[ca] Aquest treball està enfocat en els processos de conflictivitat obrera en la Gran Barcelona durant els anys setanta. La hipòtesi general és que la classe treballadora ha estat una de les forces socials que més s'ha manifestat en l'oposició a Règim Franquista i durant la transició democràtica, sota una dinàmica ascendent que mentre s'estenia, s'enfrontava a una forta repressió, aprofundint tendències a la coordinació, l'autoorganització i la politització. Una hipòtesi historiogràfica crítica de la transició, contrària a la visió idíl·lica d'un 'canvi pacífic' i protagonitzat exclusivament 'pels de dalt'. Primer, es van abordar els precedents històrics que van anar conformant una desafecció al Règim Franquista: les primeres vagues, importants transformacions de la classe treballadora i, durant la dècada del seixanta, l'extensió de la conflictivitat obrera. En la part central del treball, "La conflictivitat obrera en els anys setanta. Nova classe obrera, crisi del Règim i transició", s'analitza la recomposició i emergència d'un moviment obrer que, superant la fragmentació, la desestructuració i les barreres locals, va saber construir una nova cultura obrera. La premissa central és que la conflictivitat no indicava una 'dinàmica inevitable' cap a les polítiques pactistes que van resultar de la transició. Així ho demostra el capítol "El conflicte de Roca Radiadores: experiència d'autoorganització obrera d'una vaga política durant la Transició", creuat per profunds canvis en els anys 1976 i 1977 que va durar la vaga de noranta-cinc dies. També el capítol "Dones laborioses, dones perilloses", on s'analitza el protagonisme de les dones treballadores com un component fonamental en el que va ser la gran oposició obrera. La intensa conflictivitat obrera com a motor determinant de la crisi del Règim franquista desvela el caràcter de la mateixa transició, lluny d'un desenvolupament pacífic i d'un marc exclusiu de pactes i reformes.

[en] This work is focused on the processes of workers' conflict in Greater Barcelona during the seventies. The general hypothesis is that the working class has been one of the social forces that has manifested the most in opposition to the Franco Regime and during the democratic transition, whose upward dynamics which, -while it was spreading, faced strong repression- has been deepening tendencies towards coordination, self-organization and politicization. A critical historiographic hypothesis of the transition, contrary to the idyllic vision of a 'peaceful change' led exclusively by 'those from above'. First, this tesis addresses the historical precedents that were shaping a disaffection with the Franco Regime: the first strikes, important transformations of the working class and, during the sixties, the extension of workers' conflict. In the central part of the work, "The labor conflict in the seventies. New working class, crisis of the regime and transition" the recomposition and emergence of a labor movement is analyzed. The movement knew how to build a new working class culture, overcoming fragmentation, social de- structuring and local barriers. The central premise is that the existence of conflict did not indicate an 'inevitable dynamic' towards the pact-based politics that resulted from the transition. This is exposed in the chapter "The conflict of Roca Radiadores: experience of worker self-organization of a political strike during the Transition'', which shows the profound changes in the years 1976 and 1977, when the 95-day strike occurred. The premise is also explored in the chapter "Working women, dangerous women", which analyzes the role of working women as a fundamental component in what was the great labor opposition. The intense labor conflict as the determining engine of the crisis of the Franco Regime reveals the nature of the transition itself, far from a peaceful development and a framework built exclusively by pacts and reforms.