuppenbar felbedömning skett att prövningen av körkortsåterkallelser följeren viss praxis på det ordinarie myndighetsplanet och en annan mindrerestriktiv på dispensplanet. Detsynes svårt att genom ändring av bestämmelserna i vägtrafikförordningenavhjälpa eller förebygga sådana skillnader i dessa bedömningsfrågor.Visserligen kan det tänkas att införa mera preciserade regler omåterkallelsegrunder och om förutsättningar i övrigt för återkallelsebeslut;därigenom skulle en viss begränsning möjligen kunna ske av nuvarande ganskatänjbara bedömningsramar. Det förefaller dock knap- KU 1971: 34 90 pastmöjligt att härutinnan utforma regler som inte ger ett tämligen brett utrymmeför olika meningar med hänsyn till omständigheterna i de särskilda fallen.Hithörande lagstiftningsfrågor är, som tidigare nämnts, föremålför utredning av trafikmålskommittén. Enannan radikal utväg att eliminera här diskuterade motsättningar i praxisvore naturligtvis att på besvärsplanet överflytta återkallelseärendena frånRegR till regeringen. Vissa andra besvärsärenden rörande tillämpningen avvägtrafikförordningen prövas redan nu i konselj, och enligt gällande principerför kompetensfördelningen mellan Kungl. Maj:t i statsrådet och RegR harregeringen på åtskilliga områden även om det i målen förekommer betydandeinslag av s. k. rättstillämpning förbehållit sig prövningen av besvärsmål, ivilka avgörandet måste ske under hänsynstagande främst till bl. a. allmännaordnings- och säkerhetsintressen. Någon ändring av gällande kompetensordningbeträffande körkortsåterkallelser föreslås dock ej i den framlagdapropositionen 1971: 30, som bl. a. behandlar fördelningen av besvärsärendenmellan regering och förvaltningsdomstol. Det bör dock tilläggas att det storaflertalet körkortsbesvär enligt denna proposition skulle komma att slutgiltigtavgöras inte av RegR utan av en ny stor mellaninstansorganisation. Dendispensgivning som skett synes inte ha varit ägnad att påverkakörkortsmyndigheternas praxis. Dispensbesluten delges ej annan länsstyrelse änden som yttrat sig i ärendet; ej heller får RegR del därav, även om dispensenavser beslut som meddelats av denna instans. Något offentliggörande i annanform av meddelade dispenser synes ej ha skett. Fråganom körkortsmyndighetérnas praxis har stundom tilldragit sig uppmärksamhet i den alhnänna debatten. Med utgångspunkt från några enskilda fall har i vissa sammanhang hävdats att praxis vore oenhetlig; besluten skulle ibland vara för hårda, ibland för milda. Bland dem som i sin myndighetsutövning har möjlighet att bilda sig en mera översiktlig uppfattning i ämnet synes dock den meningen från flera håll förfäktas att denna praxis generellt sett är alltför mild, inte minst när det gäller be dömningen av nykterhetskravet (jfr t. ex. SvJT 1969 s. 597 och 1970 s. 394). Det förefaller därför knappast sannolikt att körkortsmyndigheter nas nuvarande praxis skulle komma att ändras i mildrande riktning. Ut vecklingen synes snarare gå motsatt väg. Om så blir fallet, skulle tydligen skillnaden mellan denna praxis och dispenspraxis, om den sistnämnda följer de riktlinjer som synes ha tillämpats , komma att ytterligare öka. ' KU1971: 34 91 1939(s. 45) hävdades att dispensinstitutet inte borde tillgripas förrän den normalainstansordningen prövats eller i varje fall inte förrän yttrande från RegR inhämtats. Vill man begränsa den fria rätten att sökadispens genom att införa villkor om förutgången besvärsprövning, synes ettsådant villkor aldrig kunna generellt upprätthållas. Bl, a. torde ej sällanförekomma fall där de omständigheter, som aktualiserar en omprövning avmeddelat återkallelsebeslut, inträffar först efter besvärstidens utgång,stundorri långt i efterhand. Frågan kompliceras vidare bl. a. av de antagligensvårlösta informationsproblem som uppstår om ett sådant krav för dispensskulle uppställas. När det gäller spörsmålet om inhämtande av yttrande frånRegR må först erinras om föreskriften i regeringsformen att det i ärenden omnåd i brottmål alltid skall inhämtas yttrande från RegR eller högsta domstolen,om ej skäl till bifall uppenbarligen saknas (§26 RF). Någon motsvarighethärtill finns inte i fråga om dispensansökningar. Enligt tidigaredepartementspraxis synes yttrande från RegR ha inhämtats i sådana dispensärenden,där RegR prövat återkallelsebeslutet men där det likväl ansetts föreligga skälatt överväga dispens. Denna praxis synes ha brutits i början av1960-talet; enligt uppgift beroende på att RegR:s yttranden, som regelmässigtsynes ha gått i avstyrkande riktning, ansågs innefatta onödigt dubbelarbete. Om nuvarande kompetensordning för besvärsprövningen ansesböra bestå och om dispensgivningen också i fortsättningen anses böra sträckasutöver fall av rent unik karaktär eller där någon uppenbar felbedömning skett,kan möjligen förtjäna övervägas om inte skäl föreligger att när det gällerdispensgivning för körkortsmyndigheternas egen bedömningsram inhämtayttrande från RegR eller annan vederbörande förvaltningsdomstol i syfte att sålångt möjhgt vinna enighet om de riktlinjer för praxis som bör tillämpas påförevarande område. KU1971: 34 92 Sammanställning av vissa dispensärenden m. m. somhandlagts av Kungl. Granskningen av 1970 årsstatsrådsprotokoll har bl. a. tagit sikte på att undersöka i vilken omfattningoch på vilka områden Kungl. Maj:t begagnat sig av möjligheten att genom s. k.dispens medge undantag från vad eljest gäller. Vid genomgången av protokollen idetta avseende har det visat sig att gränsen mellan dispens och annantillståndsgivning ofta är svår att dra. Detta förhållande har emellertid idetta sammanhang bedömts vara av underordnat intresse. 1 sammanställningen harsålunda tagits med även vissa gränsfall, där det kanske mera varit fråga omrättstillämpning än dispens i egentlig mening. I sammanställningen behandlas till en början vissadispensfrågor departement för departement. Därefter redovisas gemensamt någraärendegrupper som förekommer i flera departement. Från justitiedepartementetsämnesområde kan först nämnas följande fall som gäller möjligheten att undervissa förutsättningar få ersättning av allmänna medel för utgivnaunderhållsbidrag. Enligt lagen (1969: 620) om ersättning i vissa fall förutgivna underhållsbidrag, som trädde i kraft , har den, somav domstol ålagts att för tiden till dess frågan om faderskapet slutligenavgjorts genom dom eller beslut utge underhållsbidrag till barn utom äktenskapeller till barnets moder, rätt att av allmänna medel återfå vad han utgivit, omdomstolen genom domen eller beslutet icke funnit mannen underhållsskyldig. Detsammagäller för det fall att underhållsbidrag utgivits på grund av att mannen iskriftlig handling, som godkänts av barnavårdsmyndighet, åtagit sig att utgeunderhåll för tid till dess resultatet av blodundersökning om faderskapetföreligger, om denna undersökning visar att han inte kan vara fader tillbarnet. Är hans faderskap enligt blodundersökningen osannolikt, har han rätttill ersättning för utgivna underhållsbidrag, om talan om faderskapet inte väckesmot honom från det utlåtandet över blodundersökningen förelåg.Oavsett resultatet av blodundersökningen föreligger rätt till ersättning, omhan genom domstolsbeslut friats från faderskapet eller om annan man på grundav dom eller erkännande är att anse som fader till barnet. Vidare omfaderskapet till barn utom äktenskap fastställts genom erkännande och dettaförklarats ogiltigt genom domstolsbeslut har mannen rätt att av allmänna medelåterfå vad han enligt dom eller avtal utgivit i underhållsbidrag till barnetoch modern. Detsamma gäller om faderskapet fastställts genom dom och KU 1971: 34 93 mannenefter anlitande av särskilt rättsmedel t. ex. resning i målet friats frånfaderskapet. Ansökanom ersättning göres hos i det län där mål om faderskapethandlagts eller skulle ha handlagts av underrätt. Av 2 § 4:o)regeringsrättslagen följer att besvär hos Kungl. Maj:t över länsstyrelsensbeslut prövas av regeringsrätten. Avstatsrådsprotokollen framgår att Kungl. Maj:t tillerkänt ett antal personerersättning av allmänna medel för utgivna underhållsbidrag utan att de iovannämnda lag givna förutsättningarna för bidrag förelegat (t. ex. bidrag somutgivits för barn efter hemskillnad; barnet har sedermera av domstolförklarats inte ha äktenskaplig börd). Maj:t har förordnat att beloppeni fråga skulle utbetalas från anslaget under riksstatens andra huvudtitelErsättning åt domare, vittnen och parter (se t. ex. Ju 13/3 nr 14). Det harupplysts att om ansökan om bidrag inkommer till departementet och fråganfaller inom lagen överlämnas ärendet till vederbörande länsstyrelse. Inomjustitiedepartementet har vidare behandlats ett antal ansökningar frånutlänningar om att svensk domstol skall pröva äktenskapsmål. I lagen (1904: 26s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap,förmynderskap och adoption finns vissa regler om talan om äktenskapsskillnadeller hemskillnad (separation) mellan utländska medborgare. Sådan talan fårenligt denna lag upptas här i riket om den make mot vilken talan väckes harsitt hemvist i eller om makarna haft hemvist inom riket menden make mot vilken talan väckes övergivit den andre eller efter det orsaktill skillnad uppstått flyttat ur riket. Vissa andra regler gäller enligtnämnda lag. Utanhinder av bestämmelserna lag får enligt lagen (1964: 726) om svenskdomstols prövning av äktenskapsmål i vissa fall talan om äktenskapsskillnadeller hemskillnad upptas av svensk domstol, bl. a. om Kungl. Maj:t för visstfall, när endera maken befinnes ha hemvist här i riket,medgett att talan får upptagas. Maj:t har i ett fyrtiotalfall lämnat dylikt tillstånd (t. ex. Ju 23/1 nr 34). Etthelt annat område där undantag från vissa lagregler förekommit gällerskuldföring av pensionsutfästelser. Enligt 5 § lagen (1967: 531) om tryggandeav pensionsutfästelse får aktiebolag, ömsesidigt försäkringsbolag, ekonomiskförening och sparbank i balansräkning redovisa pensionsskuld förpensionsutfästelse till arbetstagare även om utfästelsen ej omfattas av s. k.allmän pensionsplan. Maj:t kan förordna att detta skall äga tillämpningäven på annan arbetsgivare. Sådant förordnande har lämnats i ett par fall (t.ex. Ju 9/10 nr 2). Visstundantag från bestämmelserna rörande hittegods har medgetts. Enligt 1 § lagen(1938: 121) om hittegods skall hittegods utan oskäligi dröjsmål anmälas tillpolismyndighet. Är ägaren känd får upphittaren i stället underrätta denne om fyndet. Om upphittaren inteföljer dessa regler kan han straffas enligt allmän lag och har dessutomförverkat all rätt på grund av fyndet. I ett besvärsärende fann polismyndighet,läns styrelse och Kungl. Maj:t att upphittaren en minderårig pojke av ettvärdefullt armband inte fullgjort vad hittegodslagens regler säger, varförarmbandet skulle tillfalla kronan. Emellertid tillerkändes han av Kungl. Maj:tmed hänsyn till föreliggande särskilda omständigheter frånanslaget under andra huvudtiteln : Diverse utgifter (Ju 27/2 nr 43). Enligt passkungörelsen (1940: 471) skall vid ansökan ompass av vuxen person bifogas bl. a. fotografi. En passökande har av Kungl.Maj:t fått tillstånd att ersätta passfotografiet medfingeravtryck. Motivet till framställningen var rehgiöst betingat (Ju 27/8 nr18). Av andra speciella ärenden inom justitiedepartementetsämnesområde kan nämnas att Kungl. Maj:t i flera fall medgivit ändring avbolagsordning jämlikt lagen (1916: 156) om vissa inskränkningar i rätten attförvärva fast egendom eller gruva eller aktier i vissa bolag (t. ex. Ju 23/1nr 41). I några fall har dispens från skyldighet att anordnabrandsäkert arkiv lämnats (t. ex. Ju 14/8 nr 9). Slutligen kan nämnas att tillstånd jämlikt 2 kap. 8 §eller 9 § gifter-målsbalken att ingå äktenskap trots nära släktskap beviljats(t. ex. Ju 6/5 nr 27). Försvarsdepartementetsdispensärenden domineras av ansökningar om befrielse från vissa behörighetskravtill olika tjänster, befordringskurser m. m. Ett stort antal ärenden gällerbegäran att få ta del av sekretess-skyddade handlingar. En av de störstaärendegrupperna inom detta departement utgörs av anmälningar jämliktvapenfrikungörelsen (1966: 414). Maj:t har i flera av dessa ärendenförordnat att vederbörande värnpliktig tills vidare ej får inkallas. Ett par dispensärenden gällande ersättning för kroppskadaunder militärtjänst har behandlats. Maj:t har i dessa fall med stöd avriksdagens beslut i skrivelse (nr 179) angående ersättning ivissa fall enligt 1909 och mihtärersättningsförordningar medgett attriksförsäkringsverket utan hinder av att preskription inträtt upptar frågan omersättning till prövning (t. ex. Fö 23/10 nr 50). Slutligen kan nämnas att Kungl. Maj:t lämnat dispens frånvissa föreskrifter beträffande tillträde för utlänning till skyddsområde (Fö17/6 nr 108). Även socialdepartementetsdispensärenden avser i stor utsträckning behörighetsfrågor av olika slag, t.ex. undantag från villkor för tillträde till befattningar inom den allmännasjukvården. Åtskilliga framställningar om utlämnande av sekretesshandlingarhar prövats. KU1971: 34 95 ningsfrågorhar även behandlats. Exempelvis har ersättning beviljats för skada som vållatsav elever vid ungdomsvårdsskola. Ettpar andra områden där dispens förekommit kan härutöver redovisas. Det förstaavser ersättning på grund av yrkessjukdom. Enligt lagen (1929: 131) omförsäkring för vissa yrkessjukdomar skall den som är försäkrad för olycksfall iarbete anses vara försäkrad jämväl för yrkessjukdom, som uteslutande ellertill övervägande del framkallats genom inverkan av vissa farliga ämnen. Rättentill ersättning enligt lagen kan upphöra om inte underrättelse på visst sättoch från sjukdomens yppande lämnas. Oaktat att ersättningsrättenligt lagens förutsättningar förfallit har Kungl. Maj:t i ettfall anbefallt att på grund av yrkessjukdomen silikosfrån förslagsanslaget Vissa yrkesskadeersättningar utbetala ersättning frånviss angiven tid med belopp som skulle utgått om lagen varit tillämplig (S 14/5nr 37). Vidarekan nämnas vissa dispenser från livsmedelsstadgan (1951: 824). Denna stadgainnehåller bl. a. villkor av olika slag avseende vad viss vara skall innehållaför att få saluhållas som livsmedel. Maj:t har i några fall dispenseratfrån sådana villkor i stadgan (t. ex. S 14/8 nr 17). Slutligenkan redovisas en dispensfråga avseende anställning inom folktandvården. Kungl.Maj:t har gett en kommuns folktandvårdsstyrelse bemyndigande att, utan hinderav bestämmelsen i 8 § 3 mom. kungörelsen (1961: 278) angående statsbidrag tillfolktandvård, medge legitimerade tandläkare som innehar fast halvtidstjänst somtandläkare inom folktandvården att utöva enskildtandläkarverksamhet (S 9/10 nr 11). Författningen förutsätter, med undantagför barntandvård, att fast anställd tandläkare inom folktandvården inte utövarenskild tandläkarverksamhet. Inom kommimikationsdepartementet har bl. a.förekommit åtskilliga dispenser från olika bestämmelser i vägtrafikförordningen(1951: 648), som utfärdats efter hörande. Sålunda har Kungl. Maj:t iett tiotal fall medgivit, att vissa fordonstyper t. ex. snöscooters och vissaspeciella arbetsfordon får framföras utan registreringsplikt (t. ex. K 23/1nr 38 och 13/2 nr 18). Sådana fordon har även undantagits från uppställdaklassificeringsbestämmelser (t. ex. K 9/1 nr 3 och 30/10 nr 25). Vidare hardispens lämnats från gällande hastighetsbestämmelser för s. k. efterfordon. Ettstort antal beviljade dispenser har avsett motortävlingar, där dispens lämnatsfrån gällande hastighetsbestämmelser (t. ex. K 9/1 nr 11). Ettpar speciella dispenser avseende trafikreglerna på motorväg har beviljats förgenomförande av militärövning (K 13/2 nr 12) och viss vetenskaplig undersökning(K 29/6 nr 59 och 30/7 nr 1). I vägtrafikförordningen föreskrivsbl. a. att besiktningsinstrument för motorfordon i princip får utfärdas endastom utredning föreligger om att fordonet antingen tillverkats här i landet ochdärefter ej utförts eller efter vederbörlig införsel hit förtullats för attstadigvarande brukas här. Maj:t har i några fall dispenserat från dennaföreskrift (t. ex. K 6/3 nr 7). Förordningen (1940: 910) angående yrkesmässigautomo-biltrafik m. m. a. vissa regler om begränsning avpersonbefordran utom stationsorten. Dispens från dessa regler har meddelats inågra fall (t. ex. K 24/4 nr 26).