[ca] El terme Interfície Cervell-Ordinador (ICC), va sorgir als anys 70 pel Dr. Jacques J. Vidal, que mitjançant l'ús de l'electroencefalografia (EEG) fou el primer a intentar proporcionar una sortida alternativa als senyals cerebrals per controlar un dispositiu extern. L'objectiu principal d'aquesta fita era ajudar als pacients amb problemes de moviment i comunicació a relacionar-se amb el seu entorn. Des de llavors, molts neurocientífics han emprat aquesta idea i han intentat posar-la en pràctica utilitzant diferents mètodes d'adquisició i processament del senyal, nous dispositius d'interacció, noves metes i objectius. Tot això ha facilitat l'aplicació d'aquesta tecnologia en moltes àrees, i actualment les ICC s'utilitzen per jugar a videojocs, moure cadires de rodes, facilitar l'escriptura en persones sense mobilitat, definir criteris i preferències en el món del comerç i el consum, o inclús poden servir com a detector de mentides. Tot i així, el sector que presenta un major avenç en el desenvolupament de les ICC, és el sector biomèdic. A grans trets, podem utilitzar les ICC amb dues finalitats diferents dins de la neurorehabilitació; substituint una funció perduda o induint canvis en la plasticitat neuronal amb l'objectiu de restaurar o compensar la funció perduda. Existeixen diferents principis per al registre dels senyals del cervell; de manera invasiva, col·locant els elèctrodes de registre dintre de la cavitat cranial, o de manera no invasiva, col·locant els elèctrodes de registre fora de la cavitat cranial. El mètode més conegut i difós és l'EEG. El seu ús és molt adequat en entorns clínics, té una resolució temporal molt precisa i és possible obtenir una retroalimentació en temps real que pot induir la plasticitat cortical i el restabliment de la funció motora normal. En aquesta tesi presentem tres objectius diferents: (1) avaluar els afectes clínics de la rehabilitació mitjançant les ICC en pacients amb ictus, ja sigui realitzant un meta-anàlisi dels estudis publicats o avaluant els canvis funcionals dels pacients amb ictus després de la teràpia d'ICC; (2) explorar paràmetres alternatius per quantificar els efectes de les ICC en pacients amb ictus, avaluant diferents biomarcadors de l'EEG en pacients amb aquesta patologia i correlacionant aquests marcadors amb els resultats de les escales funcionals; (3) optimitzar el sistema ICC mitjançant la gamificació d'un avatar.

[es] El término Interfaz Cerebro-Computadora (ICC) surgió en los años 70 por el Dr. Jacques J. Vidal, que mediante el uso de la electroencefalografía (EEG) trató de dar una salida alternativa a las señales del cerebro para controlar un dispositivo externo. El objetivo principal de esta hazaña era ayudar a los pacientes con problemas de movimiento o comunicación a relacionarse con el entorno. Desde entonces, muchos neurocientíficos han utilizado esta idea y han tratado de ponerla en práctica utilizando diferentes métodos de adquisición y procesamiento de señales, nuevos dispositivos de interacción y nuevas metas y objetivos. Todo ello ha facilitado la aplicación de esta tecnología en muchas áreas y actualmente las ICC se utilizan para jugar a videojuegos, mover sillas de ruedas, facilitar la escritura en personas sin movilidad, establecer criterios y preferencias de compra en el mundo del comercio y el consumo, o incluso pueden servir como detector de mentiras. Sin embargo, el sector que presenta un mayor avance y desarrollo de las ICC es el sector biomédico. A grandes rasgos podemos utilizar las ICC con dos finalidades distintas dentro de la neurorehabilitación; sustituir una función perdida o inducir cambios en la plasticidad neuronal con el objetivo de restaurar o compensar dicha función perdida. Hay diferentes principios para el registro de las señales del cerebro; de forma invasiva, colocando los electrodos de registro dentro de la cavidad craneal, o no invasiva, colocando los electrodos de registro fuera de la cavidad craneal. El método más conocido y difundido es la EEG. Su uso es adecuado para entornos clínicos, tiene una resolución temporal muy precisa y su retroalimentación en tiempo real puede inducir la plasticidad cortical y el restablecimiento de la función motora normal. En esta tesis presentamos tres objetivos diferentes: (1) evaluar los efectos clínicos de la rehabilitación mediante las ICC en pacientes con ictus, ya sea realizando un meta-análisis de los estudios publicados o evaluando los cambios funcionales en los pacientes con ictus después de la terapia de ICC; (2) explorar parámetros alternativos para cuantificar los efectos de las ICC en pacientes con ictus, evaluando diferentes biomarcadores de electroencefalografía en pacientes con esta patología y correlacionando los posibles cambios en estos parámetros con los resultados en las escalas funcionales; (3) optimizar el sistema ICC utilizando mediante la gamificación de un avatar.