[ca] És ben coneguda la hipòtesi sobre l'origen del llenguatge que Johann Gottfried Herder va defensar en l'Abhandlung über den Ursprung der Sprache, premiat per l'Acadèmia de Berlín en 1771. Hi ofereix la visió d'un ésser humà capaç de desenvolupar de forma autònoma la predisposició al llenguatge que Déu li havia inserit. L'home desplega l'habilitat lingüística, d'una banda, des de la situació de dispersió que pateix el seu sentit interior pel fet de distanciar-se respecte de la determinació dels instints, més pròpia dels animals; i, d'altra banda, gràcies a la capacitat de concentrar l'atenció d'aquest sentit interior en un punt, un signe lingüístic que li serveix a la consciència per a flexionar sobre si i adonar-se de si mateixa. Segons Herder el fenomen es produeix de forma individual, perquè no és necessària cap intervenció exterior que faça el paper de la tradició que permet l'enculturació del parlant. Més bé es tracta d'una mena d'eureka desenvolupat per l'home gairebé de forma natural, gràcies a la seua disposició intel·lectual. Tanmateix, el resultat del procés no és un mer signe lingüístic natural o senyal, sinó un signe convencional, arbitrari, un símbol. Això és així perquè la indeterminació instintiva que, en realitat, esdevé també un impuls que obliga a autodeterminar-se, es concreta de forma lliure, açò és, posant l'atenció més en uns aspectes de l'experiència que en uns altres, d'acord amb la manera peculiar que l'individu té de sentir-hi i en funció de les preferències que li serveixen per a il·lustrar a conveniència el context. Herder se situa encara en un paradigma creacionista, des del moment que accepta la intervenció divina per a justificar les condicions materials que l'home manté en forma de predisposició al llenguatge. De fet, aquesta potència lingüística seria una mena de versió de l'intellectus ipse leibnizià aplicat a la preconfiguració del gir lingüístic continental que Herder, per influència de Hamann, estava duent a terme, especialment en el marc dels debats intel·lectuals del s. XVIII entorn de l'evolucionisme com a pura hipòtesi especulativa que encara no trobava eixida científica. Malgrat aquesta versió del creacionisme, Hamann veu en Herder un intent per a assentar definitivament la concepció d'un ésser humà independent, en el fons, de la divinitat, en la línia de l'autonomia que la raó il·lustrada pretenia respecte de l'antic servatge a la religió. Per això reacciona visceralment contra l'Abhandlung de qui havia estat el seu propi deixeble, en tot un seguit d'escrits datats l'any de la publicació de l'obra, 1772. Hamann defensarà contra Herder la necessitat del paper de la primera tradició necessària per al desplegament de la predisposició lingüística. Sense la intervenció exterior d'un donador de tradició que faça l'esforç d'adaptar-se al nivell de l'individu a enculturar no se li accionaria el llenguatge potencial, tal com ho demostren els casos dels infants que no han entrat en contacte en el moment de la formació de les sinapsis que permeten l'habilitat de la llengua complexa. Però a més de la hipòtesi de l'eureka autònom de Herder, Hamann pretén descartar d'altres hipòtesis que entorn de l'origen del llenguatge hom havia proposat fins al moment. Entre aquestes hi era la de la instrucció divina, que requeria d'un domini de la lògica que pressuposava ja el control del llenguatge que la fes funcionar. L'única possibilitat que restava dempeus era la de la imitació. Amb aquesta via es mantenia, d'una banda, la dependència de l'ésser humà respecte de la intel·ligència divina donadora de tradició i, d'altra banda, se salvava la baldufa eterna de què parlava Rousseau en L'assaig sobre l'origen i fonaments de la desigualtat entre els hòmens de 1755: el fet que si bé era cert que calia tenir raó per a desenvolupar llenguatge, no era menys cert que calia disposar de llenguatge per a accionar la raó. L'aposta de Hamann és fonamental per a mantenir a estalvi la part del paradigma de la modernitat basada en l'universalisme moral. Hamann intueix que l'absoluta independència de la raó respecte de la creença, que caracteritza el moviment il·lustrat, derivarà en la consciència de l'absència de justificació del punt de vista moral, és a dir, en nihilisme. Amb el fet de posar l'atenció, per un costat, en les condicions materials que són producte de la creació, en la forma de predisposició al desplegament de la llengua complexa i, per un altre costat, en les condicions espirituals de la tradició zero provinent de la intervenció exògena, per part d'una intel·ligència sobrehumana que condescendeix amb la ignorància humana, Hamann planteja un nou element que influeix de forma determinant en l'universalisme moral, la lingüisticitat i els seus existenciaris. Els existenciaris de la lingüisticitat serien el conjunt de condicionants que influeixen en el curs ordinari de la pràctica dialèctica que es produeix en cada acte de comunicació i que guien, pel fet que constitueixen tota possibilitat comunicativa, la forma d'entendre el món de tot parlant. Entre aquests existenciaris trobem el fenomen de la humiliació amb què el donador de tradició s'adreça a l'individu a enculturar, de forma que el dignifica tot posant-lo alhora a l'altura del creador de sentit. Igualment hi ha la petició de tu amb què l'individu a enculturar posa en pràctica la mimesi amb què aconseguirà accedir al món. També cal tenir en compte la vacil·lació de la subjectivitat amb què el jo de qui accedeix al món del creador de sentit es confon amb el tu, de qui rep la identitat de si, la clau de volta de la síntesi aperceptiva amb què construirà, al seu torn, la interpretació de la realitat. En qualsevol cas, els condicionants de la dialèctica subratllen la mutualitat constituent de la Humanitat i, amb açò, reforcen la moral de l'humanisme cristià.

[en] It is well known the hypothesis about the origin of language that Johann Gottfried Herder argued in Abhandlung über den Ursprung der Sprache, awarded by the Academy of Berlin in 1771. It offers a vision of a human being that is able to develop autonomous predisposition to the language that God had inserted. Man develops linguistic skills both from the state of dispersion suffered in his inner sense, because of keeping distant from the determination of instincts, which is more characteristic of animals; and also, thanks to the ability to focus the attention of this inner sense on one point, a linguistic sign that serves conscience to flex and become aware of itself. According to Herder, this phenomenon occurs individually, as it requires no external intervention which plays the role of tradition that allows the enculturation of the speaker. It is rather a kind of eureka developed by man almost naturally, thanks to his intellectual predisposition. However, the outcome of the process is not merely a natural linguistic sign or signal, but a conventional sign, an arbitrary symbol. This is so because instinctive indeterminacy, which actually becomes an impetus that forces self-determination, is given freely, that is, paying more attention to some aspects of the experience than to others, depending on the peculiar way that an individual has to feel it and following the preferences that he uses to illustrate the context as preferred. Herder places himself in a creationist paradigm, from the moment he accepts divine intervention to justify the material conditions that the man keeps in a predisposition to language. In fact, this linguistic power would be a kind of version of the Leibnizian intellectus ipse applied to the preset of the continental linguistic turn that Herder, influenced by Hamann, was carrying out, especially in the framework of the intellectual debates in the XVIIIth century on evolutionism as a purely speculative hypothesis that did not have a scientific output yet. Despite this version of creationism, Hamann sees in Herder an attempt to settle definitively the concept of an independent human being, in essence, of the divinity, in line with the autonomy that illustrated reason intended for the old servitude to religion. For this reason he reacts viscerally against the Abhandlung from who had been his own disciple, in a series of documents dating back to the year of publication of the work in 1772. Hamann will defend against Herder the necessity of the role of the first tradition, necessary for the development of the linguistic predisposition. Without the external intervention of a donor of tradition who makes the effort to adapt himself to the level of the individual to be encultured, the potential language would not be activated, as it is evidenced by the cases of children who have not come into contact at the time of the formation of synapses that allow complex language skills. But in addition to the assumption of the Herder's autonomous eureka, Hamann intends to discard other hypotheses about the origin of language proposed until that time. One among those was the divine instruction, which required a mastery of logic that presupposed already a control of the language that made it work. The only possibility that remained valid was the imitation. With this, it was maintained, on the one hand, the dependence of human being on the divine intelligence donor of the tradition and, on the other hand, it saved the eternal spinning that Rousseau talked about in Discourse on the origin and basis of inequality among men in 1755: the fact that, while it was true that reason was required to develop the language, it could not be denied that man should have language to activate the reason. Hamann's position is essential to keep safe the paradigm of Modernity based on moral universalism. Hamann feels that the absolute independence of reason from the belief that characterized the Enlightenment will result in the consciousness of the lack of justification of the moral view, that is, in Nihilism. Hamann presents a new element that influences decisively in the moral universalism, the linguisticity and its existenciaries by paying attention, on the one hand, to the material conditions that are products of creation, in the form of predisposition to the development of a complex language and, on the other hand, to the spiritual conditions of the zero tradition which comes from exogenous intervention by a superhuman intelligence condescending with human ignorance. The existenciaries of the linguisticity would be the set of conditions that affect the ordinary course of the dialectic practice that occurs in every act of communication and that guide, because they represent all possibility of communication, how to understand the world of any speaker. Among these existenciaries we find the phenomenon of humiliation with which the donor of tradition aimed at the individual to be encultured, thus dignifying him by placing him at the height of the creator of meaning. Also, there is the request of a "you" with which the individual to be encultured implements the mimesis which allows him access to the world. Furthermore, we should take into account the hesitation of the subjectivity with which the "I" of that who gets access to the world of the creator of meaning is confused with the "you" from who receives the identity of himself, the key of the aperceptive synthesis with which he will build himself the interpretation of reality. In any case, the conditions of the dialectic underline the mutual constituent of Humanity, and with this, reinforce the moral of Christian humanism.