[ca] La tesi parteix de la hipòtesi que el sistema de notació coreogràfica de la Cinetografia Laban / Labanotation és un sistema d'escriptura capaç de transcriure i transmetre la dansa a través del paper a partir de l'anàlisi del temps i de l'espai coreogràfics. Contràriament al drama i la música que utilitzen els seus propis llenguatges per transmetre l'obra artística, semblaria que la forma més ràpida i directa de transmissió d'una dansa, es basa en la facilitat d'aprendre el moviment a través de la imitació. Tanmateix no és la més fiable al llarg del temps, perquè la memòria de l'intèrpret és fal·lible i en conseqüència es posa de manifest la necessitat de disposar de mecanismes que puguin garantir la seva permanència en registres. En aquest sentit la notació de la dansa ha estat present en la cultura occidental, des del segle XVI, i des d'abans en les cultures, grega i egípcia (pintures murals i ceràmica). La tesi fa una revisió d'alguns sistemes de notació coreogràfica que revela l'existència d'una tradició d'escriptura que possibilita l'accés al repertori coreogràfic històric a través d'una transmissió documental. Aquest fet relaciona el moviment i l'escriptura mentre certifica el concepte original del terme coreografia, encara que actualment s' ometi l'aspecte escriptural en la seva accepció. La tesi mostra com el procés d'escriptura del moviment del cos humà és possible malgrat la seva complexitat. En aquest sentit, l'articulació de símbols gràfic-visuals que formen agrupacions de significat per constituir un llenguatge, crea una relació unívoca i congruent amb l'objecte artístic. El resultat d'aquesta operació és el document de la partitura que identifica l'essència de l'obra artística i permet transmetre-la de manera autònoma, en diferents graus de precisió, un procés que implica analitzar i interpretar l'obra, fonamentalment, a partir de les informacions referides al cos i les seves parts, al temps i a l'espai. Tanmateix, les concepcions del temps i l'espai coreogràfics varien segons l'època. En aquest context, la tesi fa esment de l'aportació metodològica de la notació de Rudolf Laban per realitzar la transmissió coreogràfica. Per demostrar la hipòtesi, la tesi proposa una anàlisi pràctica dels símbols de la partitura de l'escena "The Partisan" de la coreografia The Green Table de Kurt Jooss, creada l'any 1932 i escrita en aquest sistema. Així, s'ordenen els símbols corresponents en quatre categories de moviment i, de les informacions que se'n desprenen, es crea un film del fragment coreogràfic en base el programa informàtic Dance Forms. Finalment es compara amb altres enregistraments de l'obra representada, per validar-ne el resultat. Gràcies a la Cinetografia Laban / Labanotation, s'obté la forma fonamental de l'espai i el temps per reproduir la coreografia de manera virtual, tal com ha estat transcrita pels autors de la partitura. Un fet possible gràcies a l'articulació com a llenguatge de la notació Laban amb la seva ortografia, semàntica i formes sintàctiques. Així doncs, el desxiframent dels símbols i la corresponent reconstrucció, és vàlid per una partitura escrita en aquest sistema. Si això és així, qualsevol dansa pot ser transcrita amb el mateix sistema de notació i transmesa tants cops com sigui necessari amb les partitures que convinguin. Finalment, la tesi conclou que la Cinetografia Laban / Labanotation és un llenguatge de transmissió i un instrument de coneixement vàlid per a l'objectivació de la dansa.

[es] La tesis parte de la hipótesis de que el sistema de notación coreográfica de la Cinetografia Laban / Labanotation es una escritura capaz de transcribir y transmitir la danza a través del papel a partir del análisis del tiempo y del espacio coreográficos. Contrariamente al drama y la música que utilizan sus propios lenguajes para transmitir la obra artística, parecería que la forma más rápida y directa de transmisión de una danza se basa en la facilidad de aprender el movimiento a través de la imitación. Sin embargo no es la más fiable a lo largo del tiempo, puesto que la memoria del intérprete es falible y en consecuencia se pone de manifiesto la necesidad de disponer de mecanismos que puedan garantizar su recuerdo en registros. En este sentido es pertinente tener en cuenta que la notación de la danza ha estado presente en la cultura occidental, desde el siglo XVI y desde antes en las culturas, griega y egipcia (pinturas murales y cerámica). La tesis hace una revisión de algunos sistemas de notación coreográfica que revela la existencia de una tradición de escritura y posibilita el acceso al repertorio coreográfico histórico a través de una transmisión documental. Este hecho, relaciona el movimiento y la escritura mientras certifica el concepto original del término coreografía, aunque actualmente se omita el aspecto escriptural en su acepción. La tesis muestra cómo el proceso de escritura del movimiento del cuerpo humano es posible a pesar de su complejidad. En este sentido, la articulación de símbolos gráfico-visuales que forman agrupaciones de significado para constituir un lenguaje crea una relación unívoca y congruente entre la notación y el objeto artístico. El resultado de esta operación es el documento de la partitura que identifica la esencia de la obra artística y permite transmitirla de manera autónoma, en diferentes grados de precisión, un proceso que implica analizar e interpretar la obra, fundamentalmente, a partir de las informaciones referidas al movimiento del cuerpo y sus partes, al tiempo y al espacio. Sin embargo las concepciones del tiempo y el espacio coreográficos varían según la época. En este contexto, la tesis hace mención de la aportación metodológica que hace la notación de Rudolf Laban para realizar la transmisión coreográfica. Para demostrar la hipótesis, la tesis presenta un análisis práctico de los símbolos de la partitura de la escena "The Partisan" de la coreografía The Green Table de Kurt Jooss, creada en 1932 y escrita en este sistema. Así, se ordenan los símbolos correspondientes en cuatro categorías de movimiento y, de las informaciones que se desprenden, se crea un film del fragmento coreográfico en base el programa informático Dance Forms. Finalmente se compara con otros registros de la obra representada, para validar el resultado. Gracias a la Cinetografia Laban / Labanotation, se obtiene la forma fundamental del espacio y el tiempo para reproducir la coreografía de manera virtual, tal como ha sido transcrita por los autores de la partitura. Un hecho posible gracias a la articulación como lenguaje de la notación Laban con su ortografía, semántica y formas sintácticas. Así pues, el descifrado de los símbolos y la correspondiente reconstrucción es válido para una partitura escrita en este sistema. Si eso es así, cualquier danza puede ser transcrita con el mismo sistema de notación y trasmitida tantas veces como sea necesario con las partituras que convenga. Finalmente, la tesis concluye que la Cinetografia Laban / Labanotation es un lenguaje de transmisión de la coreografía y un instrumento de conocimiento, válido para la objetivación de la danza.