[ca] Al 2019, la Organització Mundial de la Salut (OMS) va estimar que 296 milions de persones a tot el món vivia amb infecció crònica pel virus de la hepatitis B (VHB), amb 1,5 milions de noves infeccions per any malgrat la disponibilitat d'una vacuna segura i eficaç. Tot i l'existència dels anàlegs de nucleòs(t)ids, aquests antivirals no aconsegueixen curar la infecció ni garantitzar que l'hepatopatia no progressi, ja que no eliminen ni interfereixen en l'expressió del ADN circular covalentment tancat (ADNccc) o del ADN viral integrat al genoma dels hepatòcits. La proteína HBx i la transcriptasa reversa viral (RT) són dos elements clau al cicle vital del VHB. La primera, codificada pel gen X del VHB (HBX), juga un paper important en l'estabilitat del ADNccc intrahepàtic i la seva transcripció. La segona, és responsable de què, entre els virus d'ADN, el VHB sigui un dels més variables, ja que es un domini de la polimerasa viral que manca d'activitat correctora d'errors, proporcionant variabilitat genètica durant la transcripció reversa del ARN pregenòmic encapsulat a ADN circular relaxat. Els nivells sèrics de ADN-VHB disminueixen ràpidament amb l'inici del tractament, mentre que els d'ARN-VHB ho fan més lentament. Això permet estudiar les quasispècies (QS) virals a través de l'ARN-VHB circulant en pacients amb tractament, amb nivells inclús indetectables d'ADN-VHB. La QS d'ARN-VHB circulant és dinàmica i genèticament més homogènia a la de l'ARN intrahepàtic que a la del ADNccc. Per aquest motiu, molts dels mecanismes d'inhibició viral basats en teràpia gènica es centren en els transcrits derivats del VHB com a diana principal. Hi ha pocs estudis que hagin analitzat la QS circulant d'ARN-VHB, motiu pel qual existeixen poques dades sobre les seves similituts i diferències amb la QS d'ADN-VHB. Donat que la QS d'ARN-VHB no ha estat sotmesa a un procés de transcripció reversa, és raonable suposar que poden haver diferències significatives entre ambudes QS. Al primer esutdi es va analitzar una regió de l'extrem 5' del HBX on previament es van identificar regions hiperconservades a l'ADN-VHB circulant, que preteniem confirmar a l'ARN-VHB circulant. Es van comparar ambues QS en un grup de 13 pacients no tractats amb diferents genotips del VHB i graus de gravetat de la malaltia hepàtica observant-se una major complexitat i conservació de la seqüència a l'ADN-VHB. A més, es va confirmar que la majoria de les regiones hiperconservades anteriorment identifiques coincidien amb les revelades a l'ARN-VHB sèric, pel que és possible que també es conservin a nivell d'ARN-VHB intrahepàtic. Al segon estudi, es van comparar ambues QS a la regió de solapament entre l'antigen de superfície i el domini RT de la polimerasa viral (S-RT) del genoma del VHB, utilitzant un conjunt d'índexs de diversitat, similitut i distàncies genètiques. Es va incloure una mostra de sèrum de 12 pacients no tractas. També es va incloure una mostra de seguiment de tres dels 12 pacients. L'anàlisi dels canvis entre ambdues QS ens va permetre observar les tendències evolutives independents de cada QS, que poden ser diferents segons el pacient. Al tercer estudi, es va utilitzar un model in vitro d'infecció celular per comprovar la possible utilitat de la teràpia gènica dirigida a les seqüències hiperconservades esmentades al primer estudi i també confirmades a nivell d'ARN-VHB circulant. Es van probar diversos oligonucleòtids candidats per teràpia gènica basats en LNA Gapmer i small interfering RNA.

[es] En 2019 la Organización Mundial de la Salud (OMS) estimó que 296 millones de personas en todo el mundo vivían con infección crónica por el virus de la hepatitis B (VHB), con 1,5 millones de nuevas infecciones por año, a pesar de la disponibilidad de una vacuna segura y efectiva. A pesar de la existencia de los análogos de nucleós(t)idos, estos antivirales no logran curar la infección ni garantizan que la hepatopatía no progrese, ya que no eliminan ni interfieren en la expresión del ADN circular covalentemente cerrado (ADNccc) o del ADN viral integrado en el genoma de los hepatocitos. La proteína HBx y la transcriptasa reversa viral (RT) son dos elementos clave en el ciclo vital del VHB. La primera, codificada por el gen X del VHB (HBX), juega un papel importante en la estabilidad del ADNccc intrahepático y su transcripción. La segunda, es responsable de que, entre los virus de ADN, el VHB sea uno de los más variables, ya que es un dominio de la polimerasa viral que carece de actividad correctora de errores, proporcionando variabilidad genética durante la transcripción reversa del ARN pregenómico encapsulado a ADN circular relajado. Los niveles séricos ADN-VHB disminuyen rápidamente tras el inicio del tratamiento, mientras que los de ARN-VHB lo hacen más lentamente. Esto permite estudiar las quasispecies (QS) virales mediante el ARN-VHB circulante en pacientes en tratamiento, con niveles incluso indetectables de ADN-VHB. La QS del ARN-VHB circulante es dinámica y genéticamente más homogénea a la del ARN intrahepático que a la del ADNccc. Por ello, muchos de los mecanismos de inhibición viral basados en terapia génica se centran en los transcritos derivados del VHB como diana principal. Pocos estudios han analizado la QS circulante de ARN-VHB, por lo que existen pocos datos sobre sus similitudes y diferencias con respecto a la QS de ADN-VHB. Dado que la QS de ARN-VHB no se ha sometido a un proceso de transcripción reversa, es razonable suponer que puede haber diferencias significativas entre ambas QS. En el primer estudio se analizó una región del extremo 5' del HBX en la que previamente se identificaron regiones híperconservadas en el ADN-VHB circulante, que pretendíamos confirmar en el ARN-VHB circulante. Se compararon ambas QS en un grupo de 13 pacientes no tratados con diferentes genotipos del VHB y grados de gravedad de la enfermedad hepáticaobservandose una mayor complejidad y conservación de la secuencia en el ADN-VHB. Además, se confirmó que la mayoría de las regiones híperconservadas anteriormente identificadas coincidían con las reveladas en el ARN-VHB sérico, por lo que es posible que también se conserven a nivel de ARN-VHB intrahepático. En el segundo estudio, se compararon ambas QS en la región de solapamiento de superfície/polimerasa (S-RT) del genoma del VHB, utilizando un conjunto de índices de diversidad, similitud y distancias genéticas. Se incluyó una muestra de suero de 12 pacientes no tratados y también una muestra de seguimiento de tres de los 12 pacientes. El análisis de los cambios entre ambas QS nos permitió observar las tendencias evolutivas independientes de cada QS, que pueden ser diferentes según el paciente. En el tercer estudio, se utilizó un modelo in vitro de infección celular para comprobar la posible utilidad de la terapia génica dirigida a las secuencias híperconservadas mencionadas en el primer estudio e incluso confirmadas a nivel del ARN-VHB circulante. Se probaron varios oligonucleótidos candidatos para terapia génica basados en LNA Gapmer y small interfering RNA.