[ca] Introducció El lligament meniscotibial lateral és una estructura fibrosa que uneix la cara lateral del menisc i el còndil tibial lateral. Hi ha pocs estudis sobre les seves propietats biomecàniques, però s'ha demostrat la seva rellevància per estabilitzar el genoll en extensió amb diferents tensions. Tanmateix, també s'ha descrit com una estructura limitant en la mobilitat radial del menisc lateral. Actualment s'estan estudiant tècniques que permetin imitar la seva funció o una reconstrucció directa del lligament meniscotibial lateral per prevenir, limitar o tractar el fenomen de l'extrusió meniscal. Metodologia Es van analitzar 105 genolls sense lesió prèvia ni antecedents quirúrgics mitjançant ressonància magnètica. Es van identificar estructures perifèriques del cos del menisc lateral per determinar la ubicació, la mida i el gruix de tot el MTPFC. També es va estudiar la distància a altres "àrees clau" del compartiment lateral i es va comparar per sexe i edat. Es van incloure 14 pacients que havien patit una MAT lateral aïllada. El seguiment mitjà va ser de 7 anys. Els resultats es van avaluar amb les escales KOOS, Lysholm, Tegner, VAS, MCID i PASS. El grau d'extrusió meniscal i els canvis en el grau d'osteoartritis i l'alineació coronal. Es van avaluar els meniscs laterals de 22 genolls porcins. Aquests es van muntar en un aparell de prova per aplicar forces de reacció muscular i forces de reacció terrestre. El menisc es va avaluar a 30 ° i 60 ° de flexió del genoll mitjançant dos marcadors col·locats al lligament creuat posterior i al menisc lateral després d'aplicar una compressió axial de 200 N a l'articulació del genoll. Es van registrar mesures per a 5 condicions: el menisc lateral intacte, lesió del LMTL, lesió posterior del MFL, ús de la tècnica de capsulodèsi oberta i reconstrucció del LMTL i MFL amb la tècnica de centralització. Resultats El lligament meniscotibial lateral (LMTL) es va trobar en el 97,1% de les RM, el lligament popliteofibular (PFL) en el 93,3%, el lligament popliteomeniscal (PML) en el 90,4% i el lligament meniscofibular (MFL) en el 39%. Es va evidenciar una millora significativa per a totes les puntuacions al seguiment de 7 anys en comparació amb els valors preoperatoris. Aquesta millora es va mantenir constant des del primer fins al segon seguiment. Es va trobar una extrusió mitjana absoluta de 2,2 mm ± 1,6 i un percentatge d'extrusió del 28,0% ± 11,43, sense diferències significatives amb els valors obtinguts després de 2 anys de seguiment. Es va trobar una taxa de supervivència del 85,7% després de 6 anys de seguiment. La distància entre dos marcadors va ser més gran en el grup d'extrusió (lesió combinada de LMTL i MFL) que en el grup intacte o de reconstrucció (tècniques de capsulodèsi i centralització) (p = <0, 001 tots els casos). En els casos d'aplicació de càrrega, no es van observar diferències significatives entre el grup control (menisc intacte) i els grups sotmesos a tècniques de reconstrucció (p = >0,05). Tampoc hi va haver diferències en comparar els resultats obtinguts entre ambdues tècniques de reconstrucció. En tots els escenaris, la distància entre els dos marcadors va augmentar amb l'augment de l'angle de flexió del genoll. Conclusions Aquest conjunt d'estudis demostra la importància i funció del lligament meniscotibial lateral, descrivint la seva morfologia i prevalença en estudis de ressonància magnètica per distingir la seva lesió. Posteriorment, es va desenvolupar un estudi biomecànic porcí on es va observar i confirmar la seva contribució com a limitador de l'extrusió meniscal. A més, es va fer una comparació de dues tècniques de reconstrucció que simulen la seva funció i anatomia. Finalment, es va realitzar un estudi per avaluar el seguiment a mig termini del trasplantament al·logènic

[es] Introducción El ligamento meniscotibial lateral es una estructura fibrosa que une la cara lateral del menisco y el cóndilo tibial lateral. Existen pocos estudios sobre sus propiedades biomecánicas, pero se ha demostrado su relevancia para estabilizar la rodilla en extensión ante diversas tensiones. Sin embargo, también se ha descrito como una estructura limitante en la movilidad radial del menisco lateral. Actualmente se estudian técnicas que permitan imitar su función o una reconstrucción directa del ligamento meniscotibial lateral para prevenir, limitar o tratar el fenómeno de extrusión meniscal. Metodología Se analizaron 105 rodillas sin lesión previa ni antecedentes quirúrgicos mediante resonancia magnética. Se identificaron las estructuras periféricas del cuerpo del menisco lateral para determinar la ubicación, el tamaño y el grosor de todo el MTPFC. También se estudió y comparó por sexo y edad la distancia a otras "áreas clave" del compartimento lateral. Se incluyeron 14 pacientes a los que se les había realizado MAT lateral aislado. El seguimiento medio fue de 7 años. Los resultados fueron evaluados con las escalas KOOS, Lysholm, Tegner, VAS, MCID y PASS. El grado de extrusión meniscal y cambios en el grado de osteoartritis y alineación coronal. Se evaluaron los meniscos laterales de 22 rodillas porcinas. Estos se montaron en un aparato de prueba para aplicar fuerzas de reacción muscular y fuerzas de reacción del suelo. El menisco se evaluó a 30° y 60° de flexión de la rodilla utilizando dos marcadores colocados en el ligamento cruzado posterior y el menisco lateral después de aplicar una compresión axial de 200 N en la articulación de la rodilla. Se registraron mediciones para 5 condiciones: menisco lateral intacto, lesión del LMTL, lesión posterior del MFL, uso de la técnica de capsulodesis abierta y reconstrucción del LMTL y MFL con la técnica de centralización. Resultados El ligamento meniscotibial lateral (LMTL) se encontró en el 97,1% de las resonancias magnéticas, el ligamento popliteperoneo (PFL) en el 93,3%, el ligamento popliteomeniscal (PML) en el 90,4% y el ligamento meniscoperoneo (MFL) en el 39%. Fue evidente una mejora significativa para todas las puntuaciones en el seguimiento de 7 años en comparación con los valores preoperatorios. Esta mejora se mantuvo constante desde el primer al segundo seguimiento. Se encontró una extrusión absoluta media de 2,2 mm ± 1,6 y un porcentaje de extrusión de 28,0% ± 11,43, sin diferencias significativas con los valores obtenidos tras 2 años de seguimiento. Se encontró una tasa de supervivencia del 85,7% tras 6 años de seguimiento. La distancia entre dos marcadores fue mayor en el grupo de extrusión (lesión combinada de LMTL y MFL) que en el grupo intacto o de reconstrucción (capsulodesis y técnicas de centralización) (p = <0,001 en todos los casos). En los casos de aplicación de carga no se observaron diferencias significativas entre el grupo control (menisco intacto) y los grupos sometidos a técnicas de reconstrucción (p = >0,05). Tampoco hubo diferencias al comparar los resultados obtenidos entre ambas técnicas de reconstrucción. En todos los entornos, la distancia entre los dos marcadores aumentó con el aumento del ángulo de flexión de la rodilla. Conclusiones Este conjunto de estudios demuestra la importancia y función del ligamento meniscotibial lateral, describiendo su morfología y prevalencia en estudios de resonancia magnética para distinguir su lesión. Posteriormente se desarrolló un estudio biomecánico porcino donde se observó y confirmó su contribución como restrictor de la extrusión meniscal. Además, se comparó dos técnicas de reconstrucción que simulan su función y anatomía. Finalmente, se realizó un estudio para evaluar el seguimiento a mediano plazo del alotrasplante de menisco lateral asociado a la técnica de capsulodesis. Esto se hizo para determinar su influencia en los resultados radiológicos y funcionales. Se observaron resultados favorables