Poštovani gospodine, nisam ulazio u raspravu oko naziva i diobe jezika, pa sam to tek spomenuo. Sada sam u popriličnoj gužvi, pa evo samo nekoliko napomena (što o tome mislim objavljeno je više puta, i u Italiji, a i u Hrvatskoj u mojoj knjizi Filološke dvoumice. 
 Evo tih krnjih napomena: 
 1) Od kraja srednjega vijeka do Boškovićeva vremena nije postojao današnji pojam nacije, nastao zapravo s građanstvom kao klasom. Od Konstantina Filozofa do Giacoma Micaglie tzv. južnoslavenska grupa jezika gleda se kao jedan jezik, koji ljudi zadojeni klasičnom kulturom mirno zovu ilirskim, pa onda navode razne nazive koji, to tvrdim, nisu nacionalni, nisu ni etnički, nego teritorijalni, što se onda odnosi i na pojam srpskoga, i bosanskoga, i hrvatskoga, itd. Tu naravno ne postoji neka tvrda nomemenklatura. Marulić (porijeklom Roman, a ne Slaven, što se u njegovu slučaju pokazuje nebitnim) svoj jezik naziva hrvatskim, a Vrančić upravo taj naziva dalmatinskim (dok dalmatski jadertinski u Zadru i labeatski u Dubrovniku njihovi govornici i dalje zovu latinskim). Što bi rekao drug Mao, i tada je vladala „velika zbrka pod svodom nebeskim“. To se vidi i iz drugih primjera. 
 Kada Propaganda fide shvaća da crkvenoslavenski, pa ni u ukrajinskoj redakciji, nije više razumljiv vjernicima na slavenskom Balkanu, tamošnji jezuiti dobijaju zadaću odabrati narječje koje će biti najprodornije u njihovu svrhu: utvrditi katoliike, pridobiti „shizmatike“ (pravoslavne) i „muhamedance“ (muslimane). Uostalom, Propaganda djeluje „in partis infidelium“, ne u kršćanskim zemljama. Dakle, ne treba joj kajkavski ni čakavski (i jedni i drugi već jesu katolici). Biraju dakle govor koji je centralan, i razumljiv onima koji nisu vjerski pod Rimom. Taj govor i čakavac Kašić, i štokavac (s Gargana) Micaglia, i kajkavac Habdelić, unisono nazivaju bosanskim. Micaglia kaže da je bosanski najljepši (što Isaković i družba rado citiraju), ali „u ilirskome, kao toskanski u talijanskome“ (što pak nitko ne citira, jer kako bi onda Katičić mogao trubiti da je Kašiću ilirski sinonim za hrvatski).  
 Kako je upravo taj „bosanski“ (ponavljam, teritorijalni, a ne etnički) postao jezik Misala i drugih katoličkih obrednih knjiga, kako je – nakon stoljeća u kojima je iščezla čakavska književnost, a dubrovačka satrta u potresu – to bilo jedino na što se mogao osloniti Ilirski pokret u svome „ilirskom“ južnoslavenstvu tj. pokušaju povezivanja tržišta za novo hrvatsko građanstvo, kako je te knjige, i sam Kašićev (nešztampani) rječnik Kopitar dao Vuku, kako su dakle i Hrvati i Srbi u Srbiji (koji su tek poslije Vukove smrti prihvatili njegovu reformu, kada se ona podudarila s potrebama novog građanstvba koje je iznjedrilo Garašanina), kako je to postalo „hrvatskim ili srpskim jezikom“ poslije Bečkog dogovora koji kaže da „jedan narod jednu književnost“ mora imati – pisali su mnogi kojekako, a i ja ondje gdje sam to smatrao važnim.  
 3) Pojam jedinstvenoga ilirskog ili slavenskog jezika odnio je vrag veoma lako. Što je to zajednički jezik? To ovisi o odgovoru na pitanje: što je jezik? A pritom lako brkamo dvije različite pojave: jezik kao sistem i jezik kao standard. Jezik koji služi za kodiranje i dekodiranje informacija, koji se koristi uglavnom kao „prirodni“ ili „redovni“ (uglavnom govoreni) – jest sistem. A standard je standardizirani dijalekt, varijanta jezika koja je dobila legalan (ili kvazilegalan) status, koji se obično promovira kroz škole i medije (nekad je glavni medij bila književnost, pa je nazivan književnim jezikom), kojega se smatra „pravilnim“ (ili čak „čistim“, što je rasistički koncept), i čiji je prestiž obično zagarantiran prestižom državne vlasti (odatle dosjetka da je jezik bez vojske dijalekt, a dijalekt s vojskom jezik – što objašnjava četiri standarda na ex-sh odnosno na sadašnjemu b(c)hs području). 
 Na južnoslavenskom području imamo četiri sistema: kajkavski, čakavski, neoštokavski i bugarsko-makedonski. Postoje i tri međugrupe: staroštokavski (koji je akcenatski, a i fleksijom jata, bliži čakavskome, ali ga i Brozović i Ivić trpaju s neoštokavskim u štokavski, praveći se da je presudna zamjenica, tj. fleksija staroslavenskog glasa „šta/šča“, koji ni u doba Ćirila i Metoda nije više bio istovetan svugdje; torlački, koji Ivić trpa u štokavski, a ja bih ga po sintaksi vidio bliže bugarskome, iako mu manjka tipičan post-trački postpozitivni član; treći je zetski, fonetski i akcenatski udaljen od štokavskoga. Brozović i Ivić su se dogovorili da sistem koji se proteže kroz više nacija zovu dijasistemom. 
 Nema nikakve sumnje da su standardni jezici u Srbiji, Hrvatskoj, te Bosni i Hercegovini, bazirani na neoštokavskim govorima i da su obuhvaćeni neoštokavskim dijasistemom. Bio bi i crnogorski – da nisu sada dali ravnopravan dignitet zetskome. 
 Uzmete li, međutim, bilo koja dva pasusa objavljena za redom bilo kada između 1870 i 1990 na Cetinju ili u Podgorici, u Novom Sadu ili Beogradu, u Sarajevu, odno