[ca] Les humanitats van assumir el concepte astronòmic de revolució. Si abans la idea consistia en un retorn total al seu punt d'origen, ara va més enllà del seu significat original i passa a relacionar-se amb grans transformacions estructurals, amb una ruptura amb l'status quo, o a concebre's com un intent d'adaptar l'ideal al real; una subversió de l'ordre. No obstant això, avui dia, la idea de Revolució sembla temuda o quelcom que només pertany als llibres d'història. Amb la caiguda de l'URSS, amb un cert entusiasme, es va proclamar un presagi fal·laç: Hem arribat a la fi de la Història! La realitat ara només era responsable d'adaptar-se a un únic ideal victoriós: el (neo)liberal. És com si després de les Èpoques de les Revolucions, dels Imperis i dels Extrems, haguéssim arribat a una era del conformisme, l'Era de la Inèrcia, la noció del temps de la qual es presenta com un present etern i inevitable, sense cap dimensió de futur, per mantenir la humanitat, la contingència i la creativitat com a ostatges d'un pensament únic, d'una dictadura de la manca d'alternatives. Per això, l'objectiu d'aquest assaig és utilitzar autors clàssics i contemporanis que ens permetin pensar l'avui més enllà de l'ara, permetent-nos entreveure nous demà; un rescat de la nostra creativitat i contingència. Necessitem recuperar una disputa sobre les utopies i respondre: És encara possible una revolució? Poden els Nous Brasil ser el nostre horitzó d'expectatives? Així, a través de Hegel i la tradició hegeliana, reflexionarem sobre la relació entre historicitat i revolució per criticar el que identifiquem com un intent neoliberal de congelar la temporalitat; i, finalment, recuperar la nostra dimensió de futur i potencial transformador.

[en] The humanities took upon themselves the astronomical concept of revolution. If before the idea consisted of a complete return to its point of return, now it goes beyond its original meaning and starts to be related to major structural transformations, a break with the status quo, or conceived as an attempt to adapt the ideal to the real; a subversion of order. However, nowadays, the idea of Revolution seems feared or something that belongs only in history books. With the fall of the USSR, with some enthusiasm, a fallacious omen was proclaimed: we have reached the end of History! The real was now only responsible for adapting to a single, victorious ideal: the (neo)liberal. It is as if after the Ages of Revolutions, Empires and Extremes, we had reached an age of conformity, the Age of Inertia, whose notion of time presents itself as an eternal and inevitable present without any dimension of future, in order to maintain human contingency and creativity hostage to a single thought, to a dictatorship with a lack of alternatives. Therefore, the objective of this work is to use classic and contemporary authors that allow us to think about today beyond the now, enabling us to glimpse new tomorrows; a rescue of our creativity and contingency. We need to recover a dispute over utopias and answer: is a revolution still possible? Can new Brazils be our horizon of expectation? Thus, through Hegel and the Hegelian tradition, we will reflect on the relationship between historicity and revolution in order to criticize what we identify as a neoliberal attempt to freeze temporality; and, finally, recover our future dimension and transformative potential.