bet · FU01JuU22 · 1971-12-31 00:00:00 — Justitieutskottetsbetänkande nr 1971 JuU 1971.22 betänkande i anledning av motion omansvar för ekonomiskt förtal. I motionen 1971:646 av herrNordgren m. fl. (m) yrkas "att i skrivelse tUl Kungl. Maj.themställer att Kungl. Maj.t måtte framlägga förslag om sådana ändringar i 5kap. 1 § och i 7 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen attbestämmelsema i dessa även kommer att omfatta ekonomiskt förtal". Rörande motionens innehåll i övrigt får utskottet hänvisatill motionen. Som ekonomiskt förtal bmkarbetecknas förtal som riktar sig mot en fysisk eller juridisk person och sommedför ekonomiska skadeverkningar för den utpekade men inte innefattar angreppmot någons personUga heder. I (BrB) saknas uttryckliga straffstadgandenrörande ekonomiskt förtal och ärekränkning av juridiska personer och andrakoUektiv. Reglerna om ärekränkning ges i 5 kap. Enligt 1 § första stycket skaUdömas för förtal, om någon utpekar annan såsom brottshg eller klandervärd isitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne förandras missaktning. Ansvar skaU dock enhgt andra stycket ej ådömas, om denåtalade var skyldig att uttala sig eller om det eljest med hänsyn tillomständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken och han visar attuppgiften var sann eller att han hade skähg grund för den. Med detta undantagär förtal straffbart oavsett om beskyllningen var sann eller icke. Förstraffbarhet förutsattes bl. a. att fråga är om uttalanden med en vissbestämdhet, icke blott om värdeomdömen. Straffet för förtal är böter. För grovtförtal, varom stadgas 12 §, är straffet böter eller fängelse i högst två år.Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskUt beaktas, om uppgiften genomsitt innehåll eller den omfattning i vilken den blivit spridd eller eljest varägnad att medföra allvarlig skada. Enhgt 3 § skall ansvar för förolämpninginträda, om man smädar annan genom kränkande tiUmäle eller beskyUning eUergenom annat skymfligt beteende mot honom. Om förolämpning utgör ettförtalsbrott, äger stadgandena om förtal företräde. Ansvar för förolämpningskall alltså ådömas endast om gärningen ej är belagd med ansvar enligt 1 eller2 §. Straffet för normalfaU är endast böter men för grova fall böter ellerfängelse . I 4 § stadgas att förtal av avliden skallbestraffas enligt 1 eller 2 § om gärningen är sårande för de efterlevande eUerden eljest kan anses kränka den frid, som bör tUl-komma den avlidne. Därvidskall beaktas den tid som förflutit efter dödsfallet samt omständigheterna iövrigt. Vad beträffar ärekränkningsbrottens förhällande tUltryckfrihetsförordningen stadgas i 7 kap. 4 § nämnda förordning att såsomotillätet yttrande i tryckt skrift skall anses sådan enligt lag straffbarframstäUning som innefattar, bland annat, iirekränkning mot enskUd person. Ilagrummet stadgas vidare: "Med ärekränkning förstås i denna paragrafförtal och förolämpning. Förtal innebär, att någon utpekar annan såsombrottslig eUer klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift somär ägnad att utsätta denne för andras missaktning, dock ej om det med hänsyntUl omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken och han visaratt uppgiften var sann eller att han hade skähg grund för den. Förtal avavliden innefattar att gärningen är sårande för de efterlevande eller att deneljest kan anses kränka den frid, som bör tUlkomma den avlidne. Förolämpninginnebär att någon smädar annan genom kränkande tiUmäle eller beskyllning ellergenom annat skymfligt beteende mot honom." Enhgt 8 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen gäller vidareatt för tryckfrihetsbrott genom periodisk skrift svarar i första handutgivaren. Vid bedömande av fråga om ansvar för honom skall enligt 12 § inämnda kapitel anses som om vad skriften innehåller införts däri med hansvetskap och vilja. Den eller de andra personer som genom författande avartiklar eller pä annat sätt medverkat tUl att skriften fått visst innehåll äruteslutna frän ansvar. Anledningen härtUl är att ett dylikt ansvar skulle kunnaverka hämmande på yttrandefriheten. Ett nödvändigt komplement tUlyttrandefriheten har även ansetts vara att artikelförfattare och andrabidragsgivare tiU en tidning skall kunna göra anspråk pä anonymitet (3 kap.tryckfrihetsförordningen). Även om ekonomiskt förtal, såsom av det anfördaframgår, inte direkt efter ordalagen omfattas av stadganden omärekränkning anses att spridande av oriktiga eller ogrundade uppgifter om enpersons yrkesutövning eller ekonomiska förhåUanden ofta bör kunna ätkommas somvanlig ärekränkning. Även vad gäller ärekränkning mot kollektiva enheter tolkashuvudregeln i 1 § något vidsträckt och den anses tillämplig pä sådana yttrandensom formellt avser t. ex. en juridisk person, ett företag eller en vara, en kår, invånarna i etthus eller annan grupp men som måste förstås så att en eller flera bestämdapersoner därigenom utpekas. I lagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring harintagits en generalklausul, enligt vilken en näringsidkare, som vidmarknadsföring av vara eller tjänst företager handling som genom att strida motgod affärssed eller på annat sätt är otiUbörlig mot konsumenter eller näringsidkare,kan vid vite förbjudas att fortsätta därmed eUer företaga annan liknandehandling (1 §). Denna generalklausul ger näringsidkare ett visst skydd motförtal från konkurrenters sida. Med stöd av klausulen kan man nämligen ingripamot att som ett led i marknadsföring oriktiga upplysningar lämnas rörande ettkonkurrerande företag eller av detta tillhandahållna varor och tjänster. Iviss mån torde det också få anses möjligt att ingripa mot framställningar somvisserligen inte innehåller annat än fuUt sakriktiga uppgifter i dessahänseenden men är utformade på ett sätt som onödigtvis misskrediterar denutpekade. Enligt 12 § samma lag skall den som bryter mot vitesförbud ersättaskada som därigenom uppkommer för konkurrerande näringsidkare. Enligt 16 kap. 8 § strafflagenstraffades den som emot annan av arghet utsatte eller fortspred rykte omgärning som var menlig för den angripnes yrke, näring eller fortkomst. föreslog isitt betänaknde Förslag tUl brottsbalk (SOU 1953: 14) att en motsvarandestraffbestämmelse om ekonomiskt förtal skulle införas i brottsbalkensbedrägerikapitel. Med ekonomiskt förtal förstods ogrundad uppgift angåendegärning eller omständighet som är ägnad att skada någon i utövningen av yrkeeller näring eller eljest i ekonomiskt hänseende. Förutsättningen för straffenligt bestämmelsen var att gärningen inte var straffbar som förtal enhgtärekränkningskapitlet (betänkandet s. 28, 278-282). Departementschefen avstyrkte i lagrådsremiss 1958 (prop.1962:10 s. B 52 f.) kommitténs förslag om ekonomiskt förtal, bl.a. då han ansågatt spridande av oriktiga eUer ogrundade uppgifter om en persons yrkesutöv-nmgeUer ekonomiska förhåUanden ofta kunde ätkommas såsom vanlig ärekränkning. män det var fråga om sädana närings- och ekonomiska förhåUanden, som ejkunde sägas ha något samband med det personliga anseendet, hade det föreslagnastadgandet sin väsenthga betydelse i förhåUandet mellan ohka näringsidkare ochberörde således spörsmål som lämpligast borde regleras i lagstiftningen motillojal konkurrens, anförde departementschefen. Lagrådet(prop. 1962: 10 s. B 429 f.) uttalade en avvikande mening och förordade att i ärekränkningskapitlet upptogs ettstadgande om ekonomiskt förtal. Lagrådet ansåg att sådan ryktesspridning somhär var i fråga knappast syntes höra hemma i lagstiftningen mot iUojalkonkurrens. Att konkurrenter spred osanna uppgifter om varandra förekom visserhgenmen även andra såsom kunder, patienter, f. d. anstäUda m. fl. -kunde omyrkesutövare sprida oriktiga uppgifter som ej var ärekränkande i vanhg meningmen mycket skadUga för vederbörande. Enligt lagrådet kunde frågan få en merakonsekvent behandling, om ett stadgande härom meddelades i . I propositionen (1962:10) vidhölls emeUertid den tidigareav departementschefen i lagrådsremissen intagna ståndpunkten. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen berördes fråganom ekonomiskt förtal i en i anledning av propositionen väckt motion (1:536).Motionen föranledde ingen ändring i Kungl. Första lagutskottet(ILU 1962:42) anförde i frågan bl.a.: Utskottet anser det möjhgt attfrågan om ekonomiskt förtal ej kan erhålla en tUlfredsställande reglering inomden naturliga ramen för lagstiftningen mot illojal konkurrens. Eventuellt kandet dä visa sig lämpligt att i upptaga ett stadgande i ämnet.Spörsmålet härom synes dock icke böra upptagas till ytterhgare övervägande iförevarande sammanhang utan först då utredningen om iUojal konkurrens, vilkennumera omhänderhar varumärkes- och firmautredningens ifrågavarande uppgifter,har framlagt resultatet av sitt arbete. föreslog ocksåinförande av en straffbestämmelse avseende ärekränkning a' kollektiv. Ipropositionen om fanns emellertid nämnda straffbestämmelse ickemedtagen. Departementschefen anförde som skäl härför bl. a. att man vidbedömning av om en sådan kriminalisering är behövhg måste beakta att starkabetänkUgheter anmäler sig ur yttrandefrihetens synpunkter. Vid övervägande avfrågorna fann sig departementschefen inte övertygad om behovet av den avkomnuttén föreslagna utvidgningen. Lagrådet, som även i denna fråga hade en avvikande mening,uttalade bl.a.: Den sakliga grunden tUl atl vanligärekränkning ansetts kunna riktas endast mot fysisk person har naturhgen varit,att juridiska personer ej ansetts företräda något sådant intresse somstraffbestämmelserna avsett att skydda. Beträffande ekonomiskt förtal äruppenbart, att i sakens natur ej ligger någon dylik begränsning. Även juridiskapersoner äro bärare av ekonomiska intressen. Det synes icke behövligt att ilagtexten särskilt utmärka, att brottsbeskrivningen avser att täcka även detfallet att förtalshandlingen gäUer en juridisk persons verksamhet. Också denna fråga upptogs i dennyssnämnda motionen 1:536. Första lagutskottet uttalade i sitt även i denna delavstyrkande utlåtande: Kollektiva enheter torde allmäntsett få anses väsentligt mindre känsUga för ärekränkning än enskilda personer,åtminstone för uttalanden, som ej är ägnade att medföra ekonomisk skada.Samtidigt torde rätten till fri kritik vara väl så betydelsefull församhällsUvet i fråga om kollektiv som beträffande enskilda. Detta är särskiltpåtaghgt när det gäUer starka organisationer pä de pohtiska och ekonomiskaområdena. Under angivna förhållanden måste den intresseawägning som bör liggatUl grund för en kriminalisering av ärekränkning utfaUa på annat sätt förkollektiva enheter än för enskilda personer. Bland annat därför att ettkollektiv normalt torde ha möjligheter att genom offentligt framträdande fä tUlstånd ett tillrättaläggande av fakta, måste värdet av ett så begränsatärekränkningsskydd som hänsynen tiU yttrandefriheten medger starkt ifrågasättassåvitt gäller förtal utan skadeverkningar på det ekonomiska planet. kom alltså inte, somframgått av redogörelsen för gällande rätt, att innehålla något särskiltstadgande om ärekränkning av kollektiv. Frågan om ekonomiskt förtal har därefter behandlats avutredningen om illojal konkurrens i dess betänkande Otillbörlig konkurrens (SOU1966: 71), vilket låg tUl grund lag om otillbörlig marknadsföring. Vad gäller i näringsverksamhetanvända sanningslösa uppgifter och påståenden, vilka ekonomiskt skadarnäringsidkare, hänvisar utredningen tUl sitt förslag till stadgande mot sådanframställning som är oriktig eUer vUseledande och ägnad att påverka efterfråganpå eller utbudet av vara, tjänst eller annan nyttighet. Med förslaget blir detmöjligt att ingripa mot i näringsverksamhet använda oriktiga och vilseledandeframställningar, som medför risk för att konsumenter och andra som tar del avdem påverkas i sitt handlande. Härigenom bereds i första hand konsumenter ochandra adressater men i andra hand också andra näringsidkare ett skydd mot skadatill följd av oriktiga eller vUseledande uppgifter. Förslaget till stadgande motoriktiga eller vilseledande framställningar ger alltså - såvitt angårförhållandet näringsidkare emellan - indirekt det rättsskydd som skulle följtav straffrättskommitténs och lagrådets förslag till stadgande mot ekonomisktförtal. Rättskyddet enligt förslaget gäUer givetvis för varje skadadnäringsidkare, oavsett om det är fråga om fysisk eUer juridisk person. Om näringsidkare eller om varoreller tjänster kan givetvis lämnas oriktiga eller vilseledande uppgifter medstörre eUer mindre skadeverkningar för den drabbade i mänga andra sammanhangän dem som omfattas av utredningens nämnda förslag. SärskUt kommer ibhckpunkt-en inkorrekt konsumentupplysning. Mot näringsidkare riktat ekonomisktförtal kan också, exempelvis i hämndsyfte, spridas av privatpersoner.Ekonomiskt förtal kan drabba juridiska personer, som inte är näringsidkare.Utredningen har emellertid funnit det falla utanför dess uppdrag att taställning till annat ekonomiskt förtal än sådant, som berör förhällandetnäringsidkare emellan. Utredningen anser det emeUertid angeläget att deåterstående betydelsefuUa frågorna om ekonomiskt förtal utreds. I vissutsträckning torde detta göras av konsumentupplysningskommitté. I betänkandet Konsumetnupplysning(SOU 1968:58) upptog konsumentupplysningskommitté frågan om ettstraffstadgande mot ekonomiskt förtal som rättsUgt korrektiv mot ovederhäftigkonsumentupplysning. Kommittén ansåg emellertid att det av kommittén behandladeproblemet inte kunde lösas enbart genom ett stadgande mot ekonomiskt förtal -inte ens med den av lagrådet vid införande förordadeformuleringen. Kommitténfortsatte (s. 125). Ett sådant stadgande går inte ut påatt skydda den som det här primärt gäUer, dvs. Med ett stadgandemot ekonomiskt förtal med straff som primär påföljd vid överträdelse kanman nämligen knappast komma åt annat än de allra grövsta formerna avvilseledande konsumentupplysning, uppsåtliga förfaranden, och detta är heltotillräckligt från konsumentsynpunkt. A andra sidan kan påverkan genom vUseledande informationtill många konsumenter medföra mycket betydande skador för enskilda företag.För en näringsidkare vore därför redan en möjlighet att kunna beivra åtminstoneuppsåtliga faU av värde. Men någon adekvat lösning på problemet vilseledandekonsumentupplysning utgör ett stadgande mot ekonomiskt förtal inte heller från näringsidkarsynpunkt.Ekonomiskt förtal genom konsumentupplysning utgör vidare endast en mindre delav det större problemet om skador till följd av ekonomiskt förtal. En separatlösning av detta delproblem synes inte böra komma ifråga. Kommittén vill emellertidbetona vikten av att konsumentupplysningsaspekten beaktas vid en totallösningav problemet ekonomiskt förtal, vilket utgör en lagstiftningsfråga som det ärangeläget att bringa till en positiv lösning (kurs av kommittén). Vid remiss till lagrådet 1969 avförslaget tUl lag om otUlbörlig marknadsföring uttalade föredragandedepartementschefen, statsrådet , i frågan om lagstiftning rörandeekonomiskt förtal bl.a.: Problemet om ekonomiskt förtal gåremellertid långt utöver vad som täcks av den föreslagna generalklausulen.Förtal frän en näringsidkare mot en annan kan förekomma i andra sammanhang änsom led i reklam och marknadsföring eller avse annat än sådana uppgifter omkommersiella förhåUanden som generalklausulen kan tiUämpas på. Det kan riktasig mot eUer härröra från andra än näringsidkare. Felaktiga uppgifter somsprids i form av offentlig eller privat konsumentupplysning frän aUmänna organ,privata organisationer, massmedia eUer enskilda personer kan exempelvis varaägnade att medföra ekonomisk skada för den som drabbas därav. Fleraremissinstanser har anfört att allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtalbehövs. Sådana bestämmelser har emeUertid inte sin naturliga plats vare sig ien lag om otiUbörlig konkurrens eUer i en lag om otUlbörlig marknadsföring utani och tryckfrihetsförordningen. Frågan om införande av aUmännabestämmelser i ämnet får tas upp i annat sammanhang (prop. 1970:57 s. 71). Ämnet var därefter föremål föröverläggning i andra kammare , då statsrådet svar på en enkel fråga om justitieministern avsäg att föreläggariksdagen förslag tiU lagstiftning mot ekonomiskt förtal. Justitieministernuttalade i sitt svar bl. Det rör sig här om enlagstiftningsfråga av svårbedömd art. Mot envars i och för sig berättigadeintresse att inte drabbas av ekonomisk skada genom oriktiga eller ogrundadeuppgifter står intresset att inte begränsa yttrande- och tryckfriheten bl. a.tiU men för en fri debatt i konsument-upplysningsfrägor. Jag är för dagen inteberedd att ta stäUning till om aUmänna bestämmelser om ekonomiskt förtal börinföras. 1 samband med riksdagsbehandlingen1970 av prop. 1970:57 med förslag tUl lag om otillbörlig marknadsföring, m. m. vUken proposition såvitt nu är i fråga överensstämde med den förut nämndalagrådsremissen upptog tredje lagutskottet även motioner vari hemställdes omutredning om förslag tUl lagstiftning om ekonomiskt förtal och förtal motjuridiska personer m. m. 1:835 samt I: 1171 och II: 1380). Tredje lagutskottet fann någon åtgärd ianledning av motionsyrkandena inte påkallad. Utskottet yttrade i sitt avriksdagen godkända utlåtande (3LU 1970:45 s. 88) bl. Utskottet delar departementschefensuppfattning att frågan om ekonomiskt förtal inte bör behandlas i förevarandesammanhang. Motsvarande bedömning gäUer frågan om ärekränkning av kollektiv.Departe-menteschefen är som framgår av ovanstående redogörelse införstådd medatt ekonomiskt förtal kan medföra skada för dem som drabbas därav. Det tordedärför kunna förutsättas att hithörande frågor, dvs. också frågor omärekränkning av juridisk person, ägnas tillbörlig uppmärksamhet. omyttrande- och tryckfrihet har genom tiUäggsdirektiv erhåUit i uppdrag attföreta översyn av förtalsbrotten särskilt med hänsyn tUl yttrandefriheten ochden yrkesmässiga nyhetsförmedlingen. Även reglerna om ersättning på grund avärekränkningsbrott skaU ses över i sin helhet (se Riksdagsberättelsen 1968 s.54 och ILU 1967:10). Frågorna om ekonomiskt förtal och förtal av juridiskperson anses emellertid inte falla inom kommitténs uppdrag, vUket beräknasvara slutfört under innevarande år. 1 motionen yrkas att riksdagenhemställer om lagstiftning rörande straffrättshgt ansvar för s. k. ekonomisktförtal. Med ekonomiskt förtal avses förtal som riktar sig mot enfysisk eUer juridisk person och medför ekonomiska skadeverkningar för denne mensom inte innefattar angrepp mot någons personhga heder. I gällande rätt saknasuttryckliga bestämmelser som direkt reglerar ekonomiskt förtal och ärekränkningav koUektiv. Emellertid anses att spridande av oriktiga eUer ogmndade uppgifterom en persons yrkesutövning eUer ekonomiska förhållanden ofta bör kunna ätkommas som vanhgärekränkning. Även vad gäller ärekränkiung mot kollektiva enheter tolkasbrottsbalkens förtalsstadgande något vidsträckt och anses tiUämpUgt pä sädanayttranden som formellt avser t, ex. en juridisk person men som måste förståsså att en eller flera bestämda personer utpekas. Det bör också tUläggas att1970 års lag om otUlbörUg marl<:nadsföring kan ge näringsidkare ett visstskydd mot förtal frän konkurrenters sida. Straffrättshg reglering av ekonomiskt förtal var, somframgår av redogörelsen ovan, föremål för stäUningstagande i sambandmed lagstiftning om otUlbörhg marknadsföring m. m. I dettalagstiftningsärende hade vid remissbehandhngen frän flera håll anförts att detförelåg ett behov av allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtal.Departementschefen ansåg emeUertid att sädana bestämmelser inte hade sinnaturhga plats vare sig i en lag om Ulojal konkurrens eller i en lag omOtUlbörhg marknadsföring utan i brottsbalken- och tryckfrihetsförordningen.Han ansåg därför att frågan om införande av aUmänna bestämmelser i ämnet ficktas upp i annat sammanhang. 1 anslutning tUl propositionen behandlades ocksåmotioner med delvis enahanda yrkanden som i den nu förevarande motionen. Isitt av godkända utlåtande hänvisade vederbörande utskott till attdepartementschefen var införstådd med att ekonomiskt förtal kan medföra skadaför dem som drabbas därav samt att det därför torde kunna förutsättas atthithörande frågor kommer att ägnas tiUbörlig uppmärksamhet. Någon riksdagensåtgärd i anledning av motionerna ansågs därför mte påkaUad. Utskottet har inte funnit anledning att frångå den bedömningav det i motionen upptagna spörsmålet som gjordes av föregående års riksdag.Utskottet avstyrker således bifall till motionen. attriksdagen avslår motionen 1971:646. Närvarande: (), fröken (),fröken (), herrar (), (), i (c),i (s), i (fp), (), (),(vpk), herrar i Röstänga (fp), () och fruGradin (s). av fm (), herrarDockered (c), i (c). i (fp), i Röstänga(fp) och (), vUka ansett dels att det stycke i utskottets yttrande på s. 8, sombörjar med orden "Utskottet har" och slutar med orden "tiUmotionen" bort ersättas med text av följande lydelse: delar den av departementschefen inyssnämnda lagstiftnmgsärende uttalade meningen att frågan om allmännabestämmelser mot ekonomiskt förtal inte bör behandlas i samband medlagstiftning rörande otiUbörlig marknadsföring eller annan liknandenäringsrättslig lagstiftning. I hkhet med vad från olika håU framhålUts itidigare lagstiftningssammanhang anser emellertid utskottet att det tordeföreligga behov av allmänna bestämmelser mot ekonomiskt förtal, och utskottetviU erinra om att både utredningen om illojal konkurrens och konsumentupplysningskommittéfunnit det angeläget att lagstiftningsfrågan om ekonomiskt förtal bringas tiUen lösning. Ämnet bör enligt utskottets mening bli föremålför utredning syftande tiU lagstiftning. dels attutskottet bort hemstäUa att i anledning avmotionen 1971:646 hos Kungl. Maj:t anhåller om utredning samt förslag tilllagstiftning rörande s. k. ekonomiskt förtal.