bet · FU01LU10 · 1971-12-31 00:00:00 — Ettnumera vanligt sätt för konsumenterna att finansiera sina inköp avkonsumtionsvaror är att använda sig av kontpkredit i olika former. Kontot kanföras hos en viss affär eller hos ett särskilt kreditinstitut. I det senarefallet får konsumenten utnyttja kredit hos institutet i regel dock endastintill ett visst belopp för inköp hos olika företag som är anslutna tillsystemet. Normalt får konsumenten ett särskilt kontokort som måste uppvisasvid köp. Säljaren kan sedan få likvid för kreditförsäljningen från instituteti fråga. Affären mellan säljaren och konsumenten är i princip avslutad redan ioch med att kontokortet har uppvisats för säljaren, och konsumenten hardärefter endast en skuld till kreditinstitutet på grund av köpet. Från rättsligsynpunkt kan alltså köpeavtalet sägas vara fullgjort, trots att köparenfaktiskt inte har er-lagt någon del av köpeskillingen. Det skyddsbehov somlagstiftningen skall tillgodose är emellertid i det närmaste lika starkt idenna situation som när det är säljaren som själv ger köparen kredit.Visserligen tar köparen en del av sin kontokredit i anspråk och kan inteutnyttja den delen för andra ändamål, men i allmänhet torde detta inte verkamera avhållande på köparen än om han skulle köpa godset på vanlig avbetalningskredit.Från psykologisk synpunkt ligger saken väsentligt annorlunda till, om köparenexempelvis skulle på egen hand vända sig till en bank och ta upp ett lån föratt betala köpeskillingen. Jag anser därför att även köp mot uppvisande avkreditkort av oUka slag bör omfattas av lagstiftningen. Situationen syneslämpligen kunna beskrivas så att köparen betalar köpeskillingen med användandeav kreditbevis. Debetänkligheter som konsumentinstitutet har anfört mot de sakkunnigas förslagatt jämställa överlämnande av check med kontant betal- ninganser jag inte befogade. Checklöneväsendets utbredning och de ändringar ibetalningsvanoma som detta lett till har medfört, att man inte gärna iförevarande sammanhang kan behandla checken annat än som ett betalningsmedel.För den ordentlige konsumenten framstår den otvivelaktigt också så med hänsyntill att det i princip är förenat med straffansvar att ställa ut check utantäckning. Den nu aktuella undantagsbestämmelsen kan utformas så, atträttsläget på denna punkt framgår fullt tydligt utan att det sker någotuttryckligt omnämnande av betalning med check. I enlighet med vad jag sålunda har anförtföreskrivs i tredje stycket av förevarande paragraf, att om avtal omförsäljniiig av gods har kommit till stånd och fullgjorts på ömse sidor vidsammanträffandet mellan parterna, lagen gäller endast om köparen har betalatköpeskillingen eller del därav med användande av kreditbevis eller med beloppsom han erhållit som lån av säljaren eller genom dennes förmedling. Detkrävs enligt denna bestämmelse att inte bara köparen utan också säljaren harfullgjort sin del av avtalet. Skall godset levereras i efterhand, blir lagenalltid tillämplig, om de i första stycket angivna förutsättningarnaföreligger. Har godset levererats men säljaren eller hans ombud gjortutfästelser om särskilda förmåner, som skall uppfyllas i efterhand, blir lagenockså tillämplig. Att säljaren utställt en garanti eller gjort annan utfästelsesom normalt inte behöver tas i anspråk av köparen hindrar däremot inte attavtalet anses vara fullgjort av säljaren. Föratt lagen inte skall vara tillämplig krävs att avtalet har blivit fullgjortvid sammanträffandet mellan köparen och säljaren eller dennes ombud. Även omleverans sker före ångerveckans utgång men efter sammanträffandet, skall lagentillämpas. Också köparen skall fullgöra sin del av avtalet vid sammanträffandetför att undantagsregeln skall gälla. Ingår inbytesgods i vederlaget, skalldetta alltså avlämnas . En senare gjord betalning medför inte attköparen förlorar rätten att frånträda avtalet, och detta gäller även ombetalningen sker senare, kanske . kandock betalning i efterhand tänkas ske under sådana förhållanden t. ex. isamband med att köparen besöker säljaren på dennes kontor och därvid diskuterarockså andra villkor för köpet att parterna får anses ha ingått ett nytt avtalsom köparen inte kan frånträda. Bestämmelsenom lån som köparen har erhållit av säljaren eller genom dennes förmedling avseratt hindra kringgående av lagstiftningen. Givetvis träffar bestämmelsen endastde fall då försträckningen lämnas eller förmedlas i samband med avtalet ochjust i syfte att sätta köparen i stånd att fullgöra detta. Somnyss har nämnts likställs överlämnande av check med kontant betalning. Att såär fallet framgår motsättningsvis genom att i lagtexten intehar gjorts undantag för betaliiing med check. Om köparen vid; sammanträffandetfullgör betalningen med check och det senare visar sig att checken saknartäckning, anses, köparen likväl ha fullgjort avtalet vid sammanträffandet. Paragrafeninnehåller regler om vad köparen har att iaktta, om han vill begagna sin rättatt frånträda avtalet. Den motsvarar 3 § och 6 § första stycketsakkunnigförslaget. Som har framgått av den allmänna motiveringenbiträder jag de sakkunnigas förslag att köparen skall ha rätt att frånträdasitt anbud eller svar inom räknat från sammanträffandet med säljareneller dennes ombud samt att frånträdande skall ske genom skriftligt meddelandedärom till säljaren. Sakkunnigförslagetinnebär, att köparen skall anses ha fullgjort vad på honom ankommer ifallmeddelandet före veckofristens utgång av honom inlämnas till befordran medpost eller telegraf eller avsänds på annat ändamålsenligt sätt. Detta harlagtekniskt uttryckts genom hänvisning i 7 § till 40 § första stycketavtalslagen i fråga om sådant meddelande som det här gäller. Vidremissbehandlingen har i ett yttrande hävdats att köparen bör stå risken föratt meddelandet om frånträdande inte når säljaren. Enligtmin mening skulle köparens skydd enligt lagen avsevärt försämras om iångerveckan iriräknas också tiden för postbefordran till säljaren av meddelandeom att köparen frånträder avtalet. Därtill kommer att det kan vara svårt förköparen att säkert veta vilken tid en normal postbefordran tar i anspråk; Jaganser i likhet med de sakkunniga att det bör vara tillräckligt att köparen, omhan inte överlämnar meddelandet direkt till säljaren, före veckofristens utgångavsänder det med post eller telegraf, som är de befordringsmedel vilka ipraktiken torde komma i fråga. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Enhänvisning till 40 § första stycket avtalslagen är emellertid inte tillräckligi detta hänseende, eftersom detta stadgande endast reglerar frågan vem som stårfaran för försändelsen. Det bör därför i lagtexten klart utsägas att självafrånträdandet sker genom att köparen avlämnar meddelandet för befordran medpost eller telegraf. Frågan vem som står faran för försändelsen blir då överhuvud taget inte aktuell och någon bestämmelse därom är alltså inte behövlig. Köparenblir bevisskyldig för att meddelandet om frånträdande inom rätt tid haröverlämnats till säljaren eller avlämnats för befordran till denne. Med hänsynhärtill är det lämpligt att köparen sänder meddelandet i rekommenderat brev.En erinran härom bör tas in i det formulär till underrättelse om köparensrättigheter enligt lagen som Kungl. Till.skillnad mot vad som har förordats i vissaremissyttranden anser jag däremot inte att köparen i lagen bör åläggasskyldighet att använda rekommenderad försändelse. Hargodset eller del därav levererats till köparen, bör i enlighet med desakkunnigas förslag som förutsättning för köparens frånträdanderätt gälla atthan håUer godset tillgängligt för säljaren i väsentligen oförändrat ochoförminskat skick. Av skäl som jag har redovisat i den allmänna motiveringenbör dock köparen inte stå faran för att godset förstörs, försämras ellerminskas genom olyckshändelse eller undergår förändring bara till följd av sinegen beskaffenhet eller till följd av åtgärd som varit nödvändig förundersökning av godset. Har köparen mottagit godset eller del därav, ärenligt andra punkten hans rätt att frånträda anbudet eller svaret beroende avatt han håller godset tillgängligt för säljaren i väsentligen oförändrat elleroförminskat skick. Av bestämmelsen i paragrafens andra punkt följeratt en köpare som har mottagit godset och inte håller det tillgängligt försäljaren i väsentligen oförändrat och oförminskat skick i princip är skyldigatt fullgöra sin del av avtalet, även om han har lämnat säljaren meddelandeenligt första punkten. Att köparen håller godset tillgängligt för säljaren innebär,att han skall göra det möjligt för säljaren att avhämta godset. Han är däremotinte skyldig att själv återlämna det. Paragrafen innehåller regler om verkan avfrånträdande. Den motsvarar 6 § andra stycket sakkunnigförslaget. Om köparen i enlighet med vad som föreskrivs i 4 §frånträder sitt anbud eller svar, är säljaren givetvis skyldig att återställavad han mottagit av vederlaget. Eftersom han i princip skall återfågodset, om det levererats till köparen, men han av praktiska skäl kan vara förhindradatt hämta det, bör han få skäligt rådrum att hämta godset och ianslutning därtill fullgöra sin betalningsskyldighet. I enlighet härmedföreskrivs i första stycket första punkten av förevarande paragraf, att omköparen frånträder sitt anbud eller svar enligt 4 §, det åligger säljaren attinom tid som skäligen åtgår för godsets avhämtande återställa vad han kan hamottagit av vederlaget. Med"vederlaget" avses i och för sig även inbytesgods som köparen kan halämnat i stället för kontant betalning. Är situationen den att säljarens ombudför egen räkning har köpt inbytesgodset från köparen, föreligger emellertid isjälva verket två avtal, ett mellan säljaren och köparensamt ett mellan ombudet och köparen. Om köparen har fått kontant betalning avombudet för inbytesgodset och i sin tur betalat säljaren, har köparensjälvfallet rätt att av säljaren få tillbaka vad han har betalat. Däremot harhan inte någon på förevarande lag grundad rätt att återkräva inbytesgodset frånombudet. Har köparen endast fått en fordran på ombudet som övertagits avsäljaren, kan förhållandena bli något mer komplicerade. Skulle säljaren krävaatt köparen återtar fordringen, får köparen finna sig i det och vända sig motombudet för att få betalning för inbytesgodset. Man torde dock i allmänhetkunna räkna med att säljarföretaget föredrar att själv behålla fordringen motsin försäljare och betala köparen motsvarande del av köpeskillingen. Likalitet som enligt de sakkunnigas förslag har köparen enligt departementsförslagetnågon rätt till ränta på erlagd del av köpeskillingen eller till ersättning förvård av levererat gods. Ienlighet med vad som har föreslagits i den allmänna motiveringen föreskrivs iförsta stycket andra punkten att köparen har rätt att hålla godset inne, tilldess säljaren har fullgjort sin betalningsskyldighet, samt i tredje punkten attgodset tillfaller köparen utan vederlag, om godset inte avhämtas inom tremånader efter sammanträffandet mellan köparen och säljaren eller dennes ombud. Dessaregler avser endast avtal om köp av lös egendom. En specialregel i fråga omabonnemangsavtal finns i paragrafens andra stycke. Bestämmelsenatt godset tillfaller köparen utan vederlag, om säljaren underlåter att hämtadet efter sammanträffandet, torde komma att få ringa praktiskbetydelse och i huvudsak bli tillämplig endast när godset saknar egentligtekonomiskt värde för säljaren. Under hela tremånadersfristen kvarstår köparensskyldighet att vårda godset så länge han har det i sin besittning. Åsidosätterköparen sin vårdnadsplikt och kan han till följd därav inte hålla godsettillgängligt för säljaren i väsentligen oförändrat och oförminskat skick, ärköparen skyldig att fullgöra sin del av avtalet. Har säljaren förlorat äganderättentill godset på grund av förevarande bestämmelse, är han å andra sidan likvälskyldig att betala tillbaka vad han kan ha uppburit av köpeskillingen. Omsäljaren har en motfordran på köparen blir frågan om hans rätt att avräknadenna på sin skuld till köparen enligt första stycket av förevarande paragrafatt bedöma enligt allmänna kvittningsregler. Lagrådetsyttrande och departementschefens uttalanden i anledning därav Lagrådethar anfört bl. a. följande: Med denna bestämmelse har avsetts att inomtillämpningsområdet för förevarande lag lösa frågan om säljarens bundenhet avmuntliga utfästelser från ombudets sida, s. k. sidolöpare, i fall då ombudetej har behörighet att sluta avtal för säljarens räkning. Enligt bestämmelsenskall ombudet anses ha ställningsfullmakt att mottaga anbud från köparen ochföreskrift som inskränker ombudets befogenhet härutinnan vara utan verkan motköparen. Denföreslagna bestämmelsen, som utgår från att det är köparen som avger anbud, tarsikte på den mycket vanliga typ av hemförsäljning som innebär att säljarenförbehåller sig att pröva köparens svar på det anbud som ordersedeln formelltinnehåller; detta svar blir därvid ett anbud som säljaren antager elleravslår. Att ombudet förses med ställ-ningsfullmakt att mottaga köparens anbudoch att inskränkande föreskrifter i detta avseende från säljarens sidafrånkännes verkan mot köparen ger i och för sig ej anledning till erinran.Frågan är emellertid om den föreslagna bestämmelsen verkligen är ägnad attstärka köparens ställning när det gäller sidolöpare. I motiven sägsfullmaktsregeln medföra att köparens anbud skall anses ha nått säljaren i ochmed att det avgetts till ombudet. Verkan av regeln i detta hänseende är emellertidendast att det objektivt blir fastslaget vad köparens anbud går ut på mendäremot ej att säljaren verkligen skall anses ha fått kännedom om anbudet ochdess innebörd redan i och med att ombudet blivit underrättat därom. Om ombudetinte på ett riktigt sätt inberättar köparens anbud till säljaren, blir vanligaavtalsrättsliga regler att till-lämpa beträffande frågan huruvida detta skallligga säljaren till last eller ej i förhållande till köparen. Här finnsuppenbarligen risk för missförstånd. Fullmaktsregeln, som skall finnasåtergiven på den handling som ombudet överlämnar vid sammanträffandet, kaninge köparen den felaktiga föreställningen att alla de villkor han uppställerför sitt anbud ar att anse som framförda till säljaren. Det kan därför vara naturligtför honom att, då han mottager ett antagande svar från säljaren, utan närmaregranskning utgå från att accepten helt motsvarar hans anbud. Det kan krävasbetydande uppmärksamhet från hans sida för att han genom jämförelse mellanordersedeln och säljarens svar skall upptäcka att säljaren genom någotförbehåll garderat sig mot att bli bunden av sidolöpare. Och även om köparenskulle uppmärksamma skillnaden mellan anbud och accept, är det möjligt att hanmed sin uppfattning att sidolöparen framförts till säljaren förbiser, attsäljaren kan vara ovetande om denna och oriktigt antaga att accepten överens- I så fall kanske köparen räknar med att vara fri från anbudet, eftersom säljaren tydligen ej velat antaga detta oför ändrat. Om emellertid säljarens misstag är så uppenbart, att köparen vid en närmare granskning och med någon eftertanke måste ha insett det, kan köparen genom underlåtenhet att reklamera bli bunden av av tal i enlighet med svarets innehåll, d. v. s. utan sidolöparén. Bedömning en av dessa frågor torde bl. ä. bli beroende av hur rättspraxis kommer att uppfatta fullmaktsregelns psykologiska inverkaii för den ena eller andra parten. Det är sVårt att nu bilda sig en bestämd uppfattning härom. . . Detsagda ger vid handen ätt innebörden av den föreslagna regeln inte är lätt attinse och att dess verkan måste betecknas som oviss. Det är tydligt att detföreligger stora svårigheter att bereda köparen ett effektivt skydd, om maninte vill i väsentlig grad sätta vanliga avtalsrättsliga principer ur spel.Ifrågasättas kan om inte paragrafen borde utgå ur förslaget och problemetrörände sidolöpare göras till föremål för vidare utredning i ett störresammanhang. Med hänsyn till de risker för rättsförluster som i rådänderättsläge otvivelaktigt föreligger för konsumenterna är det emellertid intetillfredsställande att nu lämna frågan helt åsido. Lagrådet vill därför intemotsätta sig att en bestämmelse upptages i lagen, men den bör då i klarhetensintresse utformas med direkt sikte på säljarens svar på det anbud, eventuellsidolöpare inbegripen, som köparen frarnfört till ombudet. Det bör fastslås,att köparen normalt skall ha rätt att utgå från att antagande svar från säljarenavser det av ombudet mottagna anbudet. Detta kan lämpligen ske genom enbestämmelse, att meddelande från säljaren att han antager köparens anbud skallmedföra att säljaren anses ha godtagit anbudet sådant det framförts till ombudet,om ej annat uttiyckligen anges eller uppenbart framgår av omständigheterna.Härmed utsäges, att ett antagande svar från säljaren, som ej är försett médsärskilda reservationer, regelmässigt binder säljaren i enlighet med det anbudsom framförts till ombudet, men det inskärpes å andra sidan för köparen, atthan måste uppmärksamma huruvida något förbehåll, uttryckligen eller på grund avde föreliggande omständigheterna, finns inbegripet i svaret. Det ärsjälvfallet underförstått, att ombudet på grund av sin ställning har fullmaktatt mottaga anbud från köparen. Uttrycklig bestämmelse härom är därför onödig,vilket innebär att första punkten i förslagets bestämmelse kan utgå. Däremotbör andra punkten bibehållas till förebyggande av att oihbudet till följd avinstruktioner från säljarens sida skall anses förhindrad att mottaga anbud sominbegriper sidolöpare. Föredragande departementschefen, statsrådet ,anförde vid anmälan av lagrådets yttrande bl. a, följande: Enligt 3 § första punkten i det remitteradeförslaget skall, om sälja-, ren företräds av ombud vid sammanträffandet medköparen, ombudet anses ha fullmakt att därvid mottaga anbud från köparen ifråga om förvärv av gods eller tjänst av det slag som ayses med hans uppdrag.Lagrådet förordar i stället en bestämmelse av innehåll, att om säljarenmeddelar köparen att han antager dennes anbud, han skall anses ha godtagitanbudet sådant det framförts till ombudet, om inte annat uttryckligen angeseller uppenbart framgår av omständigheterna. Enligt lagrådets mening kan därmedförsta punkten i det remitterade förslaget utgå såsom överflödig. Enändring av förevarande paragraf i enlighet med vad lagrådet förordat tordeinte innebära någon saklig ändring av nämnvärd praktisk betydelse. Det är dockinte uteslutet att bestämmelsen med den av lagrådet föreslagna utformningen ivissa fall kan tänkas ge köparen ett längre gående skydd. Det är sålundatänkbart att enligt detta förslag avtal i enlighet med köparens anbud kommertill stånd i vissa situationer, där det remitterade förslaget skulle leda tillatt avtalet strandar på grund av bristande överensstämmelse mellan anbud ochsvar, s. k. dissens. I den mån så är fallet är den av lagrådet förordadebestämmelsen ägnad att bättre tillgodose konsumentskyddsintresset. Härtill kommeratt den av lagrådet föreslagna bestämmelsen beskriver rättsläget på ett merakonkret och lättillgängligt sätt. Under dessa förhållanden anser jag mig börabiträda lagrådets förslag. Genom propositionen läggs fram ett lagförslag,innefattande civilrättsliga regler, som ger konsument möjlighet att frånträdavissa köp eller s. k. abonnemangsavtal som har ingåtts i hans bostad ellerunder andra likartade förhållanden genom att inom "ångervecka" skriftligen meddela säljaren att han frånträderavtalet. Syftet med lagförslaget är att eliminera verkningarna av att köparenvid s. k. hemförsäljning befinner sig i ett psykologiskt underläge gentemottalföra och påträngande försäljare. Till grund för lagförslaget ligger ett avsärskilda sakkunniga efter samarbete med sakkunniga i , ochNorge avgivet betänkande (SOU 1970; 35) med förslag tillhemförsäljning. Beträffande propositionens huvudsakliga innehåll hänvisarutskottet till den kortfattade redogörelse, som intagits i det föregående (s.1). motioner som väckts i anledning av propositionen förekommer ingen erinranmot huvudlinjerna i lagförslaget. Fastmera har i några av motionernaframhållits att propositionens huvudmålsättning är lovvärd. Utskottet vill försin del framhålla att den föreslagna lagen om m. utgör ett värdefullt komplement till de lagar lagen om otillbörligmarknadsföring och lagen om otillbörliga avtalsvillkor som xmder senare tidantagits för att skydda konsumenterna mot ohederliga eller på annat sättskadliga metoder i marknadsföring. I det följande behandlar utskottet de delarav förslaget som berörts i motioner eller eljest tilldragit sig utskottetsuppmärksamhet. Den föreslagna lagstiftningen omfattar som ovannämnts dels köp av lös egendom, dels s. k. abonnemangsavtal, dvs. avtalvarigenom någon åtar sig att eller tills vidare vidåterkommande tillfällen tillhandagå annan med underhåll eller tillsyn avegendom, undervisning och andra liknande tjänster. Lagen skall däremot inteomfatta försäkringsavtal. Imotionen 1971; 1437 av m. fl. (vpk) uttalas att lagen också böromfatta försäljning av försäkringar, då försäljningen sker under sådana formeratt lagen skulle bli tillämplig om det varit fråga om varor. Underremissbehandlingen av det betänkande, som ligger till grund för lagförslaget,framfördes förslag av motsvarande innehåll från och . Såsomframgår av den föregående redogörelsen åligger det enligt 302 § lagen om försäkringsrörelseförsäkringsbolags styrelse och verkställande direktör att övervaka attanskaffning av ansökningar om försäkring hos bolaget sker på ett sätt somöverensstämmer med god försäkringssed. Maj:t han enligt samma lagrummeddela närmare föreskrifter angående anskaffningsverksamheten och kan därvidockså förordna att frågor om denna verksamhet skall handläggas av en av Kungl.Maj;t utsedd nämnd. Departementschefen har anfört att försäkringsbolagenträffat frivilliga överenskommelser om anskaffningsverksamheten och att någotbehov av föreskrifter enligt 302 § lagen om försäkringsrörelse intevisat sig föreligga. Om missförhållanden skulle ge sig till känna i samband medanskaffning av försäkringar i hemmen och på liknande platser får, såsomdepartementschefen framhållit, nämnda bestämmelser anses ge tillräckligamöjligheter till ingripanden. Med hänsyn härtill delar utskottetdepartementschefens uppfattning att försäkringsavtal inte skall omfattas avlagstiftningen om hemförsäljning. Motionen 1971; 1437 bör därför avslås iförevarande del. Vadangår de förhållanden under vilka konsumenten företar rättshandlingenföreskrivs i 1 § första stycket i lagförslaget att köparens sammanträffande medsäljaren eller ombud för denne skall ha skett i köparens bostad eller eljest påannan plats än säljarens eller ombudets fasta försäljningsställe. tilllagrummet anför departementschefen att med säljarens fasta försäljningsställei första hand avses säljarens butik men också andra liknande platser, t. ex.säljarens kontor. Ett försäljningsställe som säljaren utnyttjar i fastautställningslokaler antingen , kanske en månad eller mera,eller vid en regelbundet återkommande utställning t. ex. S;tEriksmässan i måste enligt departementschefens mening också räknassom fast försäljningsställe. Försäljning som sker från mera tillfälliga stånd,kiosker o. d. i anslutning till utställningar, mässor, offentligatillställningar, basarer, utflykter, biografföreställningar osv. anses däremotskola omfattas av lagstiftningen. Detsamma gäller försäljning som anordnas iandra tillfälligt förhyrda lokaler. Imotionen 1971; 1437 av m. fl. (vpk) erinras om att avsikten medlagen är att skydda köpare som i köpsituationen befinner sig i ett psykologisktunderläge i förhållande till säljaren. Enligt motionärernas mening kan ensådan situation föreligga även vid försäljning på mässor eller liknandeförsäljningsställen, som upprättats för viss begränsad tid och därdemonstration av varor sker. Motionärerna anser därför att dylikaförsäljningsställen inte kan anses vara fasta försäljningsställen i lagensmening och att detta bör komma till uttryck i lagtexten eller i anvisning tilllagen.