[ca] El melanoma és un dels tumors humans més agressius que sorgeix de la proliferació incontrolada de melanòcits. Tot i molts avenços importants, el desenvolupament de resistències continua sent un obstacle significatiu per a la curació del melanoma. Un dels components clau de la resistència és la inflamació associada al càncer que promou la tumorigénesis a molts nivells. Hi ha evidències que indiquen que el manteniment, la progressió i la resistència al tractament dels tumors estan determinats per components del microambient tumoral (TME). Així, atacar els components del TME pot tenir un impacte terapèutic en el tractament del melanoma. A la primera part d'aquest estudi, observem que el secretoma de les cèl·lules de melanoma resistents a l'inhibidor de BRAF (BRAFi) era ric en citocines pro–tumorals. Més concretament, descrivim que la secreció de M–CSF era essencial per induir un fenotip resistent a Vemurafenib (BRAFi) a les cèl·lules de melanoma. A més, demostrem que el mAb de M–CSF en combinació amb Vemurafenib i un bloquejador de l'autofàgia indueixen sinèrgicament l'apoptosi, dificulten la migració i redueixen el creixement tumoral en cèl·lules de melanoma resistents a BRAFi. Traslladant aquestes troballes in vitro i in vivo a la cohort de pacients, vam demostrar que uns nivells plasmàtics més baixos de M–CSF s'associaven a un millor pronòstic en pacients amb melanoma metastàtic, cosa que suggereix que el M–CSF podria ser una diana terapèutica prometedora per als melanomes resistents a BRAFi. A la segona part de l'estudi, per explorar més a fons els canvis al TME, vam decidir estudiar l'infiltrat inflamatori de les cèl·lules parentals i resistents a Vemurafenib utilitzant un model singènic de ratolí. Els resultats de la citometria de flux van revelar que els tumors resistents i els tumors que no responien a Vemurafenib presentaven una infiltració de cèl·lules immunitàries més immunosupressora en comparació dels tumors parentals i els que responien al tractament amb Vemurafenib, respectivament. A més, els resultats mostren que els monòcits tractats amb medis condicionats (CM) resistents promouen la diferenciació en macròfags associats a tumors (TAMs) amb fenotip immunosupressor (M2). A més, observem que el CM de línies cel·lulars de melanoma resistents promou una activació de CAFs amb fenotips plàstics mixts. D'acord amb la primera part de l'estudi, observem un augment dels nivells plasmàtics de M–CSF en el model de ratolins singènics resistents. A causa d'aquest fet, l'administració de mAb anti-M–CSF en monoteràpia va ser capaç de disminuir significativament l'infiltrat monocític. D'altra banda, el tractament combinat de mAb anti-M–CSF amb Vemurafenib va disminuir la població infiltrada pro–tumoral. Finalment, els tumors de melanoma doblement resistents (mAb anti-M–CSF + Vemurafenib) presenten una disminució de TAMs immunosupressors però un augment de MDSCs. Traslladant aquestes troballes in vitro i in vivo a una cohort de pacients, utilitzant IHC múltiplex i patologia digital, validem els nostres resultats previs per analitzar i fenotipar l'infiltrat immune en biòpsies de melanoma i el seu valor pronòstic. En resum, el nostre estudi proporciona una informació nova i rellevant des del punt de vista pronòstic, obrint vies per a tractaments personalitzats centrats en la modulació del TME i utilitzant el secretoma com a eina diagnòstica per monitoritzar la progressió de la malaltia en l'adquisició de resistència a BRAFi en melanomes.

[en] Melanoma is one of the most aggressive human tumours that arises from the uncontrolled proliferation of melanocytes. Despite many important advances, development of resistance remains a significant obstacle to melanoma curability. One of the key components of the resistance is the cancer–associated inflammation that promotes tumorigenesis at many levels. Accumulated evidence indicates that tumor maintenance, progression, and treatment resistance are determined by components of the tumor microenvironment (TME). Thus, targeting the components of the TME may have a therapeutic impact on melanoma treatment. In the first part of this study, we observed that BRAF inhibitor (BRAFi)–resistant melanoma cells secretome was rich in pro–tumour cytokines. More specifically, we described that M–CSF secretion was essential to induce a Vemurafenib (BRAFi)–resistant phenotype in melanoma cells. Further, we demonstrated that M–CSF mAb in combination with Vemurafenib and autophagy blocker synergistically induce apoptosis, impair migration and reduce tumour growth in BRAFi–resistant melanoma cells. Translating these in vitro and in vivo findings to the patient cohort, we demonstrated that lower M–CSF plasma levels were associated with better prognosis in metastatic melanoma patients, suggesting that M–CSF could be a promising therapeutic target toward BRAFi–resistant melanomas. In the second part of the study, to further explore the changes in the TME, we decided to study the inflammatory infiltrate of the parental and resistant cells using a syngeneic mouse model. Flow cytometry results revealed that resistant tumours and tumors that do not respond to Vemurafenib (BRAFi) had a more immunosuppressive immune cell infiltration compared to the parental tumours and Vemurafenib responders, respectively. Furthermore, results show that monocyte treated with resistant conditioned media (CM) promote differentiation into tumor associated macrophages (TAMs) with immunosuppressive phenotype (M2). In addition, we observe that the CM of resistant melanoma cell lines promotes a CAFs activation with mixed plastic phenotypes. In line with the first part of the study, we observe an increase of M–CSF plasmatic levels in resistant syngeneic mice model. Due to this fact, administration of anti-M–CSF mAb in monotherapy was able to significantly decrease the monocytic infiltrate. On the other hand, combined treatment of anti-M–CSF mAb with Vemurafenib, decrease the pro–tumoral infiltrated population. Finally, doble resistant melanoma tumors (anti-M–CSF mAb + Vemurafenib) have a decrease in immunosuppressive TAMs but an increase in MDSCs. Translating these in vitro and in vivo findings to the patient cohort, using multiplex IHC and digital pathology, we validate our previous results to analysed and phenotype the immune infiltrate in melanoma biopsies and their prognostic value. In summary, our study provides a novel and prognostically relevant information, opening avenues for personalized treatments focused on modulating the TME and using the secretome as a diagnostic tool to monitor disease progression in BRAFi resistant acquisition in melanomas.