[ca] Des del cataclisme de la crisi immobiliària de l'any 2008, el cicle d'urbanització neoliberal consolidat a partir dels anys 90 i encapçalat pel model de ciutat global ha estat de nou qüestionat des d'àmbits acadèmics, moviments socials i la societat civil organitzada. Davant un escenari d'emergència climàtica, desarrelament de les comunitats locals i pèrdua de cura pel territori provocat pel món globalitzat, apareixen alternatives de canvi que reclamen de forma imperant fer una transició ecològica, socialment justa i democràtica que posi la vida i les persones al centre del model urbà. En aquest context, ressorgeix l'interès acadèmic pels béns comuns urbans com un dispositiu per regenerar les ciutats des d'un paradigma de societat ecològica, metabòlicament equilibrada amb el territori, resilient al canvi climàtic i capaç de recosir el vincles comunitaris. Aquest treball és una carta d'aprenentatges que explora el potencial dels béns comuns urbans com a dispositiu per a materialitzar el dret a la ciutat en la transició ecosocial. Proposem un relat acadèmic, pedagògic i instrumental a partir de la revisió de la literatura acadèmica i l'anàlisi de 5 casos d'estudi paradigmàtics per acostar el béns comuns a l'urbanisme i l'ordenació del territori. Després de tot l'anàlisi destaquem una sèrie d'apunts, aprenentatges, reptes i oportunitats per elaborar una caixa d'eines capaç d'impulsar i protegir el béns comuns des de la nostra disciplina. Recollim els projectes i instruments legals i urbanístics que ens han de permetre transitar cap la transició ecosocial i el dret a la ciutat. El béns comuns urbans superen l'etern debat entre el mercat i l'estat obrint la porta a noves formes de producció urbana centrades en la comunitat i el tancament de cicles materials. Defineixen un nou horitzó de col·laboració públic-cooperativa que reconfigura els termes en que sovint s'ha entès el desenvolupament urbà, prioritzant el valor social per sobre de l'explotació del territori.

[en] Since the cataclysm of the real estate crisis of 2008, the cycle of neoliberal urbanization consolidated from the 90s and led by the global city model has again been questioned from academic fields, social movements and organized civil society . Faced with a scenario of climate emergency, uprooting of local communities and loss of care for the territory caused by the globalized world, alternatives for change appear that demand in an imperative way to make an ecological, socially just and democratic transition that puts life and people in the center of the urban model. In this context, academic interest in urban commons is resurgent as a device to regenerate cities from a paradigm of ecological society, metabolically balanced with the territory, resilient to climate change and able to strengthen community bonds. This work is a letter of learning that explores the potential of urban commons as a device to materialize the right to the city in the ecosocial transition. We propose an academic, pedagogical and instrumental account based on the review of the academic literature and the analysis of 5 paradigmatic case studies to bring the commons closer to urban planning and territorial planning. After all the analysis we highlight a series of notes, learnings, challenges and opportunities to develop a toolbox capable of promoting and protecting the common good from our discipline. We collect the legal and urban planning projects and instruments that should allow us to move towards the eco-social transition and the right to the city. The urban commons overcome the eternal debate between the market and the state, opening the door to new forms of urban production centered on the community and the closure of material cycles. They define a new horizon of public-cooperative collaboration that reconfigures the terms in which urban development has often been understood, prioritizing social value over the exploitation of the territory.