bet · FU01UU11 · 1971-12-31 00:00:00 — Utrikesutskottetsbetänkande nr 1971. betänkande i anledning av Kungl. MaJ:tsproposition med förslag till lag om vissa internationella sanktioner jämtemotioner. Maj :ts hemställan Maj:t har i proposition1971:77 dagtecknad under åberopande av utdrag avstatsrådsprotokollet över justitieärenden och lagrådets protokoll föreslagitriksdagen att dels antaga vid propositionen fogatförslag till lag om vissa internationella sanktioner, dels godkänna att Kungl. Maj:tförordnar om tillämpning av 3 §, 4 § 1, 3 och 4, 5-8 §§ samt 15 § den föreslagnalagen med anledning av de resolutioner som antagit i fråganom , 1966, den29 och den 1 . 1 propositionen läggs fram förslagtill lag om vissa internationella sanktioner. Den föreslagna lagen är avseddatt utgöra grundvalen för en tillämpning från svensk sida av resolutioner omicke-militära sanktioner som antas av säkerhetsråd. Lagen,som är av fullmaktskaraktär, ger Kungl. Maj:t befogenhet att meddela förbud ivissa i lagen angivna hänseenden i den mån det påkallas av ett bindande besluteller en rekommendation av säkerhetsrådet. Maj:ts förordnande omtillämpning av lagen skall underställas prövning. De förfaranden som skall kunna förbjudas med stöd av denföreslagna lagen är i stort sett av samma slag som dem som omfattas av dennuvarande lagen om vissa sanktioner mot . En nyhet i förhållande tillvad som gäller enligt Rhodesialagen är att Kungl. Maj:t enligt den föreslagnalagen får möjlighet att för särskilda fall medge dispens från sanktionsförbud. Den föreslagna lagen avses träda i kraft den 1 juli 1971.Samtidigt upphävs Rhodesialagen. I propositionen hemställer Kungl. Maj:tvidare, att godkänner tillämpning av fullmaktslagen för genomförandeav de resolutioner om sanktioner mot som säkerhetsrådet harantagit. Det vidprotokollet fogade lagförslaget har följande lydelse: Lag omvissa internationella sanktioner Härigenom förordnas som följer. 1 § 1 den mån det påkallas med anledning av beslut somfattats eller rekommendation som antagits av säkerhetsråd i överensstämmelse med stadga kan Konungen för ordna att 38 och 15 §§ skall tillämpas. Förordnande förfaller, om det ej inom en månad eller, omriksdags-session ej pågår, inom en månad från början av nästkommande sessionunderställes för prövning av frågan huruvida det skall bestå och omdet ej från det underställningen skedde gillas av . Om säkerhetsrådets beslut eller rekommendation helt ellerdelvis återkallas eller förfaller, skall Konungen så snart det kan ske i motsvarandemån upphäva meddelat förordnande eller med stöd därav meddelad föreskrift. 2 § Med blockerad stat förstås i denna lag stat ellerområde som är föremål för sanktioner enligt beslut eller rekommendation som avses i 1 § första stycket. Med vara förstås i denna lag materiellt ting av lösegendoms natur. Som vara anses även elektrisk kraft. Vad som nedan föreskrives om vara gäller dock ej egendomsom är avsedd endast för innehavarens personliga bruk. 3 § Konungen fårmeddela förbud att från riket utföra vara avsedd att införas till blockeradstat och förbud att till riket införa vara som härrör från blockerad stat. 4 § Konungen fårmeddela förbud att 1. tillblockerad stat införa vara, 2. inom blockeradstat tillhandahålla vara i verksamhet av ekonomisk art, 3. utanförblockerad stat tillhandahålla vara avsedd för verksamhet av ekonomisk art somdrives från den blockerade staten, 4. från blockeradstat utföra vara. 5 § Konungen får meddela förbud att vidtaga åtgärd som ärägnad att främja enligt 3 eller 4 § förbjudet förfarande och som innebär 1. tillverkning,bearbetning, sammansättning, installering, underhåll eller reparation av varaeller lämnande av tekniskt bistånd till sådan åtgärd, 2. lastning,lossning, transport eller mottagande till förvaring av vara ellertillhandahållande av transportmedel eller av utrustning eller förnödenhet förtransport. 3. överlåtelseeller förvärv av vara, upplåtelse eller förvärv av särskild rätt därtill ellermeddelande av försäkring därå eller rättshandling som avser i 1 eller 2 nämndåtgärd beträffande vara, 4. överlåtelseeller förvärv av uppfinning eller upplåtelse eller förvärv av särskild rättdärtill, eller 5. lämnande ellerförmedlande av uppdrag för åtgärd som anges i 14. 6 § Konungen fårförbjuda åtgärd som anges i 5 § 1-3 och lämnande eller förmedlande av uppdragför sådan åtgärd i fråga om vara som utförts från blockerad stat efter det attförbud som meddelats med stöd av 4 § 4 trätt i kraft. 7 § Konungen fårmeddela förbud att utifrån verkställa betalning eller lämna kredit tillmottagare i blockerad stat eller att verkställa betalning eller lämna kredittill någon utanför blockerad stat, om betalningen eller krediten är avsedd förmottagare i den blockerade staten eller för verksamhet av ekonomisk art somidkas där eller drives därifrån. Konungen får även meddela förbud att lämna eller förmedlauppdrag för åtgärd som förbjudits enligt första stycket. 8 § Konungen får meddela förbud att utöva trafik tilllands samt sjö dier luftfart till eller från blockerad stat eller att i fråga om sådan verksamhet samarbeta med trafikföretag, som drives i eller från nämnda stat, eller med ägare eller brukare av transportmedel som är registrerat där. Förbud enligt första stycket får riktas mot ägare ochbrukare av transportmedel samt mot befälhavare och besättningsman på transportmedel. Konungen får även meddela förbud att lämna eller förmedlauppdrag att utöva verksamhet som förbjudits enligt första stycket. 9 § Konungen kan för visst fall medge undantag från förbudsom meddelats med stöd av 3 8 §. 10 § Förbud sommeddelats med stöd av 38 § gäller även om avtal om förfarande eller åtgärd somavses i nämnda lagrum slutits innan sådant förbud trätt i kraft, såvida ejKonungen förordnat annat. 11 § Den sombryter mot förbud som meddelats med stöd av 3-8 § dömes, om gärningen skettuppsåtligen, till böter eller fängelse i högst två är eller, om gärningen skettav grov oaktsamhet, till böter eller fängelse . 1 ringa fallskall ej dömas till ansvar. För anstiftan av eller medhjälp till gärning som avses iförsta stycket dömes ej till ansvar. 12 § Utbyte avbrott enligt denna lag skall förklaras förverkat, om det ej är uppenbartobilligt. 13 § Egendom somanvänts såsom hjälpmedel vid brott enligt denna lag eller som frambragts genomsådant brott kan förklaras förverkad, om det är påkallat till förebyggande avbrott eller eljest särskilda skäl föreligger. Detsamma gäller egendom med vilken tagits befattning somutgör brott enligt denna lag. 1 ställetför egendomen kan dess värde förklaras förverkat. 14 § Åtal förbrott enligt denna lag får väckas endast efter förordnande av Konungen ellerden Konungen bemyndigar. 15 § Konungen fårförordna att utlänning som skäligen kan antagas ha hemvist i blockerad stat ochha begått eller avse att begå sådan handling som står i strid mot förbud enligt3-8 § kan avvisas i den ordning som föreskrives i utlänningslagen (1954:193). Denna lag träder i kraft . Genom lagenupphäves lagen (1969:232) om vissa sanktioner mot . I fråga om varasom vid den nya lagens ikraftträdande är omfattad av utförselförbud enligt 2 §lagen om vissa sanktioner mot får Konungen, utan hinder av att varanutförts från innan förbud som meddelats med stöd av 4 § 4 nya lagenträtt i kraft, meddela förbud enligt 6 § nya lagen. Konungen får ävenföreskriva att förordnande enligt 15 § nya lagen får avse också utlänning somskäligen kan antagas ha hemvist i och före lagens ikraftträdande habegått handling som står i strid mot 26 § lagen om vissa sanktioner motRhodesia. 1 det följande återges vissaavsnitt av propositionens motivering, vilka synes vara av särskilt intresse medhänsyn till innehållet i de väckta motionerna. 1 fråga om motiveringen i övrigtsamt redovisningen av säkerhetsrådets resolutioner, svensk och utländsk rätt,betänkande samt remissyttrandena hänvisas till propositionen. Enligt kan FN:s säkerhetsrådföranstalta om sanktioner mot viss eller vissa stater i syfte att upprätthållaeller återställa internationell fred och säkerhet. 1 artiklarna 41 och 42anges vilka sanktioner som säkerhetsrådet sålunda kan föranstalta om. I artikel41 nämns olika sanktioner av icke-militär natur, såsom avbrytande av ekonomiskaoch diplomatiska förbindelser och kommunikationer. Artikel 42 nämneringripanden av olika slag med militära styrkor. Förordnande om sanktioner kan ges genom beslut som ärbindande för FN:s medlemsstater. En förutsättning för att rådet skall ha rättatt fatta sådant beslut är enligt artikel 39 i stadgan att rådet har ansett detföreligga hot mot freden, fredsbrott eller angreppshandling. Säkerhetsrådetkan emellertid också utfärda resolutioner som innehål- ler endast rekommendationer åt medlemsstaterna att vidtaåtgärder av sanktionskaraktär. Det ankommer på varje medlemsstat att självavgöra om den skall följa en rekommendation eller inte. beslut och rekommendationer riktar siginte direkt till enskilda rättssubjekt. För att en resolution skall fårättsverkningar för enskilda krävs att bestämmelser härom införs i nationelllagstiftning. I kan sanktioner i viss utsträckning genomföras med stödav Kungl. Maj:ts allmänna ekonomiska lagstiftningsmakt. Sålunda kan erinras omKungl. Maj:ts befogenheter i fråga om export- och iniportreglering. Maj:t enligt lagen (1966:158) angående utvidgad tillämpning av lagen den22 (nr 299) om förbud i vissa fall mot överlåtelse eller upplåtelseav fartyg m. m. och av lagen (nr 176) med vissa bestämmelserom fraktfart med svenska fartyg rätt att genomföra vissa sanktioner påsjöfartens område. I övrigt måste för att fullt ut kunna efterkommasäkerhetsrådets resolutioner rörande sanktioner anlita ordinär lagstiftning,antagen av Kungl. Maj:t och gemensamt. Detta förhållande kan innebäraolägenheter, framför allt därigenom att avsevärd tid kan förflyta innanSverige i det enskilda sanktionsfallet har möjlighet att i nödvändigutsträckning ge effekt åt säkerhetsrådets bindande beslut och rekommendationer. När säkerhetsrådet i en resolution den 20 november 1965uppmanade FN:s medlemsstater att vidta vissa sanktionsåtgärder av icke-militärnatur mot på grund av den ensidiga självständighetsförklaring som hadeavgetts av en olaglig regering i landet, aktualiserades frågan om att införa enallmän och permanent lagstiftning som gör det möjligt för vårt land att snabbtefterkomma rådets beslut och rekommendationer om ekonomiska eller andrasanktioner av icke-militär art. För att utreda denna lagstiftningsfråga tillkallades ibörjan av tre sakkunniga, som antog benämningen FN-lagkomniittén. Med anledning av att säkerhetsrådet den 16 december 1966antog en resolution, innehållande för medlemsstaterna bindande beslut om en radicke-militära sanktioner mot , uppdrog Kungl. Maj:t åtkommittén att med förtur utreda frågan om särskild lagstiftning av provisoriskkaraktär för att göra det möjligt för att till alla delar uppfylla sinaförpliktelser enligt resolutionen. Kommittén avlämnade enpromemoria med förslag till lag om genomförande av vissa sanktioner motRhodesia. antog - som kompletteringtill resolutionerna och en nyresolution med beslut och rekommendationer om ytterligare sanktioner avicke-militär art mot . På grundval av promemoria genomfördeslagen (1969:232) om vissa sanktioner mot . Genom denna lag får Sverigeanses ha fullgjort sin skyldighet att som medlem i FN verkställaRhodesiaresolutionerna. I avvaktan på införandet av en allmän FN-lag avpermanent natur är Rhodesialagen provisorisk och gäller efter förlängning(prop. 1970:202, ILU 1970:76, rskr. 1970:407, SFS 1970:750) till utgången av med möjlighet för Kungl. Maj:t attupphäva lagen . avgav kommittén betänkandet Svensk FN-lag,sanktioner och deras genomförande (SOU 1970:19). Betänkandet innehåller ettförslag till FN-lag av fullmaktskaraktär. Lagen, som föreslås bli permanent,är avsedd att möjliggöra för Kungl. Maj:t att för del snabbtefterkomma säkerhetsrådets resolutioner rörande sanktioner av ickemilitärnatur, mot vilken stat de än riktas. Enligt den föreslagna lagen får Kungl. Maj:tav befogenhet att meddela sådana förbud mot vissa särskilt angivnaförfaranden som kan förutses bli nödvändiga för att genomföra avsäkerhets.rådet beslutade eller rekommenderade sanktioner. Befogenheten skalltillkomma Kungl. Maj:t bara i den mån det är påkallat av vad säkerhetsrådet harbestämt i ett visst sanktionsfall. Maj;t föreslås få rätt att förordnaom FN-lagens tillämpning utan att har samtyckt till det.Kungl. Maj:ts förordnande skall emellertid inom en månad underställas riksdagenför prövning av frågan huruvida det skall bestå. Överträdelse av förbud som harmeddelats med stöd av lagen skall föranleda straffansvar. Kommitténs betänkande har remissbehandlats.Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt lagförslaget eller lämnat det utanerinran i huvudsak. Tre remissinstanser, , Näringslivetstrafikdelegation och trafikbilägares riksorganisation, har dockavstyrkt förslaget. De anser att lagen inte bör genomföras, om den inte löserfrågan om rätt till ersättning av allmänna medel åt enskilda för förluster somkan uppkomma genom lagens tillämpning. anser dessutom, attförslaget bör genomföras endast om i lagen föreskrivs att i förvägskall godkänna att lagen sätts i tillämpning. Vissa remissinstanser ställer sigtveksamma till förslaget. Anledningen härtill är i allmänhet att den föreslagnalagen har konstruerats som en fullniaktslag att gälla både bindande beslut ochrekommendationer och att den skall kunna sättas i tillämpning både när det ärnödvändigt att snabbt genomföra en sanktion och när sådant krav pä skyndsamhetinte föreligger. 8.1.3 Lagstiftningens form och räckvidd Innan jag tar upp frågan omutformningen av en FN-lag av generell natur vill jag behandla frågan huruvidaen sådan lag bör avse både bindande beslut och rekommendationer avsäkerhetsrådet. Flera remissinstanser har ansett att endast bindande beslutbör kunna genomföras med stöd av en sådan lag. hävdar sålunda attvad kommittén har anfört i denna del närmast talar för att lagen inte bör gällai fråga om rekommendationer. När anledning finns att genomföra endast rekommenderadesanktioner bör detta ske genom särskild lagstiftning i varje särskilt fall. Ettpar andra remissinstanser framhåller att förekommande utländska FN-lagar synesavse endast rådets bindande beslut. Dåvarande chefen förjustitiedepartementet uttalade i propositionen med förslag till Rhodesialag(prop. 1969:78 s. 31), att när en rekommendation ger uttryck åt en allmäntomfattad politisk och moralisk förväntan, medlemsstaterna självfallet börfölja den. Jag delar denna uppfattning, som också har varit vägledande förSveriges handlande i samband med sanktionerna mot . Sina befogenheter i fråga om export- och importregleringmed anledning av säkerhetsrådets rekommendationer . Vidarekan nämnas att provisoriska lag på sjöfartens område (SFS 1966:158)liksom det gjorda tillägget (SFS 1969:233) till avvisningsgrunderna i19 § utlänningslagen (1954:193) avser både beslut och rekommendationer. Behovav att kunna verkställa rådets rekommendationer har sålunda redan.ansettsföreligga. Eftersom det är angeläget att snabbt och sakligt korrektkunna verkställa även rekommendationer, om inte syftet med dem skall äventyras,finner jag i likhet med kommittén och majoriteten av remissinstanserna attFN-iagstiftningen bör ta sikte också på rådets rekommendationer. Jag vill ävenframhålla att rådets resolutioner ibland kan innehålla såväl bindande beslut omvissa sanktioner som rekommendation åt medlemsstat att genomföra sanktioner avannan art. Av praktiska skäl kan det i sådana fal) vara lämpligt att bådaformerna av sanktioner genomförs med stöd av samma lagstiftning. Jag vill idetta sammanhang erinra om att stormakternas vetorätt enligt art. 27 iFN-stadgan gäller inte bara i fråga om säkerhetsrådets bindande beslut utanockså när det gäller dess rekommendationer. En rekommendation om sanktioner kansåledes inte komma till stånd, om någon av stormakterna klart uttalat sig emotrekommendationen. Det är inte heller någon risk för att en fullmaktslag, som kananvändas också för att genomföra rekommendationer av säkerhetsrådet, kommertill en alltför frekvent användning. Kommittén har i sitt betänkandetagit upp frågan i vad mån ersättning bör utgå av allmänna medel till enskildsom lider ekonomisk skada till följd av att förbud meddelats med stöd av dennya lagstiftningen. Under åberopande främst av svårigheten att överblickatänkbara skadefall och avgränsa det ersättningsgilla området har kommitténföreslagit att någon laglig rätt till sådan ersättning inte bör föreskrivas.Frågor om ersättning bör enligt kommittén i stället avgöras av Kungl. Maj;t pågrundval av en skälighetsprövning i varje särskilt fall. En ledamot i kommitténhar emellertid i en reservation förordat att i lagen tas in en uttryckligbestämmelse om rätt till ersättning för skada som varit oförutsebar och tillvilken den skadelidande på intet sätt kan anses vållande. Flertalet remissinstanser delar kommitténs uppfattning iersättningsfrågan. Ett par av dessa, bl. a. kommerskollegium ochUtlandssvenskarnas förening, anser dock att det i lagen bör meddelas enuttrycklig föreskrift om möjligheten att få ersättning efter diskretionär prövningav Kungl. Några remissinstanser, bl. a. ochSvenska försäkringsbolags riksförbund, anser att en bestämmelse om principiellrätt till ersättning bör tas in i lagen. m. fl. framhåller bl.a. att svårigheten att avgränsa de fall som bör medföra ersättningsrätt frånandra fall inte utesluter att rätten till ersättning för vissa fall lagfästs,t. ex. fall då lagstiftningen ingriper i redan bestående rättsförhållanden.Även i andra fall bör enligt dessa remissinstanser ersättning utgå och beräknasefter skälighet, och en uttrycklig bestämmelse härom bör tas in i lagen. Frågan i vad mån ersättning av statsmedel bör utgå tillenskilda vid rättsenliga ingrepp av olika slag från det allmännas sida,särskilt ingrepp i äganderätt eller näringsfrihet, är ett omstritt problem inomden offentliga rätten. Olika principer har kommit till användning vid ingrepppå olika områden i fråga om såväl spörsmålet när ersättning skall utgå somfrågan efter vilka grunder ersättningen skall beräknas. Generellt kan försvensk rätts del sägas att den grundsatsen har tillämpats att rätt tillersättning föreskrivs i fall när ingrepp sker i äganderätt eller näringsfrihetoch ingreppet innebär ett överförande på det allmänna av äganderätt ellerbegränsad sakrätt, t. ex. vid expropriation. Rätt till ersättning i störreeller mindre omfattning har också föreskrivits i en del fall när ingrepp görs iden enskildes möjligheter att fritt utnyttja sin arbetskraft. Härvid kan nämnasexempelvis lagen (1956:293) om ersättning åt smittbärare, kungörelsen(1956:294) om ersättning av statsmedel i vissa fall vid ingripanden ihälsovårdens intresse och lagen (1959:83) om allmän tjänsteplikt. Däremot finnsinte något exempel på lagstadgad ersättningsrätt för enskilda vid ingripandensom är jämförliga med dem som kan föranledas av FN-sanktioner. Näringsidkarehar sålunda inte rätt till ersättning för förluster på grund av krisregleringari form av handels-, produktions- eller användningsreglering, import- eller exportförbudeller begränsningar i friheten att driva handel eller på grund av andraliknande inskränkningar i yrkesutövning. Inte heller finns det någon allmänrättsgrundats, enligt vilken rätt till ersättning föreligger vid intrång i denenskildes näringsutövning genom generellt verkande föreskrifter av angivetslag. Enligt min mening finns det inte någon anledning attintaga en annan ståndpunkt när det gäller de ekonomiska följderna avingripanden med stöd av en sanktionslagstiftning av nu aktuellt slag. Huruvidaett ingripande grundar sig på internationellrättsliga åtaganden eller på enrent internrättslig reglering som betingas enbart av hänsyn till nationellaintressen bör således inte inverka på ersättningsfrågans bedömning. Jag ärredan av dessa skäl inte beredd att förorda att i den nya lagen tas inbestämmelser om rätt till ersättning för förluster i följd av sanktionslagstiftningenstillämpning. Praktiska skäl talar f. ö. också emot en sådan reglering. har konstaterat kan de skador för enskilda som står i samband med tillämpningen av en sanktionslagstiftning bliav mycket skiftande slag och omfattning. Vid ersättningsfrågans behandling isamband med Rhodesialagens tillkomst uttalade föredragande departementschefen,att det inte är möjligt att ens tillnärmelsevis kartlägga vilka skador som kanbli aktuella. Detta uttalande avsåg i och för sig bara Rhodesiafallet men måstegivetvis, som kommittén har påpekat, i ännu högre grad gälla i fråga omsanktioner som riktar sig mot stater med vilka har mera omfattandeekonomiska och andra förbindelser. Vidare skulle betydande svårigheter inställasig när det gäller att fastställa orsakssammanhanget mellan en sanktionsföreskriftoch en uppkommen skada och att bestämma skadans omfattning. Det sagda gälleräven om man - som kommittén har varit inne på - begränsar en ersättningsbestämmelsetill att gälla endast vissa fall vari den enskildes ersättningsbehovframträder med särskild styrka, som exempelvis när någon har lidit skada pågrund av att ett sanktionsförbud hindrar honom från att fullfölja ett redaningånget avtal. En sådan avgränsning av tillämpningsområdet skulle dessutomframstå som ganska godtycklig och i tillämpningen kunna leda till resultat somter sig slumpartade och ibland stötande. Jag vill slutligen också påpeka såvitt bekant inte i något annat land har gett sig in på en lagreglering avhithörande ersättningsfrågor. Att någon lagfäst ersättningsrätt för förluster medanledning av ingripanden enligt den nya lagen inte införs innebär givetvis intehinder mot att en enskild skadelidande vänder sig till statsmakterna med enbegäran om gottgörelse. Men det får då i varje särskilt fall prövas av Kungl. Maj:toch om och i vad mån det kan finnas skäl att låta skadelidande fåersättning av statsmedel för lidna förluster. 8.1.8 Formerna för medverkan Jag övergår nu till att behandla deformella förutsättningarna för FN-lagens tillämpning, dvs. frågan om eller ivad mån medverkan bör krävas för att den nya lagenssanktionsbestämmelser skall kunna sättas i tillämpning. Enligt kommittén skall Kungl. Maj:t, i den mån detpåkallas med anledning av beslut eller rekommendation som har antagits avsäkerhetsrådet, utan föregående medverkan få förordna omtillämpning av lagens bestämmelser. Förordnande förfaller emellertid enligt kommitténsförslag, om det inte inom en månad eller, om riksdagsession ej pågår, inom enmånad från början av nästkommande session underställs för prövning avfrågan huruvida det skall bestå och om inte förordnandet gillas av riksdageninom från det underställningen har skett. Ett par remissinstanser - Näringslivets trafikdelegationoch trafikbilägares riksorganisation - anser att vid såvälbindande beslut som rekommendationer bör medverka, innan lagen sätts i tillämpning. Vissa andra remissinstanser anser att föregående sam- tycke alltid bör krävas i rekommendationsfallen och iallmänhet också vid bindande beslut. Sålunda anser kommerskollegium, att manbör kunna avstå från att höra innan förordnande om tillämpning avlagen meddelas endast vid sådant bindande beslut av säkerhetsrådet som hartillkommit under tid då inte är samlad. Enligt m.fl. är samtycke i efterhand tillräckligt bara i fall då bindandebeslut av säkerhetsrådet föreligger och beslut i förhand inte utansynnerlig olägenhet kan avvaktas. godtar kommitténs förslag ifråga om sättet för medverkan vid bindande beslut men anser attförordnande om tillämpning av rekommendation inte bör få träda i kraft förrändet har gillats av . Såvitt gäller frågan om medverkan vidgenomförande av bindande beslut instämmer jag i vad kommittén har anfört ombetydelsen av att har möjlighet till snabba och omedelbara ingripandenpå det nationella planet.