[ca] La present tesi analitza les obres construïdes o projectades per els arquitectes Peter Harnden i Lanfranco Bombelli a Cadaqués entre els anys 1959 i 1971 per a clients artistes o relacionats amb el mon de l'art: el galerista George Staempfli, els escultors Mary Callery i Xavier Corberó i l'editor Jean Claude Fasquelle. Durant els anys 60 i principis dels 70, quan Espanya estava immersa en plena dictadura, Cadaqués era un centre cultural internacional de primer ordre on hi passaven els estius artistes de la categoria de Dalí, Duchamp, Man Ray, Hamilton, Roth, Casamada, Tharrats entre d'altres. Desprès de la mort de Peter Harnden al 1971, Bombelli continuà construint a Cadaqués cada vegada amb més intensitat. L'obertura de la galeria Cadaqués propicià que la relació entre l'arquitecte i el mont de l'art es potenciés. Un dels primers projectes que l'italià desenvolupà en solitari va ser la reforma d'una antiga fàbrica de salaó de peix que reconvertí en cases i tallers per a artistes i galeries d'art. S'estudia com va ser la relació entre aquests singulars clients i Harnden i Bombelli, tots ells units per la passió per l'arquitectura, per Cadaqués i per l'art. S'estudia com en el marc de la població empordanesa l'art i l'arquitectura interactuen per fondre's i obtenir així uns edificis d'una potent abstracció i d'una garant puresa i modernitat, expulsant tot allò inútil, innecessari i superflu –al igual que ho fa l'arquitectura popular- i com els espais resultants d'aquesta arquitectura influeixen en les vides dels seus singulars habitats i en les seves obre, sobre tot quan es produeixen en aquestes excepcionals arquitectures. L'art, i sobre tot el del segle XX, ajudà a l'arquitectura a desprendre's tot allò inútil i innecessari que pot ser més fruit de representativitat o prejudicis que d'un disseny ideat per al gaudi de la vida. L'art, en tant que ens allibera i ens ajuda a entendre la vida d'una altra manera, ens hauria de portar a una concepció molt més lliure d'aquesta. Podrem parlar llavors de l'art de viure.

[en] This thesis analyzes the works built or planned by the architects Peter Harnden and Lanfranco Bombelli in Cadaqués between 1959 and 1971 for customers artists or related to the art world: the gallery owner George Staempfli , the sculptors Mary Callery and Xavier Corberó and Jean Claude Fasquelle editor. During the 60s and early 70s, when Spain was immersed in the dictatorship, Cadaqués was an international cultural center of first order where they spent the summers artists of the category of Dali , Duchamp, Man Ray , Hamilton, Roth , Casamada , Tharrats among others. After the death of Peter Harnden in 1971, Bombelli continued building in Cadaqués, each time with more intensity. The opening of the gallery Cadaqués led that the relationship between the architect and the art world was strengthened. One of the first projects developed by the Italian alone was the reform of an old factory of fish salting reconverted in houses and workshops for artists and art galleries. It is studied how was the relationship between these unique customers and Harnden and Bombelli, all united by a passion for architecture, Cadaqués and art. It is studied how in the 'ampurdanesa' population frame the art and architecture interact to merge and get some buildings of a powerful abstraction and great purity and modernity, driving out all the useless, unnecessary and superfluous -like the popular architecture does- and how the spaces resulting from this architecture influence the lives of their singular inhabitants and in his works, especially when it occurs in these exceptional architectures. The art, and especially the twentieth century one, helped architecture to shed all useless and unnecessary that may be more the result of representation or injury than a design devised for the enjoyment of life. The art, while frees us and help us to understand life differently, should take us a much freer conception of it. We can then talk about the art of living.