BSC-LT/ACAData huggingface dataset:
[ca] L'escriptura de Vincenzo Consolo és immediatament identificable pel llenguatge caracteritzat pel ritme prosòdic i la variació (una barreja entre repertoris i registres) que utilitza el multilingüisme per traduir la pluralitat de veus narratives. A això hi va afegir la tendència a emular el llenguatge del seu temps i el dels textos coevas amb la seva acció narrativa, ja sigui literària o documental. Tal característica apareix des dels inicis de la trajectòria de l'escriptor, ja que distingeix el "vendedor llarg" El somriure del mariner desconegut(1976), i es confirma posteriorment a Lunaria (1985), Retablo (1987), Nottetempo casa per casa ( 1992). En un joc de miralls entre dos passatges de Sorriso (dues cartes escrites pel protagonista històric i fictici, Enrico Pirajno de Mandralisca), l'article demostra l'osmosi lingüística que els uneix i inspira el segle XIX que impregna tot el llenguatge de la novel·la.

[it] La pagina di Vincenzo Consolo è subito identificabile per la lingua caratterizzata dal ritmo prosodico e dalla variazione (mescidanza di repertori e registri) che del plurilinguismo si avvale per tradurre la pluralità delle voci narrative. A ciò si aggiunge la tendenza a emulare la lingua del tempo del narrato, quella dei testi coevi all'azione narrativa, siano letterari che documentali. Tale identi­ficabilità si ma­ni­festa sin dall'inizio della carriera dello scrittore, contraddistingue apoditticamente il 'long seller' Il sorriso dell'ignoto marinaio (1976), è confermata macroscopicamente da prove successive: Lunaria (1985), Retablo (1987), Nottetempo casa per casa (1992). In un gioco di specchi tra due brani del Sorriso (due lettere ascrivibili al protagonista storico e finzionale, Enrico Pirajno di Mandralisca) l'articolo intende dimostrare l'osmosi linguistica che li lega e sembra ispirare l'ottocentismo che pervade tutta la lingua del romanzo.
[ca] Es presenten els resultats d'una enquesta de freqüència realitzada sobre els repertoris antològics de la literatura italiana del segle XX en una mostra composta per vint manuals escolars per a l'edat de tres anys de batxillerat actualment disponibles en el mercat. Tot comparant-la també amb les enquestes realitzades cap a la meitat dels anys noranta pel col·lectiu Zippo (1995, 1996), pretén així restablir una imatge actualitzada dels valors canònics de la literatura del segle XX des de la perspectiva de l'ensenyament secundari.

[it] Il saggio presenta i risultati di un'indagine di tipo frequenziale condotta sui repertori antologici della letteratura italiana del XX secolo in un campione costituito da venti manuali scolastici per il triennio superiore attualmente disponibili sul mercato. Anche attraverso la comparazione con i sondaggi effettuati alla metà degli anni Novanta dal collettivo Zippo (1995, 1996), esso intende così restituire dalla prospettiva dell'insegnamento secondario un quadro aggiornato dei valori canonici del Novecento letterario.
[ca] El setè centenari de la mort de Dante (1321-2021) va ser una oportunitat favorable per renovar la relació amb el Poeta, amb la seva obra sempre complexa i sempre rica en suggeriments, amb els 'objectes' que la transmeten -des dels manuscrits als àlbums com a artista, per romandre dins d'un àmbit limitat. Cada època ha tingut el seu Dante, de vegades fins i tot més d'un, i la contemporaneïtat no podia escapar d'aquesta comparació/trobada. Per a l'ocasió, la Biblioteca Apostòlica Vaticana ha comissariat, doncs, una exposició en línia, Viatjant amb Dante (https://www.vaticanlibrary.va/it/viaggiare-con-dante.html), promoguda pel comitè científic i organitzatiu de Dante de la Pontifici Consell de la Cultura i el "Pati dels gentils"; exposa principalment manuscrits (comentats per les anotacions a IIIF), però també impresos, gravats i medalles, patrimoni de la institució. Investigar un tema d'aquesta estratificació polifacètica mitjançant tecnologies d'avantguarda ha comportat un canvi en el punt d'observació, revelant possibilitats de recerca sense precedents.

[it] Il settimo centenario della morte di Dante (1321-2021) è stata una propizia occasione per rinnovare il rapporto con il Poeta, con la sua opera sempre complessa e sempre ricca di suggestioni, con gli 'oggetti' che la tramandano - dai manoscritti agli album d'artista, per rimanere in un ambito circoscritto. Ogni epoca ha avuto il proprio Dante, talora anche più di uno, e la contemporaneità non poteva sottrarsi a tale confronto/incontro. Per l'occasione, la Biblioteca Apostolica Vaticana ha perciò curato una mostra online, Viaggiare con Dante (https://www.vaticanlibrary.va/it/viaggiare-con-dante.html), promossa dal Comitato scientifico-organizzativo dantesco del Pontificio Consiglio della Cultura e dal "Cortile dei Gentili"; in essa si espongono soprattutto manoscritti (commentati dalle annotazioni in IIIF), ma anche stampati, incisioni e medaglie, patrimonio dell'istituzione. Indagare una materia di così sfaccettata stratificazione attraverso tecnologie all'avanguardia ha comportato un mutamento del punto di osservazione, rivelando inedite possibilità di ricerca.
[ca] L'extraordinària popularitat de Dante en la cultura britànica entre finals del segle XVIII i principis dels anys del segle XIX - vista a través dels ulls d'Henry Francis Cary, autor d'una traducció canònica de la Comèdia en anglès, i de William Blake, el poeta-il·lustrador de Dante per excel·lència - llança llum sobre les idees religioses, polítiques i estètiques dominants en aquest període. La comparació entre el Llucifer de Dante, una figura bestial, i la seva metamorfosi en l'heroic Satán de Milton, mostra interessants conclusions. Atès que els romàntics consideraven a Milton com un model, tant Cary com Blake entren en diàleg amb dos textos originals, la Comèdia i el Paradís Perdut, en traduir a Dante. El Satanàs de Blake és l'epítom d'una humanitat la caiguda de la qual prové d'una imaginació poètica marcida. Aquesta visió modernitza, no enterboleix però, la noció de maldat absoluta que sustenta la metafísica cristiana.

[it] La straordinaria fortuna di Dante nella cultura britannica fra la fine del Settecento e il primo trentennio dell'Ottocento - vista attraverso le lenti di Henry Francis Cary, autore di una traduzione canonica della Commedia in lingua inglese, e quelle di William Blake, il poeta-illustratore di Dante per antonomasia - getta un fascio di luce sulle idee religiose, politiche ed estetiche dominanti in quel periodo. I romantici britannici modernizzano l'escatologia medievale della Commedia, alcuni di essi deteologizzano in toto la visione dantesca. Notevole è la forza attrattiva dell'anticlericalismo dantesco, inteso come segno di proto-protestantesimo. Il paradigma romantico è ambivalente: viene riconosciuta la genialità di Dante, ma il suo peculiare plurilinguismo con forti accenti realistici è ritenuto dissonante nell'epica religiosa. Il realismo figurativo, reputato grottesco, contraddice i dettami del sublime-patetico elaborati da Burke. Eloquente la comparazione fra la rappresentazione dantesca di Lucifero e le sue metamorfosi in epoca romantica, il cui archetipo è il Satana eroico di Milton. H. F. Cary e W. Blake, nel tradurre Dante, dialogano con due testi originali, La Commedia e il Paradise Lost, talché il Satana eroico di Milton si sovrappone al Lucifero bestiale del Canto XXXIV dell'Inferno. Il Satana blakeano - emblema di un'umanità decaduta a causa di un'immaginazione poetica rattrappita - modernizza ma non offusca il sostrato concettuale del male assoluto espresso dalla metafisica cristiana.
[ca] La minoria amazigh, o berber, al Marroc, per molts podria semblar una majoria numèrica, però encara no gaudeix d'un reconeixement ple de la pròpia identitat per part de l'Estat. Un fort moviment de reivindicació, basat en el treball de la societat civil, actual de manera constant amb l'objectiu d'aconseguir que la cultura obtingui els drets que li són propis, i per una obertura més gran cap a la democratització del país sencer.

[it] La minoranza amazigh, o berbera, in Marocco, che a detta di molti potrebbe anche definirsi come maggioranza numerica, non gode ancora di un pieno riconoscimento della propria identità da parte dello Stato. Un forte movimento di rivendicazione, basato principalmente sul lavoro delle associazioni della cosiddetta società civile, si prodiga costantemente col fine di conseguire che la propria cultura goda dei diritti che le appartengono, e per una maggior apertura verso la democratizzazione dell'intero paese.
[ca] El present Treball de Fi de Grau pretén, d'una banda, elaborar una anàlisi que té com a objectiu identificar el llenguatge col·loquial i vulgar, molt present a la novel·la d'Enrico Brizzi "Jack Frusciante è uscito dal gruppo". S'han triat diferents fragments del llibre per a poder exemplificar diversos casos en què s'utilitza deliberadament el registre baix i s'han classificat en diferents categories. A més de l'anàlisi del llibre original en italià, s'ha agafat la mateixa obra traduïda al castellà per Carmen Artal i Joaquín Jordá per tal d'observar els mètodes i les estratègies traductores que s'han aplicat a Jack Frusciante ha dejado el grupo. La temàtica d'aquest treball intenta aprofundir en l'estudi del registre, àmbit que, encara avui, continua essent desconegut i que, com a conseqüència, fa que la seva traducció sigui difícil d'abordar

[it] La presente tesi di laurea si propone, da una parte, elaborare un'analisi il cui scopo è quello di identificare il linguaggio colloquiale e volgare, molto presente nel romanzo di Enrico Brizzi Jack Frusciante è uscito dal gruppo. Sono stati selezionati diversi brani del libro così da poter esemplificare i vari casi nei quali si usa il registro basso volutamente, e sui quali è stata stilata una classifica in diverse categorie. Oltre all'analisi del libro originale in italiano, si è presa la traduzione in spagnolo fatta da Carmen Artal e Joaquín Jordá per osservare i metodi e le strategie di traduzione che sono stati messi in moto in Jack Frusciante ha dejado el grupo. La tematica di questo lavoro prova ad approfondire lo studio del registro, campo che ancora oggi continua ad essere sconosciuto e la cui traduzione è, di conseguenza, difficile da affrontare.
[ca] Aquest article examina alguns dissenys d'exposicions significatius de Carlo Scarpa, amb especial atenció a les exposicions temporals dedicades a l'art contemporani. La recerca vol destacar la importància de la metodologia projectual dels contactes de l'arquitecte venecià amb la producció artística dels seus contemporanis, la qual cosa evidencia el reflex dels llenguatges contemporanis en la transformació dels espais, de la definició del recorregut al projecte de cada suport, a les llums. Aquest peculiar aspecte contribueix a definir l'aportació fonamental i encara actual de l'obra de Scarpa a la història del museu modern.

[it] Il contributo prende in esame alcuni significativi interventi allestitivi di Carlo Scarpa con particolare attenzione alle mostre temporanee dedicate all'arte contemporanea. L'indagine mira a far emergere l'importanza rivestita nella metodologia progettuale dalla frequentazione dell'architetto veneziano con la produzione artistica a lui coeva, evidenziando il riflesso dei linguaggi del contemporaneo nella trasformazione degli spazi, dalla definizione del percorso alla progettazione dei singoli supporti, alle luci. Questo peculiare aspetto contribuisce a definire l'entità dell' apporto fondamentale e ancora attuale del lavoro di Scarpa alla storia del museo moderno.
[ca] Aquest treball examina les respostes donades a un qüestionari sociolingüístic per part de 314 alumnes d'alguns instituts toscans de secundària caracteritzats per un percentatge alt de persones d'origen immigrant. L'objectiu és observar la relació entre els alumnes i la llengua del país d'arribada, amb una atenció especial al reconeixement dialectal. L'anàlisi es va dur a terme fent servir mètodes quantitatius i qualitatius, i els resultats demostren que una actitud positiva cap a la diversitat lingüística afavoreix el reconeixement dels dialectes i que, fins i tot entre les primeres generacions, hi ha una consciència de l'existència de diferents varietats de l'italià.

[it] Il lavoro prende in esame le risposte date a un questionario sociolinguistico da parte di 314 studenti e studentesse di alcune scuole secondarie di primo e secondo grado toscane caratterizzate da un'alta percentuale di persone con retroterra migratorio. Lo scopo è osservare il rapporto che intercorre tra gli studenti e la lingua del paese d'arrivo, con particolare attenzione al riconoscimento dialettale. L'analisi è stata condotta con metodi quantitativi e qualitativi; i risultati mostrano che un atteggiamento positivo verso la diversità linguistica favorisce il riconoscimento dei dialetti e che anche tra le prime generazioni vi è consapevolezza dell'esistenza di diverse varietà di italiano.
[ca] Estem assistint en l'actualitat a una mena de democratització de les operacions de cirurgia estètica, que està generant la introducció d'un lèxic especialitzat del sector en la llengua d'un parlant comú. Partint d'un corpus compost de webs italianes de clíniques i glossaris de cirurgia estètica, pretenem dur a terme en aquest treball l'estudi del rastre que deixa aquesta llengua d'especialitat en determinats diccionaris en els quals analitzarem algunes circumstàncies, com la freqüència dels termes, les definicions, les equivalències, els estrangerismes i les unitats fraseològiques proporcionades pel corpus especialitzat en cirurgia estètica.

[it] Attualmente stiamo assistendo a una sorta di democratizzazione degli interventi di chirurgia estetica, che sta comportando l'introduzione di un lessico specializzato del settore nella lingua del parlante comune. Partendo da un corpus composto da siti web italiani di cliniche e glossari di chirurgia estetica, intendiamo svolgere in questo lavoro lo studio dei segni lasciati da tale linguaggio specialistico in alcuni dizionari. Ne analizzeremo quindi alcuni aspetti, come la frequenza dei termini, le definizioni, le equivalenze, le parole straniere e le unità fraseologiche fornite dal corpus specializzato in chirurgia estetica.
[ca] La novel·la Un giorno perfetto (A Perfect Day, 2005), que tres anys més tard Ferzan Özpetek portarà a la gran pantalla, és l'únic text de Melania G. Mazzucco que sembla apropar-se als llindars del gènere policíac. Tanmateix, el ritme trepidant, el reregust per a la quotidianitat i el fetitxisme al voltant de les armes generen unes expectacions que la narració no acabará de confirmar. Ja des de la prolexi inicial, els esdeveniments perden importància per deixar espai a una lectura social en què la violència de gènere es col·loca contra el fons de les diferents vicissituds socials i familiars dels personatges, que s'inserten en la geografia urbana de la capital d'Itàlia. Rere una escriptura aparentement senzilla, s'amaga la capacitat de multiplicar motius i tonalitats per construir una novel·la polifònica en què fins i tot la banda sonora de les cançons del període adquireix una funció estructural.

[it] Il romanzo Un giorno perfetto (2005), che tre anni più tardi verrà adattato al grande schermo da Ferzan Özpetek, è l'unico testo di Melania G. Mazzucco che sembra affacciarsi alle porte del giallo. Ma il ritmo trepidante, il retrogusto della quotidianità e il feticismo delle armi generano delle aspettative che non vengono confermate dalla narrazione. Sin dalla prolessi iniziale, gli avvenimenti perdono valore per dar spazio a una lettura sociale in cui la violenza di genere si colloca sullo sfondo delle varie vicende personali e familiari dei personaggi, inseriti nella geografía urbana della capitale italiana. Dietro una scrittura apparentemente semplice, si cela la capacità di moltiplicare motivi e toni per costruire un romanzo polifonico in cui anche la colonna sonora delle canzoni del momento acquisisce una funzione strutturale.
[ca] Aquesta contribució està dedicada a la lectura de l'Adone de Giovan Battista Marino a partir d'un estudi de la carta-prefaci de Jean Chapelain. Per desenvolupar l'anàlisi des d'una perspectiva ecfràstica, es proposa una comparació entre el potencial interpretatiu d'aquesta categoria i els pressupostos d'una teoria de la descripció i de la versemblança, tal com ho planteja Jean Chapelain a la carta que serveix com a premissa per al poema de Marino. Utilitat, plaer i sorpresa són ara les claus d'accés a un poema que posa en les nostres ments les complexitats de l'art, de l'arquitectura, de l'espectacularitat en l'època barroca. Finalment, aquesta contribució vol establir les bases per a un estudi de la teatralitat de l'Adone des d'una òptica ecfràstica.

[it] Il contributo è dedicato a una lettura dell'Adone di Giovan Battista Marino a partire da uno studio della lettre-préface di Jaen Chapelain. Per trattare dell'ékphrasis si propone un confronto tra le potenzialità interpretative di questa categoria e i presupposti di una teoria della descrizione e della verosimiglianza, esposti da Jean Chapelain nella lettera che fa da premessa al poema del Marino. L'utilità, il piacere, la meraviglia si rivelano allora essere le chiavi d'accesso a un poema che ci pone dinnanzi agli occhi della mente le complessità dell'arte, dell'architettura, della spettacolarità, in epoca barocca. Questo contributo, infine, vorrebbe porre le basi per uno studio della teatralità dell'Adone in ottica ecfrastica.
[ca] Aquest estudi traça l'evolució de la figura de Francesca da Rimini des de la veu poètica de Dante fins a la veu escènica del Romanticisme italià per arribar a l'escena operística del segle XIX com a "primadona, expressió del bellcant del segle XIX. En aquest nou context Francesca s'expressa com a la veu del Romanticisme medieval. Aquest itinerari l'allibera de ser un instrument de doctrina tomista per convertir-se en una figura que medita sobre una filosofia completament nova, que l'empeny a reflexionar sobre la naturalesa de la culpa i la seva relació amb la innocència. En el camp de la música, el manuscrit redescobert ens empeny a una reinterpretació de les veus i la tècnica vocal dels grans intèrprets del segle XIX i també a un replantejament de la veu de tenor de l'època. Des de la poesia de Dante passem al teatre de Pellico, al llibret de Romaní per redescobrir el Personatge líric sense intèrpret.

[it] Questo studio rintraccia l'evoluzione della figura di Francesca da Rimini da voce poetica dantesca, a voce scenica del Romanticismo italiano per arrivare sulla scena lirica ottocentesca in veste di primadonna, espressione del belcanto ottocentesco. In questo nuovo contesto Francesca si esprime come voce del Romanticismo medievale. Questo itinerario la libera dall'essere strumento della dottrina tomistica per diventare una figura che medita su una filosofia tutta nuova, che la spinge a riflettere sulla natura della colpevolezza e sul suo rapporto con l'innocenza. Nel campo della musica, il manoscritto riscoperto ci spinge a una rivisitazione delle voci e della tecnica vocale dei grandi interpreti dell'Ottocento e anche a una riconsiderazione della voce di tenore del periodo. Dalla poesia di Dante si passa al teatro di Pellico, al libretto di Romani per riscoprire il Personaggio lirico senza Interprete.
[ca] Aquest article recull i analitza l'ús de les Vidas paralelas en la Silva de varia lección (1540) de Pedro Mexía, contextualitzant-lo en el creixent interès per la figura de Plutarc al llarg de la primera meitat del segle XVI. Mexía, a diferència de la predilecció generalitzada per l'obra moral, s'inclina pel vessant històric, encara que sempre persisteix el caràcter exemplar de les biografies. A més, per tractar-se d'un intel·lectual que desconeixia el grec, es planteja l'origen de les seves fonts, barallant una doble solució que implicaria la consulta d'una traducció llatina i possiblement una traducció en vulgar.

[it] Questo articolo raccoglie e analizza l'uso delle Vite parallele nella Silva de varia lección (1540) di Pedro Mexia, contestualizzandolo nel crescente interesse per la figura di Plutarco nella prima metà del Cinquecento. Mexia, a differenza della predilezione generalizzata per le opere morali, propende per il lato storico, ma persiste sempre il carattere esemplare delle biografie. Inoltre, trattandosi di un intellettuale che non conosceva il greco, si interroga sull'origine delle proprie fonti, ipotizzando una doppia soluzione che comporterebbe la consultazione di una traduzione latina e probabilmente di una traduzione in volgare.
[ca] Els sistemes verbals són extremadament variats i complexos i presenten inesperades divergències fins i tot entre llengües afins. En aquest àmbit de les asimetries verbals de l'italià i de l'espanyol fins ara han estat poc estudiats els verbs apreciatius, és a dir, els deverbals originats, sense canvi categorial, de l'addició de certs sufixos a determinades bases verbals, com és el cas de canturrear / canticchiare, lloriquear / piagnucolare, etc. Aquest és el tema que s'analitza en aquest treball, en què s'estudien les diferències quantitatives i qualitatives que es donen entre els verbs apreciatius de l'espanyol i de l'italià.

[it] I sistemi verbali sono estremamente vari e complessi e presentano inaspettate divergenze, perfino tra lingue affini. In questo ambito delle asimmetrie verbali dell'italiano e dello spagnolo sono stati finora poco approfonditi i verbi valutativi, ovvero quei deverbali originati, senza alcun cambiamento di categoria, dall'aggiunta di certi suffissi a determinate basi verbali, come nel caso di canturrear/canticchiare, lloriquear/piagnucolare, etc. Questo è il tema affrontato in questo articolo, in cui si studiano le differenze quantitative e qualitative rilevabili tra i verbi valutativi dello spagnolo e quelli dell'italiano.
[ca] Per poder localitzar l'antígraf des del qual va poder treballar el traductor de la versió castellana antiga del Decameron s'enfoca un grup de còdexs italians que formarien una rama individualitzada de la tradició manuscrita. El seu excepcional sistema editorial consisteix en la inserció d'uns deu o dotze epígrafs apòcrifs que divideixen la "Introduzione alla Giornata I", anteppsats als punts en què Boccaccio a l'autògraf va introduir només capitals. La seva ubicació i el seu sistema de redacció als còdexs i a la versió castellana són tan afins que no poden ser casuals. Pot ser una nova via d'estudi del còdex i de l'edició impresa.

[it] Allo scopo di identificare l'antigrafo su cui è possibile che si basasse il traduttore della versione castigliana antica del Decameron si prende in esame un gruppo de codici italiani che costituirebbero un ramo separato della tradizione manoscritta. Il loro eccezionale sistema editoriale consiste nell'inserimento di rubriche apocrife che suddividono l'"Introduzione alla Giornata I" anteposte ai punti in cui Boccaccio nell'autografo introdusse solo capolettere. La loro ubicazione e il loro sistema di redazione nei codici e nella versione castigliana sono così affini da non poter essere casuali. Può rappresentare una nuova via di studio del codice e dell'edizione a stampa.