[ca] L'ós de les cavernes és un dels animals més emblemàtics del Pleistocè superior final a Europa i és una espècie molt ben coneguda per la quantitat de restes localitzades a múltiples coves. Malgrat això, alguns aspectes de la seva història evolutiva, com per exemple la interacció amb els humans, l'ecologia i la cronologia de la seva extinció són encara desconeguts a l'àrea mediterrània del Sud dels Alps. Aquesta recerca té com objectiu revisar el debat sobre l'extinció i la paleoecologia dels óssos de les cavernes, Ursus spelaeus (sensu lato), a partir de les anàlisis arqueozoològiques, tafonòmiques i químiques de les restes trobades en alguns jaciments del Paleolític mig i superior del Nord-est d'Itàlia: Rio Secco, Fumane, Buso doppio del Broion, Paina i Trenes Caves. Les restes d'ós de les cavernes són freqüentment recuperats a les coves i, en molts casos, representen els animals més abundants dels conjunts faunístics. Les restes analitzades provenen dels nivells datats entre 49-42 ky cal. BP (Rio Secco i Fumane) i 33-23 ky cal. BP (Buso doppio del Broion, Trene i Paina), i moltes d'elles estan associades a evidències de presència humana. Les anàlisis arqueozoològiques i tafonòmiques han estat dirigides a entendre el rol de l'impacte humà sobre les poblacions d'ós de les cavernes durant el citat rang temporal. Altres tècniques, com per exemple els isòtops estables, l'anàlisi ADN antic i datacions radiomètriques han estat aplicades als ossos d'aquests animals dels jaciments de Buso doppio del Broion, Trene i Paina Caves, per tal d'adquirir una visió detallada de la seva ecologia, dieta, dinàmica de població i cronologia de la seva extinció. Solament una perspectiva holística com la utilitzada en aquesta tesi doctoral pot aportar llum a aquest difícil tema sobre l'extinció d'un animal tan icònic com l'ós de les cavernes. Els articles realitzats durant el període de formació permeten assenyalar que la desaparició d'aquests animals al Nord-est d'Itàlia es va produir entre els 24-23 ky cal. BP. Aquest estudi permet suportar la idea d'un potencial impacte humà com un dels condicionants més significatius de la desaparició d'aquest animal no solament en aquesta àrea geogràfica, sinó a tota Europa.

[en] Cave bears was one of the most impressive animals of the Late Pleistocene in Europe and are well known from many caves. Despite the enormous quantities fossils unearthed, some aspects of their history/habits, such as interaction with humans, ecology and extinction chronology, are still little known from the Mediterranean area in the Southern Alps. This research aims at revisiting the debate about the extinction and paleoecology of cave bear, Ursus spelaeus (sensu lato), through archaeozoological, taphonomic and chemical analysis of the bones of this species, from Middle and Upper Palaeolithic sites of northeastern Italy. Key sites for this purpose are Rio Secco, Fumane, Buso doppio del Broion, Paina and Trene caves. Cave bear remains are very often found in these caves and, in several cases are the most frequent fossils found in the assemblages. The remains of cave bear analyzed came from layers dated 49 – 42 ky cal. BP (Rio Secco and Fumane) and 33 – 23 ky cal. BP (Buso doppio del Broion, Trene and Paina), most of them associated with evidence of human presence. Archaeozoological and taphonomic analysis were performed to better understand the role of human impact on cave bear populations during a wide span of time. Further techniques, such as a stable isotope, radiometric and ancient DNA analysis were applied to cave bear bones, selected from Buso doppio del Broion, Paina and Trene caves, in order to acquire a detailed picture of the ecology, diet, population dynamics and extinction chronology of cave bears. Only thanks this cross-disciplinary perspective was it possible to significantly improve our understanding of the difficult issue of extinction of this "iconic" animal. The articles made during this research indicate that the disappearance of these animals in Northeast Italy occurred between 24-23 ky cal. BP. This study supports the idea of a potential human impact as one of the most significant factors in the disappearance of this animal, not only in this geographical area, but throughout Europe.