[ca] La reflexió que desenvoluparé en aquest treball es basa en la lectura i anàlisi de dos importants textos sobre l'arquitectura contemporània, és a dir, de finals del segle XX a principis del segle XXI. El primer text: "Paradigmes de fi de segle: Els noranta, entre la fragmentació i la compacidad" escrit per Rafael Moneo i publicat en 1999 en Arquitectura Viva, tracta de definir els estils i moviments arquitectònics dominants en els últims trenta anys explicant els seus orígens filosòfics, teòrics, artístics o polítics, referint-se a obres arquitectòniques per a justificar-se. Mentre que el segon text: "Formes fortes: Valors arquitectònics d'una dècada" escrit per Juan Antonio Cortés i publicat en 2011 en El Croquis, és molt més descriptiu a nivell arquitectònic. Analitza l'arquitectura dominant dels últims anys però basant-se en una sèrie de projectes que categoritza segons criteris precisos. Aquestes dues formes d'explicació permeten tenir un panorama complex de l'arquitectura actual. Els dos autors comparteixen una anàlisi comuna de l'arquitectura contemporània. Segons ells, existeixen dues grans famílies: l'arquitectura sense forma i l'arquitectura que té forma. Per a Moneo, l'arquitectura sense forma estaria composta per projectes que busquen la inestabilitat amb formes fragmentades i discontínues o suaus i fluides. Cortès, explica que la sense forma seria més una arquitectura on el procés és més important que la forma final i per això les eines paramètriques es converteixen en protagonistes per a crear aquesta arquitectura que no té límits clars. Per a l'arquitectura que té forma Rafael Moneo la defineix com una alternativa basada en la compacidad, és a dir, una arquitectura regular, unitària en relació al seu context però amb un espai interior autònom. Per a Cortès, l'alternativa seria l'arquitectura que té Formes Fortes. És a dir, que tenen una claredat visual formal sumada a una complexitat perceptiva.

[en] The reflection I will develop in this paper is based on the reading and analysis of two important texts on contemporary architecture, that is, from the end of the twentieth century to the beginning of the twenty-first century. The first text: "Paradigms of the end of the century: The nineties, between fragmentation and compactness" written by Rafael Moneo and published in 1999 in Arquitectura Viva, tries to define the dominant architectural styles and movements in the last thirty years explaining their philosophical, theoretical, artistic or political origins, referring to architectural works to justify themselves. While the second text: "Formas fuertes: Valores arquitectónicos de una década" written by Juan Antonio Cortés and published in 2011 in El Croquis, is much more descriptive at the architectural level. It analyzes the dominant architecture of recent years but based on a series of projects that he categorizes according to precise criteria. These two forms of explanation make it possible to have a complex panorama of current architecture. The two authors share a common analysis of contemporary architecture. According to them, there are two large families: architecture without form and architecture that has form. For Rafael Moneo, formless architecture would be composed of projects that seek instability with fragmented and discontinuous or smooth and fluid forms. Cortés, explains that the formless would be more an architecture where the process is more important than the final form and that is why parametric tools become protagonists to create this architecture that has no clear limits. For the architecture that has form Moneo defines it as an alternative based on compactness, that is, a regular architecture, unitary in relation to its context but with an autonomous interior space. For Cortés, the alternative would be architecture that has strong forms. That is, that have a formal visual clarity coupled with a perceptual complexity.