[ca] El caràcter minoritari de la malaltia de Huntington ha suposat, en comparació a altres processos neurodegeneratius més freqüents, un desajustat i lent avanç en la comprensió dels mecanismes neuropatològics responsables de la malaltia i en la identificació i descripció detallada dels fenotips clínics que la caracteritzen . Històricament, les manifestacions clíniques de la malaltia de Huntington, han estat preferentment atribuïdes a la característica atròfia subcortical que presenten tots els pacients. En correspondència amb aquesta atròfia dels ganglis basals, des del punt de vista neuropsicològic, la malaltia de Huntington ha estat considerada un paradigma de demència subcortical amb un perfil neurocognitiu frontal-disexecutiu caracteritzat per alentiment cognitiu, disfunció executiva, apatia i canvis de personalitat. El desenvolupament d'estudis observacionals de caràcter multicèntric i internacional, ha permès al llarg dels últims 15 anys, aprofundir de manera notable en el coneixement de la malaltia gràcies a l'seguiment de grans cohorts de persones afectades. Aquests estudis han il·lustrat que, des d'etapes primerenques de la malaltia i fins i tot durant la fase asimptomàtica, alguns dels canvis neuropatològics més evidents s'estenen més enllà dels ganglis basals i afecten extensos territoris corticals, principalment en àrees parieto-occipitals i temporals. En paral·lel a aquestes troballes, els treballs que han explorat la correspondència de les anomalies cerebrals amb les manifestacions clíniques de la malaltia, han revelat que les alteracions cognitives desborden àmpliament el perfil disexecutiva i que l'alteració de múltiples dominis i processos il·lustren un fenotip cognitiu bastant més complex i divers a l'inicialment descrit. Tot i això, queden moltes incògnites per resoldre. Actualment sabem que canvis cognitius i conductuals subtils, objectivables a través del rendiment en determinades tasques, poden posar-se de manifest fins a 15 anys abans que les primeres manifestacions motores siguin evidents. Això ha suposat que la comunitat científica dedicada a la malaltia hagi centrat importants esforços a explorar les variables cognitives que caracteritzen la malaltia i que prediuen la seva progressió, així com la manera en què podem capturar de manera eficient les primeres manifestacions preclíniques. També sabem, que independentment de la càrrega genètica de la malaltia, hi ha una notable variabilitat tant en l'edat d'inici com en la forma i en el curs que adquireix la malaltia al llarg de la seva evolució. Ampliar el nostre camp de visió més enllà dels ganglis basals ha contribuït a desvetllar un conjunt d'elements encara difícils d'encaixar amb precisió en el conjunt de la malaltia, però que reafirmen la necessitat d'aprofundir en l'estudi dels seus mecanismes causals. Seguim sense comprendre clarament: 1) perquè la malaltia es comporta de diferent manera en persones la càrrega genètica i edat és la mateixa; 2) quin paper tenen alguns dels canvis cerebrals més subtils i primerencs que esdevenen en el curs de la malaltia; 3) quin és el patró de neurodegeneració cerebral associat a determinades manifestacions neuropsiquiàtriques amb la limitació que això comporta per als plantejaments terapèutics; 4) quin és el perfil neurocognitiu concret de les formes greus de deteriorament cognitiu en la malaltia, ni com podem mesurar aquests perfils en les seves formes lleus i greus ni, 5) quin sigui el patró neurodegeneratiu que presenten els pacients que desenvolupen demència. Els objectius d'aquesta tesi, com posen de manifest els treballs publicats que la conformen, s'han dirigit a la recerca d'algunes respostes per a aquestes incògnites que suposin avenços concrets per al coneixement i el maneig clínic d'aquesta devastadora malaltia.

[es] El carácter minoritario de la enfermedad de Huntington ha supuesto, en comparación a otros procesos neurodegenerativos más frecuentes, un desajustado y lento avance en la comprensión de los mecanismos neuropatológicos responsables de la enfermedad y en la identificación y descripción pormenorizada de los fenotipos clínicos que la caracterizan. Históricamente, las manifestaciones clínicas de la enfermedad de Huntington, han sido preferentemente atribuidas a la característica atrofia subcortical que presentan todos los pacientes. En correspondencia con esta atrofia de los ganglios basales, desde el punto de vista neuropsicológico, la enfermedad de Huntington ha sido considerada un paradigma de demencia subcortical con un perfil neurocognitivo frontal-disejecutivo caracterizado por enlentecimiento cognitivo, disfunción ejecutiva, apatía y cambios de personalidad. El desarrollo de estudios observacionales de carácter multicéntrico e internacional, ha permitido a lo largo de los últimos 15 años, ahondar de manera notable en el conocimiento de la enfermedad gracias al seguimiento de grandes cohortes de personas afectadas. Estos estudios han ilustrado que, desde etapas tempranas de la enfermedad e incluso durante la fase asintomática, algunos de los cambios neuropatológicos más evidentes se extienden más allá de los ganglios basales y afectan a extensos territorios corticales, principalmente en áreas parieto-occipitales y temporales. Los objetivos de esta tesis, como ponen de manifiesto los trabajos publicados que la conforman, se han dirigido a la búsqueda de algunas respuestas para estas incógnitas que supongan avances concretos para el conocimiento y el manejo clínico de esta devastadora enfermedad.