Question:
Syn donského kozáka Kelin promlouvá o dějinách rodiny i země. A také o
Miloši Zemanovi, kterého přistihl při „odporném a podlém skutku“

STOLETÉ ODPOČÍTÁVÁNÍ REPUBLIKY Byl jsem svědkem podílu Miloše Zemana na
vytunelování Českých Radiokomunikací a. s. prostřednictvím účelově
zřízené firmy BIVIDEON, kdy stát přišel o desítky miliard korun a stovky
zaměstnanců o zaměstnání. To říká historik a zástupce ruské menšiny
ve vládní radě pro národnostní menšiny Alexej Kelin. Jinak hovoří
hlavně o historii a Rusku.

Jak s odstupem století vnímáte bolševickou revoluci v Rusku? Stále stejně.
Byl to puč, při němž se k moci dostali lidé bez zábran, zločinci a
vlastizrádci, kteří se za války spolčili s nepřítelem a s jeho finanční
pomocí se jim podařilo svrhnout zákonnou vládu. Zadusili pracně se rodící
demokracii, obelhali obyvatelstvo, zotročili jej. Místo slíbené svobody a
půdy obnovili nevolnictví v kolchozní podobě. Zlikvidovali elitu národa a
nahradili ji „sociálně blízkým elementem“, tedy proletariátem, ale
zejména lůzou. Slušná část proletariátu bolševiky nepodporovala. Ta
volila jiné strany. Záhy za to byla potrestána a všechny demokratické
strany včetně levicových byly zlikvidovány i s jejich funkcionáři.
Sociálně blízký element, tedy místní povaleči a alkoholici, byl jmenován
předsedy kolchozů. Výsledkem této personální politiky a direktivního
centralizovaného řízení, kdy se i zemědělské práce zahajovaly podle
pokynů z centra, byl hladomor, který vyvrcholil kanibalismem. Podobná situace
byla i v jiných odvětvích. „Stavby socialismu“ realizovali zdarma a za
strašlivých podmínek vězni. Jejich počet v gulagu kolísal v jednotlivých
letech v rozpětí od půl milionu do dvou a půl milionu vězňů. To jsou
oficiální údaje přiznané současnou vládou Ruské federace. Podle
nezávislých badatelů bylo vězněno podstatně více lidí. Uvádí se
číslo třináct milionů a k tomu minimálně šest milionů lidí ve
vyhnanství. Po sovětsko-nacistické válce v gulagu skončily i stovky tisíc
cizinců včetně českých občanů. Desítky tisíc techniků, inženýrů a
vědců vyvíjely zbraňové systémy ve vězeňských ústavech zvaných „šarašky“.
Cílem zločinecké bolševické ideologie bylo uchvátit moc na celé
zeměkouli. Na osudu Ruska a jeho obyvatel jim nezáleželo. Podle Trockého –
Bronštejna mělo Rusko sloužit jen jako otep klacků do ohně světové
revoluce. Jsou pro vás vůbec nějaké komunistické ideje přijatelné? Na
žádnou takovou myšlenku jsem za celý život nenarazil. Komunistická
ideologie se od jiných marxistických ideologií, například
sociálnědemokratické, liší tím, že staví na nejhorších lidských
vlastnostech. Zlobě, závisti a nenávisti. Násilí bere jako jedinou možnost,
jak obšťastnit lidstvo. Život i Bible nám radí, abychom posuzovali stromy
podle jejich plodů. Tam, kde se dostali k moci komunisté, došlo k razantnímu
propadu efektivity ekonomiky a neméně razantnímu poklesu životní úrovně.
I Československo se v důsledku komunistického puče propadlo ve světovém
žebříčku o zhruba třicet míst. U nás, naštěstí, byl bolševický model
uplatněn v mnohem civilizovanější variantě. Takže jsme měli menší
procento mrtvých, neproběhlo zde několik vln hladomoru, ba i degradace
společnosti směrem k otrocké mentalitě byla o něco menší. Nicméně
návrat na páté až sedmé místo ve světovém žebříčku životní
úrovně, na němž jsme se pohybovali před válkou, kdy nám záviděli Němci
i Rakušáci, ještě dlouho nenastane. Slýchával jsem již v dětství, že
kdo v mládí nefandí levici, nemá srdce, a kdo jí fandí ve zralém věku,
nemá mozek. Vrtalo mi to hlavou a vyptával jsem se otce na jeho názor. Tehdy
mi řekl, že si mám počkat, až mne život trochu okope, dozraji, a pak si to
srovnám v hlavě sám. Vzápětí jsem byl svědkem zajímavého monologu
místního zamindrákovaného soudruha, který si hojil komplexy z toho, že nic
nemá, protože všechno prochlastal a žil v bytě, který připomínal
chlívek: „Uvědomte si, že vy, doktoři, nejste ani třída! Jste jen ubohá
vrstva! Trpěná vrstva! Zatím vás ještě potřebujeme, tak vás tady musíme
trpět.“ Otec mi pak vysvětlil, že bolševici jsou mimo stupnici levice –
pravice. Že jde o politováníhodné frustráty, kteří jsou ale pro
normální lidi nebezpeční. Šíří infekci nenávisti, nejsou schopni nic
vytvořit, ale jen všechno ničí. Váš tatínek byl donský kozák, maminka
Češka narozená v Kyjevě. Jak se dostali do Československa? To je na román.
Otcovy memoáry byly v Rusku několikrát vydány v redukovaném rozsahu zhruba
tři sta padesáti stránek, rukopis však obsahuje osm set osmnáct stran
strojopisu. Otec se narodil v poněkud atypické kozácké rodině a byl
vychováván v úctě ke vzdělání, tvůrčí činnosti, humanitním vědám a
odporu ke zbraním a válkám. Studoval medicínu v Petrohradě. Spolu s
ostatními studenty reagovali na vlasteneckou výzvu, že je nezbytné doplnit
důstojnický sbor, který silně prořídl po brusilovské ofenzivě. Otec
absolvoval zrychlený kurz v Konstantinovském dělostřeleckém učilišti a
jeho dělostřelecká baterie měla být přesunuta do Francie na pomoc
západním spojencům. Jenže únorová revoluce všechno změnila, a tak
bojovali na severní frontě. Po bolševickém puči se vrátil domů na Don.
Tam mezitím začala genocida kozáků. Kozáci si to nenechali líbit a
povstali proti obrovské přesile rudých. A tak otec velel dělostřelecké
baterii. Tradiční území donských kozáků se jim podařilo osvobodit a
vyhlásili v květnu 1918 Donskou svobodnou republiku pod názvem Vševeliké
vojsko donské. Ubránili ji před mnohonásobnou přesilou rudých až do
začátku roku 1920, kdy byli kozáci vytlačeni na Krym a odtud přesunuti do
internačního tábora na ostrově Limnos. Otci se spolu s několika dalšími
přáteli odtamtud podařilo dostat do Istanbulu, kde se snažili o přežití
jako pomocní dělníci. Zachránila jej Masarykova Ruská pomocná akce, která
umožnila dokončit studia v Praze těm studentům, kteří je v Rusku
přerušili, protože šli jako dobrovolníci na frontu, a tím přispěli k
porážce Rakousko-Uherska a vzniku Československa. Po absolvování
Lékařské fakulty Univerzity Karlovy pracoval zdarma v nemocnici v Hradci
Králové, přespával v prádelně a živil se zbytky z kuchyně. Lékařská
komora si totiž prosadila, že lékaři, kteří neměli československé
občanství, zde nesměli vykonávat placenou lékařskou praxi. Po úspěšném
zastupování obvodních lékařů na Vysočině během jejich dovolené si
pacienti prosadili, že bylo otci uděleno československé občanství, a tak
se na Vysočině usadil. Ještě jako student se zamiloval do mé matky, Češky
narozené v Kyjevě. Osudy její rodiny byly rovněž velice dramaticky
poznamenány bolševickým terorem. Před první světovou válkou se do Ruska
odstěhovalo z českých zemí více než osmdesát tisíc lidí. Šlo nejen o
rolníky ale také o inženýry, učitele, techniky, řemeslníky, hudebníky a
tak dále. Můj děd Karel Duda se narodil v Salzburku. Jeho otec tam působil v
Mozarteu. Absolvoval pražskou konzervatoř a společně se svým přítelem,
později známým houslistou Otakarem Ševčíkem, odjeli do Petrohradu. Pozval
je slavný český dirigent Mariinského divadla, hlavní operní scény Ruska.
Poté oba přátelé spolu s Josefem Sukem a dalšími působili v Kyjevě, kde
žila velká a úspěšná česká komunita. Suk se později vrátil do Prahy,
můj děd se oženil s českou učitelkou matematiky a usadili se v Kyjevě.
Postavili velký dům a tři rekreační domky na venkově. Jeden syn zahynul v
občanské válce, druhý absolvoval sibiřskou epopej československých legií,
a když se dostal do Prahy, vyvinul značné úsilí pro záchranu svých
rodičů, mladšího bratra a sestry, kterým se podařilo přežít v
rekreačním domku na venkově, kde jim pomáhali místí rolníci, a opláceli
tak jejich pomoc z dob míru. Záchrana se podařila poté, co se pro ně
povedlo zajistit československé občanství a s tím je bolševici nechali
odjet do Prahy. Děd Karel Duda se ve svých pětašedesáti letech stal jedním
z prvních zaměstnanců Československého rozhlasu, tehdy Radiožurnálu, a
hrál na klavír z vysílacího stanu na Kbelském letišti. Vydělával si
hodinami klavíru po celé Praze a chodil všude zásadně pěšky, aby
ušetřil za tramvaj. Boty si podrážel sám. Naučil se to za vlády
bolševiků. Podařilo se mu vydělat i na věno pro mou matku a zbytek života
pak moji prarodiče strávili na Vysočině, v Želivě, kde se o ně starali
mí rodiče. Co jste od nich o revoluci, občanské válce a vítězství
bolševiků v Rusku slýchal? Bylo toho velice mnoho. Otcovo vyprávění jsme
všichni poslouchali se zatajeným dechem. Na naléhání okolí – v
předposledním roce svého života – napsal své memoáry. Jsou velice
dramatické. Dokonale ilustrují tragédii Ruska dvacátého století a pohnuté
osudy ruské emigrace první vlny. Mnohem emotivnější jsou ale jeho knihy
veršů. Ty mu dokonce zachránily život v roce 1945, kdy se ve Směrši
rozhodovalo, zda má být popraven, nebo deportován do gulagu. Generál Kavylin,
který velel jednotkám Směrš v Čechách a na Moravě, to měl rozhodnout. K
protokolům z výslechů byla připojena kniha, v níž byly podtrhány verše
popisující hrůzy bolševického teroru. Ostatní verše byly ale plné
nostalgie po ztraceném domově, Donu, rodině a bolestném osudu rodičů a
sester. Generál Kavylin byl z kozácké rodiny, která zahynula při genocidě
kozáků, a on byl převychováván v dětském domově. Vypravoval pak, že
knihu veršů četl celou noc. Po přečtení veršů se rozpomněl na
zapomenuté dětství. Potlačované vzpomínky na dramatický osud vlastních
rodičů jej přivedly k rozhodnutí otce zachránit. Podařilo se mu to i
podruhé, když otce později přijel zatknout komandant Humpolce major
Gončaruk. Přijel se třemi nákladními automobily a skupinou samopalníků,
protože chtěli ukrást otcovu sbírku ruských obrazů a vyrabovat dům.
Gončaruk měl smůlu, že krátce před ním přijel i generál Kavylin. Takže
se Gončaruk zahojil na rodinách továrníků v Humpolci. Myslíte si, že v
kvasu občanské války bylo možné ještě vítězství bolševiků zvrátit?
Po začátku bratrovražedné války už bylo pozdě. Bez zásahu zvenčí
nebyla šance. Bolševici měli výraznou podporu od Němců. Spojenci Rusů,
Francouzi a Britové, měli dost svých starostí s koncem války. Rozpad Ruska
byl vnímán jako příležitost získat výhodně jeho surovinové a
energetické zdroje, protože se předpokládal brzký krach bolševického
experimentu, po němž země zůstane bez vyvražděné inteligence a silných
osobností. Odlišně se zachoval Tomáš G. Masaryk. Jako filozof a slušný
člověk chtěl pro budoucí Rusko zachránit a vychovat novou inteligenci,
která by z Ruska udělala partnera a spojence Československa. Bohužel
všichni podcenili odhodlání bolševiků použít takové formy teroru a
násilí, jaké si tehdy ještě nikdo nedovedl představit. Tehdy měli v Rusku
celkem silné postavení Čechoslováci, později se jim začalo říkat
legionáři. Byly podle vás výčitky generality Alexandra Kolčaka na jejich
adresu, že zaprodali své demokratické ideály, že se vykašlali na bratry
Slovany, že pomáhají už jen sami sobě, oprávněné? Jen do jisté míry.
Je logické, že legionáři, kteří se chtěli zbavit Rakousko-uherské
monarchie, a proto šli dobrovolně do zajetí, nepřetékali sympatiemi k
ruské monarchii. Obzvlášť když viděli pasivitu bohatých Rusů, kteří
nepodpořili Bílou armádu, v níž bojovali zejména mladí lidé, studenti a
vlastenci. Čeští legionáři byli velice zklamáni vývojem v Rusku, takže
nechtěli „tahat kaštany z ohně“ za Rusy a starali se o svoji nově
vznikající republiku a její zájmy. Proč se o nich na všech ruských
památnících velebících bolševiky dočítáme jako o Běločeších, tedy
vlastně spolubojovnících Bílé armády? Z ryze propagandistických příčin.
Pro takzvaného sovětského člověka, který neměl dostatečné znalosti a
měl vymytý mozek, bylo nezbytné používat zjednodušení a nálepky. Něco
jako „Čtyři nohy – dobré, dvě nohy – špatné“, jak to ilustruje
George Orwell ve Farmě zvířat. Rudý = dobrý, bílý = padouch. Mimochodem,
z podobných důvodů se dosud důsledně nemluví o nacionálních socialistech
a místo pojmu nacisté se používá pojem fašisté. O legionářích jsem v
Rusku slyšel leccos na škále od absolutního zavržení až po velkých obdiv.
Kam byste na této škále umístil svůj pohled na legionářskou minulost? V
legiích bojoval i můj strýc, matčin bratr. Byli to stateční lidé, kteří
se rozhodli převzít odpovědnost za svůj osud do vlastních rukou a
současně svými činy dodali váhy vznikajícímu Československu. Což
neznamená, že šlo jen o samé světce a idealisty. Proto ti, kdo zasévali do
hlav sovětských lidí nenávist ke všemu antikomunistickému, využili i
těch nejmenších přehmatů, aby je vydávali za jedinou historickou pravdu.
Tam, kde žádný přehmat či zneužití síly nenašli, si je vymysleli. Dost
dlouho bylo pokládáno za nesporné tvrzení, že legionáři odvezli část
zlatého ruského státního pokladu. Na základě výroků Karla Kramáře,
který ubezpečoval ruské studenty, že se tu nemusejí cítit jako dlužníci,
protože studují za ruské peníze, jsem této fámě věřil, a dokonce jsem o
ruském zlatě mluvil i v dokumentu Nikity Michalkova.

Ke konci roku 2011 proběhla v Praze mezinárodní konference k devadesátému
výročí Pomocné ruské akce v Československu, kterou organizovala Slovanská
knihovna a naše organizace ruské národnostní menšiny Ruská tradice.

VÍCE O KONFERENCI V RUŠTINĚ ZDE

Jedním z nejzajímavějších vystoupení byla přednáška profesora Ruské
akademie věd Olega V. Budnického nazvaná „Ruská pomocná akce a ruské
zlato – historie jednoho mýtu“. V této přednášce profesor Budnický
prezentoval výsledky své mnohaleté práce v archivech. Podařilo se mu
zdokumentovat, že legionáři žádné zlato nezcizili. Přesto je tento mýtus
stále v oběhu stejně jako mýty o zločinech legionářů. Traumatizovaná
společnost je ochotná věřit zprávám o lidské špatnosti spíš než
zprávám o dobrých skutcích. Myslíte si, že je Rusko se svou minulostí
schopno dobrat se k demokracii západního typu, jak to třeba zamýšlel
premiér druhé koaliční vlády Alexandr Kerenský? Ovšem že je. Není to
ale možné žádnou revolucí, dekretem či prohlášením. Demokracie je stav
zralé společnosti, k němuž vede dlouhá evoluční cesta. Není to něco
jako polévka v kostce, kterou stačí zalít horkou vodou a hned konzumovat.
Pokusy o cestu tímto směrem, které inicioval car Alexandr II. skončily jeho
zavražděním při sedmém atentátu v roce 1881. Podobně jako reformy Pjotra
Stolypina, kterého zvraždil Mordechaj Gerškovič Bogrov. Stolypin zahájil
úspěšné reformy po událostech roku 1905 a byl zavražděn v roce 1911.
Vláda Kerenského měla k uskutečnění demokratických přeměn zoufale málo
času, navíc v podmínkách válečného chaosu a rozkladné činnosti
bolševických agentů financovaných německým generálním štábem
milionovými částkami. Příležitost vydat se směrem demokratické
transformace, která nastala porážkou pokusu o puč Státního výboru pro
výjimečný stav v SSSR v roce 1991, byla promarněna tím, že se spojil
zahraniční kapitál s místními dobrodruhy, mafiány a kriminálníky a
snažili se nakrást v kalných vodách co nejvíc. Síla tohoto kapitálu
snadno převálcovala intelektuály, kteří usilovali o demokratické reformy,
aniž měli dostatečné znalosti, zkušenosti a podporu nezávislých expertů.
V důsledku státního bankrotu, k němuž přispěl i propad ceny ropy a plynu,
reformátoři ztratili důvěru a podporu obyvatel. Pojmy demokracie a
liberalismus se staly nadávkami. K moci přišel obratný manipulátor Vladimir
Putin, který využil svých zkušeností a vazeb z KGB a měl mimořádné
štěstí v tom, že po jeho nástupu raketově vzlétly ceny exportované ropy
a plynu. Část zisku se mu podařilo uchránit před rozkradením a lidem
zásadně stoupla životní úroveň. Stal se tak zbožňovaným idolem. Jenže
odchovanec KGB uznává jen vertikálu moci, a tak po období relativního
blahobytu přišel propad cen surovin a finanční rezervy se ztenčily. Nastalo
demonstrativní hledání viníků a společnosti byli předhazováni
jednotliví korupčníci a zloději. Souběžně pak posilování nostalgie po
SSSR, idealizace Josifa Stalina jako geniálního manažera a ekonomicky
nákladné a silně prodělečné show, jako odtržení části území Gruzie,
olympiáda v Soči, připojení Krymu, pokus o připojení Novoruska a tak dále.
Pro odpoutání pozornosti veřejnosti od neschopnosti zkorumpovaného systému
správní, soudní a výkonné moci byl použit osvědčený způsob označení
vnějších nepřátel, kteří mohou za pokles životní úrovně. A tak se
Rusko vydalo zpět proti toku času, přes autoritářství k totalitě. A
další pokus o cestu, která se osvědčila v prosperujících zemích, je v
nedohlednu. Pro současnou generaci je pojem demokracie nadávkou, sprostým
slovem a děsivou vzpomínkou na bankrot v drsných devadesátých letech.
Možná další generace nezatížené traumaty svých předků podniknou nový
pokus… Nedlouho po volbách v Česku budou i prezidentské volby v Rusku.
Kdybyste měl dvojí občanství, koho budete volit za prezidenta tady a koho
tam? Narodil jsem se jako občan Protektorátu Čechy a Morava, vyrůstal a žil
jako občan Československé republiky, Československé socialistické
republiky, České a Slovenské Federativní Republiky a poté Česka. O
občanství Ruska – nikoliv jeho antipodu SSSR – jsem romanticky snil od
dětství. Tehdy jsem si myslel, že v Rusku žijí tak skvělí lidé, jakými
byli emigranti první vlny ruské antikomunistické emigrace. Ze snu jsem se
vyléčil při první návštěvě SSSR v roce 1957. Šok ze stavu tamní
společnosti mne přiváděl k zamyšlení o tom, zda má vůbec smysl žít.
Naději na budoucnost Ruska jsem znova, leč nakrátko, získal v srpnu 1991,
kdy jsem byl svědkem toho, jak se lidé spontánně a s nadšením postavili
proti pokusu o recidivu bolševického marasmu. V Rusku volit naštěstí
nemusím. V Česku vím, že rozhodně nebudu volit Zemana. Byl jsem svědkem
jeho podílu na vytunelování Českých Radiokomunikací a. s.
prostřednictvím účelově zřízené firmy BIVIDEON, kdy stát přišel o
desítky miliard korun a stovky zaměstnanců o zaměstnání.

VÍCE O NÁKUPU ZDE

Dvakrát jsem mu tento odporný a podlý skutek připomněl a dvakrát mi
odpověděl „no a co?“ a zhluboka si přihnul. Takže budu volit slušného
člověka Jiřího Drahoše. Do Ruska občas jezdíte. Pořád se mluví o
určitém typu lidové revoluce proti tamním oligarchům, Putinově režimu a
tak dále. Už jsem slyšel asi šest termínů, kdy by mohla propuknout, ale
pořád nic. Přibližuje se Rusko vůbec k něčemu takovému, anebo to jsou
jen zbožná přání? Můj otec mi krátce před svou smrtí na pátý infarkt
v roce 1969 říkal: „Já už se toho nedožiju, ale ty ještě určitě
uvidíš Rusko, které se zbaví toho neštěstí, do kterého upadlo. Zažiješ
Rusko, za které se nebudeš muset stydět.“ Pak ještě napsal svou poslední
báseň „Živá pochodeň“ o oběti Jana Palacha. V Palachově týdnu na
jaře 1989 ji zazpíval ve vysílání rádia Svobodná Evropa (RFE/RL) Karel
Kryl. Všichni tři již nežijí. Já už svým dětem a vnoučatům raději
nic podobného neříkám. Vím, že se svobodného Ruska nejspíš také
nedožiji. Přesto doufám a čerpám naději ze statečnosti svých skvělých
přátel, kteří se pevně rozhodli odmítnout všechny nabídky bezpečného a
úspěšného života v cizině, riskují život i zdraví, zůstávají v Rusku
a ze všech sil usilují o jeho uzdravení. Profesor Andrej Zubov vydal další
rozšířené Dějiny Ruska XX. století, v nichž analyzuje a hodnotí
příčiny tragédie dvacátého století. Publikuje, přednáší a vychovává
množství skvělých mladých lidí. Angažuje se jako místopředseda
liberální strany národní svobody PARNAS.

stovky soudních procesů, je neustále šikanován a je
mu vyhrožováno. Přesto nezavřel svá dvě muzea antikomunistického
odboje, která navštěvují tis&iacute.;ce mladých i
starých lidí a poznávají tam krutou pravdu o
životě ve lži.

PODROBNOSTI ZDE Profesor Zubov dostal nabídku univerzitní katedry v Londýně,
Brně a jiných městech. Poděkoval, ale nepřijal. Nechtěl opustit své
studenty a příznivce v Rusku. O inženýru Melichovovi u nás vyšly dva
články. Žádnou jinou podporu ze svobodného světa nemají. Bohužel. A tak
je dosah jejich působení na výchovu nového pokolení ke slušnosti a životu
v pravdě silně omezen. Revoluci nepovažuji za šťastné řešení. Násilím
a zlem nelze vybudovat nic dobrého. Z každé revoluce se společnost dlouze
vzpamatovávala evoluční cestou. Rusko v tom mělo mimořádnou smůlu, a tak
se ruská společnost stále trápí a podléhá demagogům. Je okrádána a
věří jen v silnou ruku zázračného cara zachránce. Mentalita „do cara
daleko, do Boha vysoko“, hodný car a zlí bojaři, kteří mu brání
obšťastnit lid, byla jen doplněna o „vrahy z volstrýtu“ kteří lační
po ruské krvi a bohatství nešťastného Ruska. Řešením by mohla být jen
evoluční cesta k optimálnímu a osvědčenému demokratickému uspořádání
státu. To by ale musel pochopit okolní prosperující svět, přispět k
odstranění nenávisti a napomáhat výchově a vzdělání nového pokolení,
které ještě neztratilo svědomí a není infikováno ideologií nenávisti.
Je logické, že ti, kdo drží moc a bohatnou z rozkrádání země, o
demokracii nestojí a bojí se jí. Stejně jako se bojí revoluce. Zatím se
ale celý svět klaní penězům a zisku a na dobré skutky se dívá
podezřívavě. Ruska je mi upřímně líto. Mohu se jen utěšovat příběhem
barona Prášila, který se z bažiny sám dokázal vytáhnout za své vlasy, a
to i s koněm.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Odhalení o mýtu evropské demokracie a Sorosovi: seznam 226 eurospolanců,
kteří prosazují jeho ideje

Je otevřeným tajemstvím, že „Sorosova síť“ má rozsáhlou sféru vlivu
v Evropském parlamentu i v ostatních evropských institucích.

Seznam Sorositů se nedávno dostal na veřejnost. Tento dokument uvádí 226
europoslanců ze všech stran politického spektra včetně bývalého předsedy
Evropského parlamentu Martina Schulze, bývalého belgického premiéra Guy
Verhofstadta, několika viceprezidentů a četné šéfy komisí, koordinátory
a kvestory.

Tito lidé prosazují Sorosovy ideje jako přivážení více migrantů, sňatky
stejného pohlaví, integrace Ukrajiny do EU a boj proti Rusku. V Evropském
parlamentu je 751 poslanců. To znamená, že Sorosovi přátelé mají více
než třetinu křesel.

Maďarsko-americký investor a zakladatel a vlastník neziskovky Nadace
otevřené společnosti (Open Society Foundation) si snadno zařizoval schůzky
s předsedou Evropské komise Jean-Claude Junckerem, které měly „netransparentní
agendu a probíhaly za zavřenými dveřmi,“ a lze poukázat, jak byly pak
návrhy EU na redistribuční kvóty na migranty rozdělované po celé EU
příšerně podobné Sorosovým vlastním plánům na řešení této krize,
které sám publikoval.

Tento miliardářský finančník si myslí, že Evropská unie by měla
přijímat miliony imigrantů ze Středního východu a ze Severní Afriky a
každému z nich poskytovat pomoc 15 000 EUR ročně, přičemž by se tito
migranti přesídlovali mezi členskými státy, i když si to nepřejí a
nemusí tam být zrovna vítáni.

To podnítilo maďarského ministerského předsedu Viktora Orbána, aby EU
obvinil, že Sorosovi „zobe z ruky.“ Věříme, že za těmi útoky na
Maďarsko je tento miliardář a kampanista za otevřené hranice. Důvodem jsou
vládní pokusy o právní úkony na základě nového zákona, který od
organizací ‚občanské společnosti‘ dostávajících zahraniční pomoc
– z nichž mnohé jsou financovány Sorosem – vyžaduje, aby uváděly své
zámořské dárce ve veřejném registru a aby byly transparentní ohledně
svých zdrojů financování ve svých publikacích. Maďarská vláda vyvíjí
úsilí o uzavření v Budapešti sídlící Středoevropské univerzity
založené Sorosem.

„A protože vůdci Evropské unie a její byrokraté přijímají rozhodnutí,
jako jsou tato, je celá Evropská unie v potížích,“ řekl Orbán.

„Lid samotný ideál Evropské unie podporuje. Ale zároveň nesnáší
vedení EU, protože to uráží členské státy věcmi, jako jsou tyto, a
zneužívá svých pravomocí. Všichni v Evropě to vidí. Proto nemá
evropské vedení žádnou vážnost.“

Visegrádská skupina se pokouší ustát svůj postoj k politice migrace i pod
tlakem EU. Evropská Komise pro migrační a domácí záležitosti totiž
protlačuje nový zákon, který má učinit z migračních kvót povinnost. Pro
tuto komisi pracuje nejméně 30 Sorosových příznivců.

Mnozí z lidí uvedených v tomto dokumentu jsou rovněž známi svými útoky
na Rusko. Např. Rebecca Harm, europoslankyně za německou stranu Zelených,
pravidelně Evropský parlament vyzývá, aby přitvrdil sankce proti Moskvě.
Guy Verhofstadt Rusko obviňuje téměř za každou věci a za všechny věci,
které jsou v Evropě špatně. Kolem jeho článku Plácnout Putina přes packy
bylo loni hodně rozruchu. V roce 2012 bývalý chorvatský ministr zahraničí
Tonino Picula, který býval šéfem pozorovací mise Organizace pro bezpečnost
a spolupráci v Evropě (OSCE) pomlouval ruské prezidentské volby 2012, o
kterých tvrdil, že jsou neseriózní a „překroucené“ ve prospěch
Vladimira Putina.

Sorosův seznam vrhl trochu světla do otázky, co vede vedení EU k realizaci
jejich politik, které ve skutečnosti jsou proti zájmům Evropanů. Odpovědí
je, že je to korupce. Politici podplacení Sorosem skáčou, jak on píská.
Bojují proti pokusům národních vůdců chránit zájmy svého lidu. Dost
často naráží ti, co se pokouší takovým politikám vzdorovat, na odpor
politických elit v jejich vlastních zemích. To přetlačování mezi
maďarským premiérem Orbánem a Sorosovou sítí, je toho dobrým příkladem,
který ilustruje, jak to funguje. Evropský parlament pod vlivem Sorosových
přátel tlačí Evropu do spáchání sebevraždy prováděné pomocí
vpouštění milionů migrantů.

To krásně ukazuje, že ta tolik opěvovaná evropská demokracie není nic
než fasáda, co má ukrýt aktivity mocenských struktur, které mají blízko
k feudálnímu systému, kde otěže moci drží místní knížata. Těžko to
lze nazvat lidovou mocí. Publikace Sorosova seznamu poskytuje vodítko k
pochopení toho, co v EU vládne a kdo v Evropě podněcuje proti-ruské
sentimenty. Ve skutečnosti je tomu tak, že dokonce i členské státy EU, jako
Maďarsko, začínají být s Ruskem na jedné lodi, když při obraně své
suverenity a nezávislosti odporují těm samým v USA uhnízděným silám.
Nastal tedy čas, aby se Evropané zamysleli nad transformací tohoto systému a
skoncovali s nátlakem zvenku.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Ruská paranoia říkáte? Tak shromáždíme biologický materiál nepřítele.
Názor

Na začátku roku 2006 v ruské televizi vyšla reportáž Špioni, ve které
novinář Arkadij Mamontov mluvil o práci anglické rozvědky v Rusku. Zejména
se v tomto pořadu mluvilo o nějakém špionském zařízení, které mělo
být zamaskované pod obyčejným kamenem v jednom z moskevských parků.

Reakce na reportáž převýšila očekávání. „Špionský kámen" se na
mnohé roky stal etiketou a symbolem lživé kremelské propagandy. Mamontovovi
při jakékoli vhodné i nevhodné příležitosti připomínali výmysl,
kterým tehdy „nakrmil" publikum. Po šesti letech v roce 2012 však vysoce
postavený britský úředník přiznal, že špionský kámen ve skutečnosti
existoval a skutečně byl využíván anglickou rozvědkou v Moskvě.

V roce 2012 došlo k dalšímu zajímavému příběhu, ale ve zcela jiné
oblasti.

Odpůrci zákona moudře ukazovali na to, že Rusko fakticky zkopírovalo
stejnou zkušenost USA a obvinění pouze jedné strany v této situaci vypadá
divně. Dnes po pěti letech tehdejší spory vyvolávají smutný úsměv,
protože USA a Západ celkově jsou za poslední rok posedlí vyhledáváním
„ruské stopy" v jakékoli události na světě. Navíc ji pokaždé
úspěšně nachází.

Mimochodem analogické je to i s novou výzvou nizozemského Mezinárodního
olympijského výboru, aby se Rusko přiznalo k dopingu. To znamená, že
důkazy žádné nebyly a ani nebudou, ale nikoho vůbec netrápí porušení
základních principů práva. Naopak všichni podporují myšlenku, že Rusko
se musí přiznat a kát se, protože je vino v každém případě.

Na nedávném zasedání Výboru pro rozvoj občanské společnosti a lidská
práva Vladimir Putin oznámil, že někdo s neznámými cíli shromažďuje
biologický materiál Rusů po celé zemi.

První reakcí kritiků bylo obvyklé „vy lžete". Tato verze však byla
rychle zastavena, protože jim připomněli, že podobná informace se v
médiích objevila už před několika měsíci. Přičemž zdroj informace byl
oficiální. Tehdy byla na webu americké vlády, kde se zveřejňují nabídky
státních struktur, byla zveřejněna velmi zajímavá objednávka.

Američtí vojáci, přesněji americké letectvo, vyhlásilo tendr na nákup
živých tkání Rusů. Přičemž je v daném případě zajímali striktně
ruské vzorky (europoidní rasa) a kategoricky nebyly vhodné vzorky z Ukrajiny.

Soudě podle komentářů Vladimira Putina a jeho tiskového mluvčího není
tento případ ojedinělý. Ruský prezident v této souvislosti nedělal
dalekosáhlé závěry a prohlášení. On a poté i ruská společnost se jen
divil: proč a za jakým účelem to dělají?

Zajímavé by však bylo provedení zrcadlového experimentu.

Řekněme, že by Ministerstvo obrany Ruska (nebo ruské letectvo) umístilo na
vládní web státních zakázek tendr o pořízení rasově profilovaných
vzorků biologického materiálu Američanů.

Bylo by velmi zajímavé se podívat na reakci amerických orgánů, americké
společnosti a ruské opozice a zároveň zjistit jejich verzi, proč Rusko
takové vzorky potřebuje.

Názor autora se nemusí shodovat s názorem redakce

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Kradli všichni, pravice i ČSSD. Miroslav Grebeníček se rozpálil kvůli
Bakalovi a OKD

Komunistický poslanec Miroslav Grebeníček varovně pozvedá hlas ve
spojitosti s krachující firmou OKD. Pokud si občané myslí, že
privatizační zlodějiny skončily s Viktorem Koženým, měli by se zamyslet
ještě jednou. A pak se podívat na případ OKD, na miliardáře Zdeňka
Bakalu a na roli, jakou v privatizaci firmy hrál současný premiér Bohuslav
Sobotka.

„Recept na rozkrádání, znehodnocení a likvidaci státního
podnikatelského majetku se v devadesátých letech v režii české pravice v
čele s ODS mnohonásobně opakoval. Když i občanům začalo docházet, že
jsou vládami ODS, lidovců a ODA systematicky podváděni, začali hledat pomoc
u sociálních demokratů. Nemohli tušit, že špičky ČSSD budou cynicky
pokračovat v tom, co ODS začala. A my dodnes sklízíme důsledky,“ píše
varovně komunista.

Má na mysli především dokončení privatizace OKD, která se odehrála pod
taktovkou někdejšího ministra financí a dnešního předsedy vlády
Bohuslava Sobotky (ČSSD).

„Skandální privatizace ostravsko-karvinských černouhelných dolů a
čtyřiceti pěti tisíc podnikových bytů OKD v režii někdejšího ministra
financí za ČSSD Bohuslava Sobotky v roce 2004 dnes dochází do těch
nejhorších konců. Varovat veřejnost mohl už útěk firem sponzora Václava
Havla uhlobarona a miliardáře Zdeňka Bakaly z České republiky do daňových
rájů a přesun jeho rodiny do Švýcarska. Výmluvných bylo i 22,5 milionu
korun Bakalova sponzorského daru Topolánkově ODS a Kalouskově TOP 09 před
volbami v roce 2010. Servilní média to ale nebrala jako důkaz korupce a ČSSD
zřejmě věděla, proč mlčet.

Kdyby se Sobotka v roce 2004 zachoval, jak měl, nemuselo dojít k privatizaci,
ze které stát získal jen něco málo přes čtyři miliardy. Hodnota firmy
byla mnohem vyšší. V roce 2014 mohl nově zvolený premiér zkusit zjednat
nápravu, ale znovu nic neudělal. Grebeníček proto konstatuje, že Bakala
mohl takřka odírat nájemníky bytů OKD a desítky miliard, které mohly
pomoci rozvoji chudšího regionu, jaksi nejsou k dispozici.

Bakala tak není jediný muž, který podvedl horníky. Druhým je podle
komunistického zákonodárce předseda vlády Sobotka.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Tohle může vymyslet jen nějaká kovaná marxistická hlava. Na to chudí
lidé nebudou mít! Ekonomka Šichtařová nechápe, co zase vymysleli v Bruselu

Ekonomka Markéta Šichtařová se na svém blogu na serveru iDnes.cz rozepsala
o dalším „skvělém“ nápadu EU. Brusel teď chce bojovat proti tzv. „kurví*kům“
či slušněji řečeno kazítkům. Na první pohled sice může znít
ušlechtile, když někdo řekne, že bude firmy nutit vyrábět kvalitnější
výrobky. Jenže tato mince má i svou odvrácenou stranu.

Každý má zkušenost s výrobky, které se mu po nějaké době rozbijí.
Celá řada věcí nevydrží celé roky. Šichtařová má tuhle zkušenost a
kuchyňským robotem, který jí zpravidla nevydrží déle než měsíc.
Vždycky se jí po měsíci jedna součástka ulomí. Jenže podle Šichtařové
v tomto případě nejde o žádné kazítko. Jde o to, jak kvalitní výrobek
si koupíte. Pokud si koupíte robota za tři sta korun, nemůžete čekat, že
vydrží to samé jako robot za tři tisíce korun. Pokud si koupíte robota za
tři stovky, musíte počítat s tím, že je vyroben z levnějších
materiálů, které zkrátka vydrží méně než materiály, ze kterých je
vyroben přístroj za tři tisíce.

Politici a úředníci, kteří chtějí bojovat proti kazítkům, lidem ve
skutečnosti říkají, že budou usilovat o to, aby se v obchodech dali koupit
jen roboti za tři tisíce korun. Pokud si někdo robota za tři tisíce
nemůže dovolit, bude mít smůlu.

Celý článek Markéty Šichtařové naleznete zde

„Ale když se napíše do novin, že Brusel si posvítí na nepoctivé
výrobce, tak to zní moc pěkně, není-liž pravda? Co na tom, že to je lež
jako věž, protože tohle se nedá administrativně vynutit, aniž by vznikl
paskvil. Když si to totiž shrneme, EU pod zástěrkou údajného zkvalitnění
služeb zákazníkům šíří neúctu k přáním klienta, likviduje domácí
průmysl ve prospěch zahraniční konkurence, zdražuje, aby se chudí lidé k
výrobkům vůbec neměli šanci dostat, a motivuje k podvádění. Tohle může
vymyslet jen nějaká kovaná marxistická hlava. Vždyť to taky pořád
říkám, že socialismus je zpátky v plné parádě,“ varovala dáma.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
To je bordel, že jo? Tereza Spencerová sleduje nadupanou cestu Zemana do Ruska
a má co říct „západním demokratům“

OKNO DO SVĚTA TEREZY SPENCEROVÉ Zeman by dostal od svých kritiků za uši,
ať by udělal cokoliv, reaguje na kritiku prezidentovy cesty do Ruska, kam veze
rekordní podnikatelskou misi, editorka Literárních novin a analytička Tereza
Spencerová. Ta se v rámci svého pravidelného shrnutí týdenních událostí
na ParlamentníchListech.cz zamýšlí nad tím, proč Rusko roste navzdory
sankcím. „Sankce Rusku asi opravdu pomohly. A nejen tím, že byly vůbec
uvaleny, ale především tím, že tady na Západě máme „zaťaté demokraty“,
kteří je budou prodlužovat a prodlužovat „do nevidim“. Ve výsledku tak
slabý rubl a skvělá úroda proměnily Rusko v zemědělskou supervelmoc, což
pro změnu třeba podle Wall Street Journal snižuje světové ceny a tlačí na
americké producenty… Bordel, že jo?“ glosuje Spencerová. Ta se věnuje i
výročí Majdanu nebo tomu, jak Číňané nakládají s Donaldem J. Trumpem.

Donald J. Trump si ve Vietnamu podal ruku s Putinem… A asi si ji měl raději
nechat upadnout. Protože kratičké setkání, během něhož stačil Putinovi
naznačit, že ani tak moc nevěří, že by Rusko zmanipulovalo volby v USA,
bylo následováno titulky amerického tisku ve stylu „Trump se nechal
zpracovat Putinem“. Skutečně? Co zásadního pořídili DJT a Putin na onom
summitu? Samozřejmě, deklaraci o Sýrii, ale co ještě? Australané začali
naříkat, že spojenectví USA a Číny je ohrožuje. Je pravda, že DJT a Si
Ťin-pching si porozuměli…

To bylo celé divné. Nejprve Bílý dům separátní setkání s Putinem sám
avizoval, když pak Kreml kývl, tak ho Američané zrušili. Nevím, proč.
Možná si na něj Trump netroufl v době, kdy hledání „ruských stop“ v
Americe stále ještě nepolevuje, a tak by si tím jen zkomplikoval situaci.
Nicméně, to přece mohl „tušit“ dopředu. Hysterie, s jakou antitrumpovci
reagovali na prosté podání rukou, je dávno za hranicí psychiatrické
diagnózy. A všechny ty řeči o tom, že se Trump nechal Putinem zpracovat,
ani nemá smysl komentovat. A ani si jich všímat. Jsou to jen další hromady
prázdných slov, jimiž si na Západě vyplňujeme prostor. Summit se ale
možná neuskutečnil i proto, že Rusové odmítli nabídnout Trumpovi nějaký
„dárek“ ve formě ústupku, jímž by se mohl po návratu domů chlubit
jako úspěchem své politiky a celé to setkání tím obhájit. Podle
některých spekulací tímto „dárkem“ měl být ruský souhlas s odsunem
íránských a šíitských bojovníků v Sýrii od hranic s Izraelem a nejlépe
rovnou z celého regionu.

A možná prostě Bílý dům nechtěl summit v době, kdy je Sýrie horkou
aktualitou, ale USA už nejsou s to garantovat ani chování svých hlavních
spojenců, Izraele a Saúdů, což musí být pro velmoc typu USA zahanbující.

Určitě by se daly vymyslet i další důvody. V každém případě toho ti
dva společně moc nepořídili, i když Trump naznačil nesmyslnost dalších
protiruských sankcí i výhodnost spolupráce při řešení třeba krizí na
Ukrajině a kolem Severní Koreje. Ve výsledku tak jen schválili předem
připravené prohlášení o Sýrii, které znovu – možná už třetím rokem
– opakuje zaklínadlo, že syrský konflikt „nemá vojenského řešení“.
Nicméně stejně dlouho je očividné, že kdo si co vojensky urve, než vše
opravdu skončí, tak bude mít o to větší slovo v poválečném vývoji.
Pentagon ostatně pár dní na to oznámil, že když už „válka proti Daeši“
v Sýrii vlastně skončila, tak že vojensky zůstane aspoň dokud „úspěšně
neskončí ženevská jednání“. Pokud ho budou Američané se Saúdy „vhodně
blokovat“, může to být argument pro vojenské setrvání navždy. A když k
tomu ještě ministr obrany Mattis prohlásil, že mají k pobytu v Sýrii
souhlas OSN, což je opravdu, ale opravdu velká lež, tak je zřejmé, že to
společné prohlášení je jen cárem papíru, v němž má největší význam
oboustranné ujištění o pokračující spolupráci, která má předejít
tomu, aby mezi sebou v Sýrii USA a Rusko nezačaly – třebas jen náhodně
– válčit. Při vší té bídě je asi třeba právě tohle vnímat jako
hlavní výdobytek.

A s tím porozuměním mezi čínským prezidentem Siem a Trumpem si taky nejsem
tak jistá. Na Trumpa čekal sice v Pekingu červený koberec a kopec slávy,
ale ve dnech před jeho příjezdem udělali Číňané dvě gesta. „Odtajnili“
největší plovoucí rypadlo na světě, které je s to za hodinu ze dna
nasbírat tři olympijské bazény kamení a „házet“ je až na vzdálenost
15 kilometrů – a vytvářet tak nové umělé ostrovy. Jinými slovy,
rozšiřovat čínské území v moři, jemuž chtěl ještě nedávno vládnout
Barack Obama. A dva dny „před Trumpem“ čínská armáda „jen tak
mimochodem“ údajně otestovala mezikontinentální balistickou raketu
schopnou zasáhnout jakýkoli cíl v USA. Chci říci, že Peking dal Trumpovi
jasně najevo, jaké jsou mantinely, a následné obchodní dohody – snad za
250 miliard dolarů – už lze vnímat jen jako pohlazení po hlavě: Když
budeš, Donalde, hodný, ty peníze se zhmotní. Většina smluv se totiž
týká projektů, jejichž realizace může zabrat deset i více let. Takže
ještě jednou, o nějakém nadstandardním porozumění bych nemluvila. Ta
australská reakce se spíš možná týká skutečnosti, že Trump přesto
přese všechno upřednostňuje silnou Čínu a Austrálii, tradičního
spojence, přehlíží. A co si má pak takový chudák spojenec bez
loutkovodiče počít, že?

Co se týče Sýrie, tak tedy, nejprve byla vydaná deklarace mezi USA a Ruskem,
že to „nemá vojenské řešení“. Pak začal chvíli „držkovat“
Erdogan, že když tedy problém nemá vojenské řešení, tak ať tedy USA i
Rusko odejdou pryč. Ale pak Erdogan přiletěl do Soči a Hurriet nakonec
píše, že se de facto připojuje k dohodě USA a Ruska. Jak to tedy chápat?
Nějak mimo zůstává Irán, o kterém jsme se posledně bavili jako o
součásti řešení pod vedením Ruska. Jak se tedy teď chtějí Rusko, USA,
Írán a Turecko porovnat v té nebohé Sýrii?

Vím, že Erdoganovo prohlášení vyvolalo spoustu titulků, ale mám dojem,
že v případě tureckého prezidenta je vždy třeba uvažovat, komu vlastně
svá slova adresuje. A v tomto případě podle mého nebyli „příjemcem“
Rusové a Američané, ale Turci, Erdoganovi voliči, jimž je třeba čas od
času připomenout, že jejich prezident není žádné „ořezávátko“,
které se jen tak skloní před mocnějšími. Po jednáních v Soči následně
Putin „vysoce ocenil“ spolupráci tria Rusko–Turecko–Írán při
naplňování „společných cílů v Sýrii“, takže přinejmenším pro
tyto tři země – v rámci možností – běží vše tak, jak si
kompromisně představují. A současně to samozřejmě znamená, že Írán
rozhodně „mimo“ nezůstává, jen prostě asi statisticky musí nastat v
roce nějaký ten týden, kdy není Íránec v Moskvě, Rus v Istanbulu, Turek v
Teheránu atd. atp.

Jaký výsledek z toho všeho ale vzejde pro Sýrii, si dnes neumím příliš
představit. Američané se kasají, že budou východ Sýrie okupovat „nafurt“,
Turecko dostalo na starosti „normalizaci“ džihádistické provincie Idlíb
u svých hranic a turecké firmy – třeba banky nebo mobilní operátoři –
už ji pilně obsazují, Írán se tváří, že v Sýrii (a Iráku a tak vůbec)
zůstane navždy, Rusové si v Sýrii na skoro 100 let ponechávají své—zatím
dvě – vojenské základny… Napohled je to chaos. Nebo multikulti, chcete-li.

Ale před dvěma lety, než Rusové na pozvání syrské vlády do tamní války
vstoupili, měl Daeš nakročeno obsadit Damašek, takže je dnešní situace
takřka ideální… Uvidíme, jak se vše bude vyvíjet dál.

DJT je prý skálopevně přesvědčen, že díky své genialitě vyřeší
izraelsko-palestinský konflikt. Je o něm známo, že nepije alkohol, takže to
to zatím nebylo. Prý počítá s tím, že okolní sunnitské státy se
ještě víc než Izraele aktuálně bojí Íránu. Dá se s tou úvahou
pracovat?

Nedá. Další – kolikátý už? – americký plán na řešení
izraelsko-palestinského konfliktu ještě nemá ani žádné uchopitelnější
obrysy a prý by se mohl zhmotnit někdy příští rok. Nevíme sice, jak bude
vypadat, ale dá se předpokládat, že pokud by měl opravdu něco řešit na
principu vzniku dvou států, tak ho Izrael zablokuje, Bílý dům a Kongres pod
tlakem židovské lobby ustoupí a bude jako vždy po všem. Takže proč si
dělat zbytečné mrzutosti a nenavrhnout něco zhola nesmyslného, ale za to
opentleného „mírovým procesem“, aby to Palestinci rovnou odmítli a vina
za krach „mírového procesu“ tak padla na ně? Zkrátka, bude to zase jen
takové píárové plácnutí do vody.

Nicméně v situaci, kdy z „Palestiny“, jak ji kdysi nakreslila OSN,
zbývají už jen tři navzájem nepropojené ostrůvky na Izraelem okupovaném
území, veškeré úvahy o nezávislém palestinském státě beztak nemají
smysl. Tím spíš, když se objevují úvahy o „přesunu“ pásma Gazy na
egyptskou Sinaj a „přifederalizování“ Západního břehu k Jordánsku,
čímž by se Izrael okupace „elegantně“ zbavil.

A jestli se sunnitské státy víc bojí Íránu než Izraele? Třeba pro Saúdy
to platí, pro jejich donedávna poslušné spojence ze Zálivu, Katar nebo
Omán, už nikoli. A mimochodem, Izrael brojí proti Íránu i za cenu, že by
celou oblast ovládl Daeš, který Izraeli připadá být přijatelnějším…
Žádné obecně platné „pravidlo“ v tomto směru neexistuje.

Prezident Zeman jede do Ruska, následován houfem podnikatelů. Co to, vždyť
jsou sankce? Mimochodem, i do českých médií již pronikají zprávy, že
ruský byznys se ze sankcí raduje. Jak vnímáte kyselé reakce z českých
kruhů, že kvůli návštěvě míní Zeman ignorovat svátek 17. listopadu?

Zeman by od svých kritiků „dostal za uši“, ať by udělal cokoli, takže
výtka, že tu „s námi“ nebude 17. listopadu, mě nijak zásadně „nevzrušuje“.
Samozřejmě by bylo zajímavé, kdyby pan Hradílek „dotáhl“ svou
protestní hladovku právě tento den. Ten symbolismus! Mimochodem, napadlo vás
někdy, jak by třeba zareagovali třeba Topolánek, Drahoš nebo Horáček,
kdyby proti nim někdo přišel s hladovkou? Odstoupili by? Nebo by zavolali
sanitu? Sebevrahy třeba z Nuselského mostu policie s týmem psychologů
běžně zachraňuje, tak co se bude dít v tomto případě?

Ale, vážně. Sankce Rusku asi opravdu pomohly. A nejen tím, že byly vůbec
uvaleny, ale především tím, že tady na Západě máme „zaťaté demokraty“,
kteří je budou prodlužovat a prodlužovat „do nevidim“. Ve výsledku tak
slabý rubl a skvělá úroda proměnily Rusko v zemědělskou supervelmoc, což
pro změnu třeba podle Wall Street Journal snižuje světové ceny a tlačí na
americké producenty… Bordel, že jo? Tuhle jsem kdesi na FB sledovala reklamu
na nové ruské ledničky značky, kterou už si nepamatuju. Ale: zájemci si
mohou nechat ten jinak nudný bílý přístroj ručně vymalovat motivem podle
vlastního přání a k tomu všechny ty stroje při otevření dveří hrají
melodii, kterou si tam taky prý můžete sami „naťukat“. Ty ledničky
frčí v Rusku a prudce stoupá i vývoz na Západ! Ufff!

Zkrátka, ano, sice prý zrovna prudce zdražuje červený kaviár – aby to
tam, holenkové, neměli až moc jednoduché! – ale v obecné rovině i
západní finanční instituce kroutí hlavou a potvrzují, že se Rusko zvedá.
A to i „díky“ sankcím, které vyhnaly z tamního trhu naši západní
produkci a uvolnily tak ruce místním investicím. A protože si neumím
představit, že bychom se tu pochlapili a řekli něco jako „Přestaňme jim
pomáhat, sakra!“, tak budeme „trestní“ sankce prodlužovat. Všimla jsem
si, že je v poslední době hodně módní citovat Lenina a jeho „užitečné
idioty“. V tomto případě je to ideální popis setrvačných „západních
elit“. Tedy za předpokladu, že si vůbec někdo ještě vzpomene, proč že
je Rusko vlastně ten náš nepřítel…

Takže jsem na jednu stranu v duchu ráda, že náš prezident zrovna k těmhle
užitečným idiotům odmítá patřit, ale současně je jasné, že „houf
podnikatelů“, kteří ruský trh poslušně vyklidili, může najít v Rusku
jen prostor, v němž pro ně už nebude místo. Nezapomínejme, že kromě
ruských investorů se tam etablovali všichni, kdo si s těmi západními
sankcemi až tolik hlavu nelámou. A svět je přece mnohem větší než jen
USA a Evropa…

Michail Saakašvili měl Ukrajincům slíbit „Nový rok bez Porošenka“. A
také pravil, že inteligentní telefony jsou teď zbraní opozice. Je to tak
vážné? Jak je vlastně možné, že člověk, který na Ukrajinu přijel
nelegálně, si tam může nejen pobíhat, ale i organizovat opozici? Jinak,
před čtyřmi lety začal Majdan. Zajímá to vlastně ještě někoho?

Představa, že ilegál bez dokladů a státní příslušnosti v nějaké zemi
zcela svobodně organizuje jakýsi další převrat, je svým způsobem
nejvýmluvnějším popisem rozkladu ukrajinského státu. Co víc by k tomu
chtěl někdo ještě dodávat? A co se týče čtvrtého výročí Majdanu, tak
se musím přiznat, že mně osobně je to „šumák“. A pokud se tu
nesesbírá nějaká reprezentativní delegace složená z těch, co Majdan
kdysi tak horlivě a osobně podporovali, a nevyrazí do Kyjeva gratulovat, tak
to bude znamenat jediné. Nezajímá to už nikoho. Tedy, s výjimkou
ukrajinských oligarchů a nacionalistů, kteří se tehdejší pučem dostali k
lizu. A ti teď s napětím čekají na další prachy – Světová banka,
svoloč, už své limity peněz pro ukrajinskou černou díru vyčerpala a nové
ani nehledá, zato Mezinárodní měnový fond je prý ochotný cosi „restrukturalizovat“
a najít další miliardy, ale prý jen za podmínky, že Kyjev protlačí
reformy, které nedokázal protlačit čtyři roky… Jsou to samí zrádci!

Akce evropských států na potlačení migrace v Libyi prý způsobují, že
imigranti tam nevýslovně trpí. Díky obchodu s nimi atd. No jo, ale co
jiného dělat?

Pozdě bycha honit. Rozbili jsme Libyi, aniž bychom dodnes vlastně věděli,
proč že to vůbec bylo nutné, a dneska tam kvete svého druhu otrokářství
– jeden uprchlík, který marně čeká na propašování do Evropy, se na „lidských
trzích“ prodává až za 400 dolarů. A stává se z něj třeba
zemědělský otrok. A když nyní EU zahájila převozy migrantů z klecových
táborů v Libyi jižněji do Nigeru, tedy jako by „zpět“, není to o moc
lepší. Chci říci, že prostor pro skutečnou, nejen slovní humánnost jsme
si svými politiky nechali vytunelovat už dávno a teď prostě jen naráží
kosa na kámen. Jak vyřešit lidsky problém, který je sám o sobě už dávno
v naprosto nelidském stádiu? Vzít je fakt všechny do Evropy? No nevím,
nevím.

Co bychom měli v příštích týdnech sledovat?

Svět je v pohybu, každý si to „své“ téma určitě najde.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Rudí kreténi útočí, zlobí se novinář. Proč?

Smíchovská restaurace Řízkárna je již rok vystavena útokům levicových
extremistů, což se nelíbí Jiřímu X. Doležalovi. Ten se zastává majitele
Řízkárny, i přes to, že útokům předcházely poklidné protesty
bývalých zaměstnanců, kterým majitel restaurace Vladimír Krujec prý
nevyplácel mzdy.

Jiří X. Doležal se opět vrátil k restauraci Řízkárna, tentokrát v
komentáři s názvem „Rudí kreténi útočí“. Levicoví radikálové mu
totiž poslali e-mail, ve kterém upozornili na kontaminaci jídla z restaurace
a varovali před tím, že konzumace tamního jídla může vést k závažným
zdravotním problémům, smrt nevyjímaje.

„Tento text mi přišel ve středečním odpoledni z e-mailu
tomas-zato@riseup.net. A mě už to pomalu přestává bavit. Protože
ultralevice soustavně škodí, terorizuje nevinné lidi,“ píše Doležal a
označuje organizaci Síť levicových buněk za „ultralevicové teroristy“,
kteří přivedou Řízkárnu ke krachu.

Následně ve svém komentáři apeluje na zdravý rozum pražské kavárny, aby
se probrala a uvědomila si, že levicová mládež sympatizuje s teroristy. „Já
vím, že mladí lidé žijící v komuně a dělící se o ženský a cigarety
vypadají atraktivně, free, cool, nekonzumně a protiglobalizačně,“
namítá Doležal s tím, že přesně tací lidé vyznávají stejnou ideologii,
jako ti, kteří terorizují Řízkárnu.

Síť revolučních buněk je podle něj zcela srovnatelná s „neonacistickým
Národním odporem“. Organizace totiž stojí za pravidelnými bombovými
výhružkami, směřovanými právě na restauraci Řízkárna. Přihlásila se
také k zapálení několika aut, která sloužila pro rozvoz jídel z
restaurace.

Celá kauza Řízkárny však začala propuštěním jedné ze zaměstnankyň,
Anny S., která byla tehdy členkou Mostecké solidární sítě. Hnutí
následně začalo protestovat proti majiteli restaurace, který údajně
nevyplácel svým zaměstnancům výplaty, nutil je pracovat za podřadných
podmínek a mnohé ze zaměstnanců vyhazoval po několika měsících práce.
Peníze jim údajně dluží dosud.

Protesty probíhaly poklidnou formou, kdy aktivisté zabírali stoly v
restautaci a bránili tak v návštěvě běžným zákazníkům, či jen
informovali o praktikách pana Krujce přímo před restaurací. K prvnímu
násilnému útoku pak došlo na konci března loňského roku, od té doby se
nátlak stupňuje.

Pan Krujec celou kauzu však odmítá komentovat a k požadavkům aktivistů se
nijak nevyjadřuje, nechává to na právnících. Policie nenašla žádnou
spojitost mezi Mosteckou solidární sítí a Sítí revolučních buněk,
která od poklidných protestů přestoupila na anonymní výhrůžky a
žhářské útoky.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
To je zrada, Zaorálku a Stropnický! Největší od Husáka s Biľakem, udeřil
Benjamin Kuras. Jde o čerstvě podepsanou věc s EU

Spisovatel Benjamin Kuras se vyjádřil k utváření společné evropské
obranné politiky. Končící ministr zahraničí Lubomír Zaorálek (ČSSD) a
končící ministr obrany Martin Stropnický (ANO) se podepsali pod dokument o
spolupráci v oblasti obrany a tím podle Kurase zradili svou zemi.

„Za zády Parlamentu, s vyloučením veřejnosti a za mediální lhostejnosti
podepsali ministři Stropnický a Zaorálek dokument, jenž tuto odcházející
a už nikým nepodporovanou vládu povyšuje na nejzrádnější od partičky
Husák, Biľak a spol. Ty, můžeme omluvit, že měli v zádech okupačních
armádu. Tito svobodně okupační armády spoluvytvářejí odevzdáním obrany
země do rukou stále víc totalitnějící EU,“ zahájil Kuras zostra v textu
uveřejněném na serveru Neviditelný pes.

Celý článek naleznete ZDE.

V dokumentu o spolupráci v oblasti obrany se prý píše mimo jiné o tom, že
bude možné rozhodovat o tom, jaké zbraně v té či oné zemi bude možné
vyrábět a prodávat. To by byla další tvrdá rána pro Český zbrojní
průmysl, který se po letech vzpamatovává z ran, které údajně dostal od
prvního českého prezidenta Václava Havla.

K tématu se pro ParlamentníListy.cz vyjádřil i prezidentský kandidát
Jiří Hynek

Dalším problémem této dohody o spolupráci je, že nás prý vůbec
nechrání před velkou hrozbou pro naší civilizaci, před migrační vlnou.
Kdyby nás EU chtěla opravdu chránit pře migranty, mohla k tomu podle Kurase
využít existující národní armády. Ale nestalo se tak. Zdá se, že EU se
víc bojí vlastních občanů a hodlá jim čelit s pomocí ozbrojené síly. V
tom tkví jádro dohody o spolupráci v oblasti obrany, je přesvědčen Kuras.
Občané, kteří poukazují na hrozbu, kterou představu migrační vlna z
islámského světa, jsou vydáváni za extrémisty a těm je přece třeba
čelit.

„Bruselští vladaři se už obávají, že ten „pravicový extrémismus“
by mohl přerůst v organizovanou domobranu. A na tu potřebuje zavčas mít
připravenu „bratrskou pomoc“ členským zemím, kde by mohla vypuknout.
Jakou ve starém Římě plnily multinárodní legie. Skotští legionáři jako
Pilát Pontský byli posíláni do Judeje, řečtí do Anglie, germánští do
Španělska. Takže možná přece jen tu máme něco k chlácholení. Čeští
vojáci nebudou potlačovat „pravicové extrémisty“ české, provedou to za
ně holandští. Ti naši zas poletí uklidňovat naštvané Katalánce,“
napsal Kuras.

Pokud označíme podpisy Zaorálka a Stropnického pod dohodou za protiústavní,
můžeme se tomuto scénáři ještě vyhnout.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Topolánek: Za Zemana se trochu stydím. Oslovím i část voličů jeho, ANO,
Pirátů a SPD. Vždy jsem měl blíž k lidem práce než ke smetánce

ROZHOVOR „Samozřejmě, že je politika za těch osm let úplně jinde a já
tomu rozčarování a naštvanosti lidí rozumím,“ říká bývalý premiér
a současný prezidentský kandidát Mirek Topolánek. „Už je úplně
běžné, že sedí obvinění poslanci ve Sněmovně a nikomu to nevadí.
Strany se voličům vzdálily a lidé nabíhají na jednoduché sliby,
agresivní vymezování a populismus. Otupěli jsme a zapomínáme,“ doplňuje
dále k situaci v současné české politice. Ohledně svého přístupu k
Evropské unii pak ještě někdejší předseda vlády uvádí: „Czexit je v
této chvíli ekonomický a geopolitický nesmysl. Nikdo nám nedá takové
záruky, které dnes máme, a alternativy jsou spíše hrozivé. To ale vůbec
neznamená, že souhlasím s tím, co se v EU děje. Plýtvavá, byzantská
struktura, neschopnost vyřešit jakýkoli problém, podvolování se
metastázím politického islámu, vlažný boj s terorismem a pomalá rezignace
na hodnoty, které učinily kdysi z Evropy kontinent bezpečí, svobody a
prosperity.“

Při úvodní tiskové konferenci jste uvedl, že poslední kapkou pro vaše
rozhodnutí kandidovat byl televizní přenos, ve kterém Miloš Zeman pověřil
Andreje Babiše sestavením vlády. Přirovnal jste to ke skeči ze známého
britského komediálního seriálu Monty Python’s Flying Circus. Dále jste
naznačil, že v České republice do značné míry upadla politická kultura.
Mohl byste tento svůj názor blíže specifikovat, uvést další konkrétní
případy? Zdá se vám například, že někteří politici mohou jakkoliv
překračovat beztrestně etické hranice? Je česká společnost příliš
názorově rozdělená? Nebo jsme moc servilní, či naopak velmi kritičtí k
Bruselu? Co vám tedy nejvíce vadí?

Souhlasím, že kdyby bylo všechno v pořádku, kdyby trajektorie našeho
současného směřování aspoň zhruba naplňovala představy většiny z nás,
tak bych se věnoval rodině, dětem, vnukům, práci, cestování, realizaci
snů a nikam bych se necpal. Poslední období je ale provázeno velkým
množstvím diskutabilních kroků, které mě nenechávaly chladným, ale na
vstup na politické kolbiště to nebylo.

Česká společnost byla vždycky více či méně rozdělená. Svornost
nepatří mezi tradiční české charakteristiky už od dob Svatoplukových.
Doufám, že tím neurazím Moravany... Povinná jednota z doby, kdy museli
všichni povinně papouškovat komunistické kolektivistické žvásty, byla
vystřídána druhým, trochu euforickým extrémem a po opadnutí prvního,
sjednocujícího nadšení z nabyté svobody jsme se vrátili zpět k normálu.
Přesto se mi zdá dnes, po osmi letech od mého odchodu z politiky, míra
nevraživosti, nesvornosti a rozhádanosti vyšší a příkopy vyhloubené mezi
sociálními bublinami hlubší než dříve. Hlavní protagonisté
relativizují hodnoty, na kterých byla 25 let první polistopadová republika
budována (a přes všechny omyly, chyby a přehmaty úspěšně), mění směr
naší zahraniční politiky, dávají prostor extremistickým názorům a
projevům, nabourávají naše bezpečnostní ukotvení. To vše v době, která
je z pohledu ekonomického i bezpečnostního bezkonkurenčně dobou nejlepší
za posledních sto let. Zvenku, a já se těch posledních osm let pohybuji
hlavně v zahraničí, je to vidět dvojnásob. Ta tiskovka byl tedy jen
spouštěč.

Samozřejmě, že je politika za těch osm let úplně jinde a já tomu
rozčarování a naštvanosti lidí rozumím. Už je úplně běžné, že sedí
obvinění poslanci ve Sněmovně a nikomu to nevadí. My Češi už dnes
necítíme zastání. Strany se voličům vzdálily a lidé nabíhají na
jednoduché sliby, černobílá řešení, agresivní vymezování a populismus.
To, na co byli dříve citliví, je dnes vůbec neruší. Otupěli jsme a
zapomínáme.

Společnost je rozdělena po pěti letech mandátu Miloše Zemana více než
kdykoli předtím. Buď přijímá bruselské nápady se souhlasným hýkáním,
nebo se staví agresivně proti a za bukem kveruluje. Ostré souboje probíhají
mezi oběma tábory i v záležitostech, které jsou nevýznamné nebo umělé.
Někdo musí přijít a společnost začít sjednocovat. Zeman to určitě
nebude. Surfuje na vlně laciných proklamací, východní servility a
okázalých gest. To neznamená, že nemůže nakonec vyhrát. Kombinace Babiš–Zeman
v dalším období znamená ale konec 1. polistopadové republiky a nástup
republiky druhé. Už jsme to jednou zažili a snad si na to ještě vzpomeneme.
Neměli bychom udělat stejnou chybu podruhé!

Právě vámi vzpomínaný Miloš Zeman po svém uvedení do prezidentské
funkce vícekrát zopakoval, že chce být prezidentem těch „dolních“ 90
procent obyvatel. Alespoň na svých veřejných vystoupeních při
návštěvách krajů nebo v médiích tuto svoji „garnituru“ voličů
podporuje a zastává často její názory. Zaměřoval by se prezident Mirek
Topolánek také více na jednu skupinu obyvatel? I někteří politologové (např.
L. Jelínek) ve vás stále vidí především elitáře typu Václava Klause,
podporovatele středních a vyšších společenských vrstev. Je to tak, nebo
se už Mirek Topolánek změnil od svého posledního odchodu z vysoké politiky?

Tak, zestárl jsem, asi se i zklidnil, mám skvělou zkušenost z proher i
výher, z pádů dolů i stoupání vzhůru a nijak mne to nepoznamenalo. Když
spadnu, nezůstávám ležet, a vstanu. Zatím vždycky. Mám sílu a energii.
Jsem nepochybně kompetentní. Chyby, kterých jsem se v životě dopustil,
neopakuji.

Pan Jelínek je pro mne přesně prototypem pražského levicového elitáře a
vůbec o tom a o mně nic neví. Vždycky jsem měl blíže k „lidem práce“
než ke smetánce. Proto mě taky nesnášeli. Z těch 28 porevolučních let
jsem 15 let tvrdě pracoval a pouze asi sedm let byl ve vysoké politice, z toho
tři roky premiér. Nedělá mi problém mluvit s havíři na předku v nízké
sloji, přednášet studentům, navštěvovat i riskantní teritoria ani vést
diplomatická jednání na nejvyšší úrovni. Všechno jsem to už zažil.
Před nikým se nehrbím a nikoho neurážím. Mí potenciální voliči, i
díky schopnosti je oslovit, leží v širokém spektru zprava doleva. Část
voličů ODS, Svobodných, možná i TOP 09, část voličů ČSSD, KDU-ČSL,
STAN. Dokonce i část voličů Miloše Zemana, ANO, Pirátů a SPD. Současný
souboj o příští prezidentský mandát totiž nekopíruje klasický
pravolevý střet. Je to střet standardní vs. nestandardní, ústavní vs.
neústavní, Západ vs. Východ, odpovědnost vs. populismus, svoboda vs.
podřízení. Jako prezident bych spíše preferoval návrat ke svornosti,
obezřetnosti, tradicím a pravidlům. To, že mám poměrně jasné názory,
pokládám za výhodu. Je to lepší než nemít názory žádné. Lidé mají
právo vědět, jestli jste natolik zdravý, odvážný a rozhodný, abyste v
případě jakékoli krize dokázal situaci se vší vážnosti řešit. Tady
bonmoty nepomohou. To by měly být mé největší výhody. Jsem rád, že jsem
v tomto ohledu „popsaný list“.

Pokud byste byl zvolen, čeho byste chtěl především dosáhnout v České
republice a také na mezinárodním poli? Domníváte se, že česká Ústava
dává prezidentovi dostatečné pravomoci? Je v jejich formulaci přesná,
anebo by spíše potřebovala v tomto směru upravit?

Mám jednoduchou vizi. Vrátit Českou republiku zpět na cestu svobody,
demokracie, práva a dodržování pravidel včetně Ústavy. Udržet zemi v
euroatlantických strukturách a aktivně tam působit. Dát lidem naději a
pokusit se zasypávat ty hluboké příkopy mezi nimi a elitami, mezi nimi a
politiky. Dát jim pocit bezpečí, naděje a vrátit jim hrdost! Vrátit na
Hrad standartu a slušnost. Česká Ústava by mi k tomu dala dostatek
kompetencí a přímá volba mandát a neformální autoritu. Ústava se může
měnit v dobách klidných, a ne uprostřed „rozbouřeného moře“.
Prezident zastupuje stát navenek a sjednává smlouvy. Prezident jmenuje
premiéra a vládu. Je to vrchní velitel ozbrojených sil. To je podle mne dost.

Jste spíše euroskeptikem coby bývalý předseda ODS? Souhlasil byste
například s vyhlášením referenda o našem setrvání v EU? Jak se stavíte
k případnému přijetí eura?

Prezident neovlivňuje vyhlášení ústavního referenda o vystoupení z EU.
Jako prezident bych ho nedoporučoval, jako občan bych byl proti. Czexit je v
této chvíli ekonomický a geopolitický nesmysl. Je to nebezpečná hra s
ohněm. Nikdo nám nedá takové záruky, jaké dnes máme, a alternativy jsou
spíše hrozivé. To vůbec neznamená, že souhlasím s tím, co se dnes v EU
děje. Náklady našeho členství už jsou vyšší než výnosy. Dotace,
regulace a nařízení vytvářejí mohutné prokorupční prostředí a
nerovné podmínky. Plýtvavá, byzantská struktura, neschopnost vyřešit
jakýkoli problém, klimatický alarmismus ohrožující naši energetickou
bezpečnost, podvolování se metastázím politického islámu, vlažný boj s
terorismem, naprosto nekontrolovaná migrace nepřizpůsobivých,
neintegrovatelných lidí nerespektujících naše právo a řád a pomalá
rezignace na hodnoty, které učinily z Evropy kontinent míru, bezpečí,
svobody a prosperity. Právě proto je třeba silné shody mezi vládou a
prezidentem, aby ve spolupráci s dalšími zeměmi čelili rizikům a hrozbám
budoucnosti.

Vstoupit dnes do eurozóny, do „evropské dluhové unie“, je pro zemi
našeho typu, našeho měnového založení a naší peněžní historie krajně
problematická úvaha. Byla jí vždy. Dnes ale o to víc. Přijímat dnes euro
by bylo jako přijít poslední na párty, kde je skoro vše snědeno a vypito a
hledá se, kdo by pomohl zaplatit účet a umyl nádobí. Euru říkám ne.

Jak vlastně hodnotíte výsledek parlamentních voleb a současná povolební
jednání, která vedou k ustavení důležitých funkcí v Parlamentu ČR? Co
vás na nich nejvíce překvapilo? Pokud byste získal prezidentský post,
nevadilo by vám jmenovat za premiéra osobu, kterou policie stíhá pro podvod?

Nevšiml jsem si, že by nějaká jednání probíhala. Mocenský tandem Babiš–Zeman
si schválil scénář, ústava-neústava, a podle něho se jede. Sněmovnu
dohodla advokátní kancelář, vládu pan Faltýnek a Babiš vede bez
přerušení kampaň. Zjevně s cílem přitlačit všechny rizikem
předčasných voleb. Zvyklosti a zásady parlamentní demokracie jsou dost
flagrantně pošlapávány. Nikdy bych osobu stíhanou policií nejmenoval a
chtěl bych po nich všech navíc i lustrační osvědčení. Že na to „naši
klekli“ a zrušili to? Prezident v tomto smyslu nemá při jmenování
premiéra žádný přesný návod a omezení. Zeman správně pověřil
vítěze voleb, i když to Ústava takto striktně nepopisuje. Měl mu ale
jasně říct, že premiérem ze známých důvodů nebude on a že chce
většinovou vládu. To se nestalo. Voliči dali hnutí ANO mandát velký, ale
ne absolutní. Je to od Miloše Zemana neprozíravé, slabošské a účelové.
Podívejme se do sousedního Německa. Vyjednává se a stará vláda pořád
vládne. Prezident Steinmeier se snaží aktivně politickou scénu ovlivňovat.

Co si myslíte o tom, že vedení EU nyní zcela seriózně uvažuje zavést do
své legislativy povinné, každoroční přijímání uprchlíků zejména ze
Středního a Blízkého východu? (Pozn. redakce: má se o tom rozhodnout okolo
Vánoc podle vyjádření europoslanců J. Kellera či J. Zahradila) Souhlasil
byste s takovou právní úpravou, která by potom byla závazná pro všechny
členské země?

Uvidíme, jak se vláda a prezident Zeman zachovají. Já s tím nesouhlasím.
Byl jsem tím, kdo Čechům zabezpečil volný pohyb díky vstupu do
schengenského prostoru. Budu tím, kdo bude volat po odchodu, pokud bychom
přestali mít migraci pod kontrolou. To neznamená, že jsem proti
přijímání válečných uprchlíků, především žen a dětí, kteří u
nás požádají o azyl podle Ženevské konvence. To neznamená, že bych
našim zaměstnavatelům bránil v přijímání lidí, kteří k nám
přicházejí pracovat, pomáhat zvyšovat blahobyt země a respektují naše
pravidla. Žije tu velká komunita Vietnamců, mohutná diaspora Ukrajinců a
mnoho dalších lidí včetně umírněných muslimů a nikdo z nich nám
zásadně nevadí. Taky proč? Pracují, studují, budují. Nemají nataženou
ruku. Musíme si uchovat zásadní vliv na to, kdo k nám přichází a s
jakými úmysly.

Koho z vašich současných soupeřů o prezidentské křeslo považujete za
největšího rivala? Je to Miloš Zeman, který zatím vede v průzkumech
agentur, nebo spíše akademik Jiří Drahoš?

Nehraji s Milošem Zemanem tu dost ošklivou hru, kterou uráží mimo jiné i
své voliče a vyjadřuje vědomé pohrdání svými soupeři. Hru na kobru a
osm malých králíčků. Trochu se za něj stydím. Není to hodno člověka,
který nás přivedl do NATO, zprivatizoval banky a který patřil k osobnostem
polistopadové historie. Tak bych si jej chtěl v paměti zapsat. Je to stále
těžší. Je jedním z mých osmi soupeřů a považuji jej za svého soupeře
největšího. Právě s jeho politikou pohrdání lidmi bych chtěl skoncovat.
Je unavený, v povolebních jednáních prokázal mimořádnou slabost a já na
jeho plnohodnotný druhý mandát nevěřím.

Zmiňovaný Miloš Zeman je sice mezi části veřejnosti dost oblíbený,
zvláště v menších obcích a městech, ale nikoliv v Praze a ani pak mezi
intelektuály. Mají pravdu podle vás jeho kritikové, když mu vytýkají až
přílišnou orientaci na východ a v poslední době i svérázné
vystupování v mezinárodní politice?

Samozřejmě. Jeho afinita východním směrem je daleko za hranicemi klasické
ekonomické diplomacie. Já bych tedy naši nezávislost a národní hrdost za
pandu v pražské zoologické zahradě nevyměnil. Asi si toho všimli i v
Bílém domě. Já jim rozumím.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Za 40 let byly v Anglii znásilněny stovky dívek. Policie se bála obvinění
z rasismu

Britské úřady více než 40 let nezasahovaly proti gangu, který mohl
znásilnit až 1000 dívek. Přestože sociální pracovníci dostávali
varování, úřady se snažily věc ututlat, jak odhalilo exkluzivní
vyšetřování listu Sunday Mirror.

Případ se odehrál ve městě Telford a mezi oběťmi může být až 1000
dívek. Nejmladším bylo pouze 11 let. Tři ženy byly zavražděny a další
dvě dívky zahynuly v souvislosti se skandálem.

Podle listu rasismu

Novináři Mirroru si promluvili s 12 oběťmi útoků. Ty označily přes 70
násilníků a tvrdí, že brutální znásilňování stále pokračují.

„Noc co noc mě nutili k sexu s několika muži v odporných noclehárnách a
špinavých domech," sdílí svůj příběh čtrnáctiletá školačka. „Přinejmenším
dvakrát týdně jsem musela jít ráno na místní kliniku pro pilulku. Nikdo
se mě na nic neptal," dodává.

Dívenka dvakrát otěhotněla a dvakrát potratila. „Několik hodin po mém
druhém potratu si mě odvezl jeden z mých násilníků, aby mě znásilnili
další muži," říká. Podobným peklem si musely projít i další dívky.
Jejich násilníci jim vyhrožují smrtí a smrtí jejich rodin, proto
znásilnění často nehlásí.

Ale i v případech, kdy se oběti rozhodnou promluvit, policie

První případ se odehrál v roce 1981. Jeden z pachatelů si řadu let
vydělával několik tisíc liber za noc, když prodával dívky mužům, aby je
znásilňovali. Mnohým obětem však nikdo nevěřil a často je označovali za
prostitutky. Většinu obětí tvořily bílé dívky, ale byly i případy, kdy
se i dívky z asijských komunit stávaly oběťmi podobných útoků.

Policie a místní úřady již prohlásily, že všechny zprávy o sexuálním
zneužívání berou „velmi vážně". Přitom to ale není první případ
letitého znásilňování v Británii. Další skandály se zneužíváním
nezletilých dívek byly odhaleny v Rochdale a Rotherhamu.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Ljaško obvinil Porošenka z idiotismu kvůli smlouvě o zóně volného obchodu
s EU

Předseda ukrajinské Radikální strany, poslanec Nejvyšší rady Oleh Ljaško
označil podepsání dohody o zóně volného obchodu s Evropskou unií za
idiotismus.

Jak oznámil zdroj Golos.ua, Ukrajina už dřív vyčerpala kvóty na bezcelní
dodávky do Evropské unie takového zboží, jako cukr, ječné kroupy a mouka.
Ještě dřív byly vyčerpány kvóty na dodávky kukuřice, hroznového a
jablečného džusu a medu.

Zóna volného obchodu s Evropskou unií začala fungovat 1. ledna 2016. Smlouvu
o jejím vytvoření podepsal ukrajinský prezident Petro Porošenko v roce 2014.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Lžete, obvinil Babiše kolega z koalice. A nebyl sám

Na případ kolem dotace na farmu Čapí hnízdo se při dnešních
interpelacích ve sněmovně ptalo ministra financí Andreje Babiše (ANO) hned
několik poslanců. Padala slova o lhaní. Ministr bude muset zodpovědět
dotazy písemně, na odpoledním jednání dolní komory nebyl přítomen.

Úřady udělily v minulosti za pochybení při čerpání dotace na stavbu
farmy několikamilionovou pokutu. Poslanec ČSSD Antonín Seďa přitom citoval
z Babišovy písemné odpovědi na jeho prosincovou interpelaci ohledně
trestního oznámení kvůli Čapímu hnízdu. „V této souvislosti si však
dovolím konstatovat, že jakékoli udělení dotace ve prospěch Čapího
hnízda bylo v souladu se všemi právními předpisy a již bylo zájmem
kontrolních orgánů, přičemž výsledky těchto orgánů byly negativní, to
je, nebyla shledána pochybení,“ četl dnes Seďa z lednové Babišovy
odpovědi.

Je podle Sedi jasné, že Babiš nepsal pravdu. „Mrzí mě, že jste ve své
písemné odpovědi na mou ústní interpelaci lhal,“ řekl poslanec. „Chci
se zeptat, jak se k této skutečnosti postavíte, protože váš odpustek v
navýšení rozpočtu Nadace Agrofertu o 50 milionů korun tohle nevyřeší,“
uvedl.

Na stejný rozpor upozornila poslankyně za TOP 09 Věra Kovářová (STAN). „Ten
rozpor je očividný a pochybuji o tom, že je možné ho přijatelným
způsobem vysvětlit. Nicméně právě o to vás nyní žádám,“ řekla
poslankyně. Rovněž Daniel Korte (TOP 09) poukazoval na Babišovy „pozoruhodné“
výroky, které se podle poslance logicky vylučují. Kromě slov o auditech bez
závad zmínil i Babišovo dřívější tvrzení, že Čapí hnízdo je jeho
nejúspěšnější projekt, přičemž nyní podle médií prohlásil, že se
ho kauza netýká.

„Zdá se, že u vás propuká schizofrenie, protože jestliže to není vaše
a patří to holdingu a vy jste jediný majitel holdingu, tak nevím, jak si to
mám vysvětlit,“ podotkl Korte. Babiše se ptal, kdy tedy lhal. „Jestli si
dám dohromady jedna plus jedna, tak v jednom z těchto výroků jste musel
evidentně lhát,“ uvedl v jiné interpelaci Radim Holeček (ODS). Babiš se v
záležitosti kolem farmy, kdy oprávněnost čerpání padesátimilionové
dotace prověřují česká policie i Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF),
začíná podle Holečka „malinko zamotávat“.

Na dotační podvody v Česku se chtěl Babiše ptát i Martin Novotný z ODS.
Jeho dotazy se ale stočily k ministrovým absencím na interpelacích, které
se podle Novotného staly konstantou.

Chyběla však dnes i řada dalších ministrů včetně premiéra Bohuslava
Sobotky (ČSSD), který byl na zahraniční cestě v Bavorsku. Na dotazy
poslanců odpovídali jen ministryně školství Kateřina Valachová (ČSSD),
ministryně pro místní rozvoj Karla Šlechtová a ministři dopravy,
životního prostředí a obrany Dan Ťok, Richard Brabec a Martin Stropnický (všichni
ANO).

Poslankyně Markéta Adamová (TOP 09) v souvislosti s absencemi ministrů
žádala předsedu sněmovny Jana Hamáčka (ČSSD), aby o tom se Sobotkou
promluvil. „Činím tak pravidelně, učiním tak znova,“ odpověděl
Hamáček.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist