[ca] L'inici de la cursa espacial va iniciar-se l'any 1957 amb el llançament i operació del primer satèl·lit artificial, l'Sputnik 1 de la URSS. Des d'aleshores s'han dut a terme múltiples programes espacials que han portat al límit tant la tecnologia com la ciència i han permès desvelar els misteris de l'univers. En tots aquests casos, la necessitat de sistemes de comunicació flexibles i fiables ha sigut primordial per tal d'assegurar el retorn de les dades científiques recopilades i, en certs casos, garantir el benestar i seguretat dels astronautes. Com a conseqüència, múltiples xarxes de comunicacions espacials han sigut desplegades, ja sigui a través d'antenes globalment distribuïdes a través de la superfície terrestre o mitjançant satèl·lits repetidors. Fins ara la majoria d'aquests sistemes s'han basat en estàndards tecnològics madurs i testats, els quals s'han adaptat per tal de satisfer les necessitats específiques de cada missió i client. Això no obstant, les tendències actuals en el disseny dels nous programes espacials indica que un canvi de paradigma és necessari: una xarxa espacial a imatge d'Internet permetria incrementar la capacitat i fiabilitat de les comunicacions interplanetàries i, alhora, reduir dramàticament els seu costs. En aquest context, el paradigma d'arquitectura de sistemes pot ser un bon punt de partida. Mitjançant la descomposició formal del sistema, pot ajudar a determinar les decisions que tenen un impacte cabdal en el disseny de l'arquitectura així com permetre identificar àrees amb tecnologies similars i de menor cost. Aquesta tesi presenta un marc teòric general per avaluar sistemes de comunicacions espacials per missions orbitant la Terra. Addicionalment, la tesi indica els principals orígens de complexitat durant el modelatge del sistema i presenta una discussió sobre la validesa d'anteriors estratègies per analitzar el problema. En concret, proposa una comparació d'anteriors models respecte el paradigma d'arquitectura de sistemes i el seu grau d'adequació per avaluar i comparar arquitectures. A continuació, la tesi introdueix un model computacional per simular i avaluar el rendiment de sistemes de repetidors per satèl·lit. L'eina empra un rule-based expert system específicament dissenyat per tal d'emmagatzemar els principals elements constitutius de l'arquitectura i comprendre les interaccions lògiques entre ells. Anàlogament, el model utilitza mètodes numèrics per tal de calcular l'evolució temporal de la topologia de la xarxa en un determinat interval de temps, així com calcular la seva capa física i un possible programa de contactes. En concret, presenta un nou scheduler heurístic que garanteix la correcte ordenació de les missions i serveis tot assegurant un temps de computació acceptable.

[es] El inicio de la carrera espacial se inició en 1957 con el lanzamiento y operación del primer satélite artificial, el Sputnik 1 de la URSS. Desde entonces se han desarrollado múltiples programas espaciales que han llevado al límite tanto la tecnología como la ciencia y han permitido desvelar los misterios del universo. En todos estos casos, la necesidad de sistemas de comunicación flexibles y fiables ha sido primordial con el fin de asegurar el retorno de los datos científicos recopilados y, en ciertos casos, garantizar la seguridad de los astronautas. Como consecuencia, múltiples redes de comunicaciones espaciales han sido desplegadas, ya sea a través de antenas globalmente distribuidas a través de la superficie terrestre o mediante satélites repetidores. Hasta ahora la mayoría de estos sistemas se ha basado en estándares tecnológicos maduros y testeados, los cuales se han adaptado con el fin de satisfacer las necesidades específicas de cada misión y cliente. Sin embargo, las tendencias actuales en el diseño de los nuevos programas espaciales indica que un cambio de paradigma es necesario: una red espacial a imagen de Internet permitiría incrementar la capacidad y fiabilidad de las comunicaciones interplanetarias y, a la vez, reducir dramáticamente sus costes. En este contexto, el paradigma de arquitectura de sistemas puede ser un buen punto de partida. Mediante la descomposición formal del sistema, puede ayudar a determinar las decisiones que tienen un impacto cabal en el diseño de la arquitectura así como identificar las áreas con tecnologías similares y de menor coste. Esta tesis presenta un marco teórico general para evaluar sistemas de comunicaciones espaciales para misiones que orbitan la Tierra. Adicionalmente, la tesis indica los principales orígenes de complejidad durante el modelado del sistema y presenta una discusión sobre la validez de anteriores estrategias para analizar el problema. En concreto, propone una comparación de anteriores modelos respecto el paradigma de arquitectura de sistemas y su grado de adecuación para evaluar y comprar arquitecturas. A continuación, la tesis introduce un modelo computacional para simular y evaluar el rendimiento de sistemas de repetidores por satélite. La herramienta utiliza un rule-based expert system específicamente diseñado con el fin de almacenar los principales elementos constitutivos de la arquitectura y comprender las interacciones lógicas entre ellos. Análogamente, el modelo usa métodos numéricos con el fin de calcular la evolución temporal de la topología de la red en un determinado intervalo de tiempo, así como su capa física y un posible programa de contactos. En concreto, presenta un nuevo scheduler heurístico que garantiza la correcta ordenación de las misiones y servicios a la vez que asegura un tiempo computacional aceptable.