[ca] INTRODUCCIÓ - Determinar la cronologia d'una fractura òssia segueix sent una de les tasques més difícils en antropologia forense. En la literatura, es poden trobar diferents descripcions i abordatges per diferenciar entre fractures postmortem i perimortem, no obstant això, els treballs solen fer referència majoritàriament al període postmortem. En aquest sentit, les característiques que estan més relacionades amb fractures en os fresc no han estat investigades exhaustivament. OBJECTIU - Aquesta investigació pretén millorar el coneixement sobre les característiques de les fractura perimortem, mitjançant la definició d'un patró específic que pugui ser útil en el diagnòstic diferencial entre el trauma ossi perimortem i el postmortem. MATERIALS I MÈTODES - L'estudi aborda aquesta qüestió des d'un punt de vista experimental i compara les fractures perimortem d'ossos llargs i costelles procedents de casos d'autòpsia, amb fractures òssies reproduïdes experimentalment en os fresc i os sec. Per a la reproducció de les fractures es va emprar una flexió a tres punts, aplicant una càrrega lenta i una ràpida, amb i sense compressió longitudinal addicional en el cas d'ossos llargs, per controlar la variable de la contracció muscular. Per visualitzar els trets, els ossos van ser esqueletitzats i es va emprar la tinció amb tinta xinesa per a visualitzar millor les línies de fractura. RESULTATS - Com a resultat de la nostra investigació, vam definir un nou patró de perimortalidad associat a fractures d'os llarg i costella, específic i diferent del que trobem en os sec. En els ossos llargs definim els següents trets: fractura laminar, escates òssies, marges comminuts, escates i defectes en escata, marges ondulats i deformació plàstica com a trets específics perimortem. Fractura laminar, marges ondulats i escates òssies són els trets més útils en el diagnòstic diferencial. En el cas de les costelles, hem trobat les següents característiques: decorticat de la superfície, fractura enfonsament, fractura longitudinal, fractura incompleta, aparença diferencial dels marges i deformació plàstica. Les fractures incompletes, la deformació plàstica, el decorticat i les fractures enfonsament són els trets perimortem més característics. CONCLUSIÓ - Els trets definits permeten diferenciar les fractures perimortem de les postmortem. D'altra banda, alguns dels trets donen informació sobre la biomecànica de la fractura per la seva ubicació a la mateixa. En el cas dels ossos llargs, també poden ser un indicador de traumatisme intravitam, especialment relacionats amb la contracció i resposta muscular a la lesió, permetent estrènyer el període d'incertesa perimortal. La introducció d'aquest nou rang de temps, intravital, canvia el paradigma de datació de lesions utilitzat fins ara en antropologia. El conjunt de resultats obtinguts en aquest treball és de gran utilitat per a l'antropòleg forense, i pot ser d'aplicabilitat en la resolució de casos forenses complexos en els quals està implicat el traumatisme ossi.

[en] INTRODUCTION - Determining the time of injury is an important but remains a challenging task in forensic anthropology. In literature, many descriptions can be found to make a distinction between peri- and post-mortem fractures but they are generally related to the post-mortem time frame. Characteristics that are more related to fractures in fresh conditions however, are not extensively investigated. AIM - With this research we want to improve the current knowledge on perimortem fracture characteristics by defining a perimortem trauma pattern, that may be useful to distinguish peri- from post-mortem bone trauma. MATERIALS & METHODS - This study approached this issue from an experimental point of view by comparing perimortem long bone and rib fractures from human autopsies to both fresh and dry experimentally reproduced bone fractures. A three-point bending setup was used and the bones were fractured by a slow and fast load, with and without added compression in the case of long bones to control the variable of muscle presence. In order to visualise some traits clearer, bones were cooked or directly brought in contact with black Indian ink. RESULTS - As a result of our extensive research we defined new bone patterns in long bone and rib fractures with each their specific characteristics, different for dry and fresh bones. In long bones we defined layered breakage, bone scales, crushed margins, flakes with flake defect, wave lines, and plastic deformation as perimortem specific traits. With layered breakage, wave lines, and flakes as the most valuable traits. In ribs we observed peels, folds, longitudinal lines, incomplete fractures, differential fracture edges on the internal and external part of the rib fracture, and plastic deformation. Of which incomplete fractures, plastic deformation, peels, and folds are specific perimortem traits. CONCLUSION - The traits make it possible to differentiate perimortem from post-mortem fractures. Furthermore, some of the traits give information about the biomechanics of the fracture due to their location on the fracture. Additionally, in the case of long bones, flakes and plastic deformation may also be an indicator of trauma in intra vitam conditions, especially related with muscular reaction to injury, therefore narrowing the perimortem time gap. This might introduce a new timeframe; the intra vitam period, changing the anthropological paradigm. All these new insights presented in this study might be valuable for forensic anthropologists with their perimortem bone trauma analysis and may help them to solve complicated forensic cases.