[ca] L'objecte d'aquesta tesi és la tria de llengua de la Cancelleria reial de la Corona d'Aragó segons que es desprèn del total de les lletres reials redactades per l'escriptor Bernat Metge com a secretari dels Reis Joan I i la seva muller Violant de Bar (també catalogo elementalment totes les lletres de Metge al servei del Rei Martí, però en general no les tinc en compte més enllà). Les tres llengües que s'hi fan servir, l'aragonès, el català i el llatí, hi dibuixen clarament un patró pel qual la tria de llengua sol dependre de la destinació. Per a explicar aquesta distribució, recorro als models de la planificació lingüística d'Einar Haugen i del marcatge de Carol Myers-Scotton. El model de Haugen inclou no només les quatre operacions sovint represes (selecció, codificació, extensió i elaboració) sinó també tres criteris. Partint-ne, suposo que la tria de llengua de la Cancelleria d'Aragó pren forma sota dues menes de condicionants. Dels criteris haugenians d'eficiència i acceptabilitat, centrats en l'usuari, n'extrec quatre factors substancials -nativitat, aprenentatge, codificació i autoreconeixement-, relatius a les capacitats i l'autoidentificació de la Cancelleria, i determinats per la seva naturalesa en tant que Cancelleria de la Corona d'Aragó, per oposició a qualsevol altre marc de sobirania. En canvi, el criteri haugenià d'idoneïtat se centra en el missatge i en el grau de precisió amb què l'usuari vol expressar-lo. Així, assumeixo, seguint el model de Myers-Scotton, que la tria de llengua de la Cancelleria és portadora d'un missatge, de tipus intencional, amb el qual, segons sostinc, es fa una declaració sobre la sobirania del Rei, quasi sempre afirmant-la. Aquest missatge, però, cal adaptar-lo a cada destinació, perquè la relació implicada en la sobirania és diferent amb cada interlocutor. És això el que crea la necessitat de precisió a què ha de fer front el dispositiu de tria de llengua de la Cancelleria. Per a comprendre aquest funcionament variable torna a ser útil el model de Myers-Scotton. Entrant en el seu concepte nuclear de conjunt de drets i obligacions, aïllo dos criteris actius sobre la tria de llengua de la Cancelleria -anomeno 'criteris' els condicionants que, a diferència dels factors substancials, impliquen una decisió (conscient o inconscient). Sota el criteri de mateixesa, hom decideix si donar prominència a la mateixesa o a la diferència, i en això, el valor de cadascuna de les tres llengües disponibles ve de la distància formal que la separa de la de l'interlocutor. En canvi, en resposta al criteri de caràcter, la Cancelleria atribueix al Rei, servint-se de la llengua que n'és l'índex, el conjunt de trets que escenifica la relació amb l'interlocutor que convé més a la sobirania del Rei. D'aquesta manera, l'aragonès i el català, mitjançant la mateixesa i la reclamació dels diferents títols de sobirà dels Estats de la Corona, permeten d'estrènyer el lligam entre el Rei i, respectivament, una part dels seus súbdits, per als quals creix la necessitat d'obeir, alhora que, en la diplomàcia, cada romanç lliura un combat particular en la defensa de la independència de la Corona d'Aragó respecte dels seus veïns immediats, el Regne de França i la Corona de Castella. El català també identifica la Família reial, i el llatí indica tant la pertinença catòlica com el vigor legal. Amb l'edició d'unes cinquanta lletres majoritàriament fins ara inèdites, exploro possibles anàlisis quant als factors substancials, i aprofundeixo en una que mesura l'acció dels meus dos criteris. Hi detecto compatibilitat general de les lletres analitzades -majoritàriament de la Reina Violant- amb el que suposo, però també alguns contraexemples.

[es] En esta tesis me ocupo de la elección de lengua de la Cancillería real de la Corona de Aragón según se manifiesta en el corpus de cartas reales que el conocido escritor Bernat Metge redactó como secretario de los reyes Juan I y su mujer Violante de Bar (también catalogo las cartas de Metge sirviendo al rey Martín, pero en general no las considero más allá). En este corpus, cuyas lenguas son el aragonés, el catalán y el latín, emerge claramente un patrón que a grandes rasgos enlaza la elección de lengua com la destinación de las cartas. Para explicar esta distribución, recurro a los modelos de la planificación lingüística de Einar Haugen y del marcaje de Carol Myers-Scotton. El modelo de Haugen incluye no sólo las cuatro conocidas operaciones (selección, codificación, implantación y elaboración), sino también tres criterios. A partir de ellos, sitúo la elección de lengua de la Cancillería de Aragón bajo el influjo de dos tipos de condicionantes. Basándome en los criterios haugenianos de eficiencia y aceptabilidad, centrados en el usuario, extraigo cuatro factores sustanciales -natividad, aprendizaje, codificación y autorreconocimiento-, que atañen a las capacidades y a la autoidentificación de la Cancillería, y que son determinados por su naturaleza de Cancillería de la Corona de Aragón y no de otro marco de soberanía. En cuanto al criterio haugeniano de idoneidad, su foco es el mensaje y el grado de precisión con que el usuario quiere transmitirlo. Siguiendo el modelo de Myers-Scotton, asumo que hay un mensaje, de naturaleza intencional, en las elecciones de lengua de la Cancillería, y sostengo que su objetivo es hacer una declaración sobre la soberanía del rey, generalmente afirmándola. Este mensaje, sin embargo, debe ser adaptado a cada destinación, porque la relación subyacente a la soberanía cambia según el interlocutor. Esto es lo que crea el deseo de precisión al que la elección de lengua de la Cancillería debe hacer frente. De nuevo, el modelo de Myers-Scotton resulta útil para comprender esta relación variable. Diseccionando su concepto central de conjunto de derechos y obligaciones, aíslo dos criterios activos en la elección de lengua de la Cancillería -por 'criterios' entiendo condicionantes que, a diferencia de los factores sustanciales, implican una decisión (consciente o inconsciente). Por el criterio de mismidad, se decide si situar el énfasis sobre la mismidad o sobre la diferencia. Para ello, las lenguas disponibles son consideradas por su proximidad formal a la lengua del interlocutor. Bajo el criterio de carácter, la Cancillería, sirviéndose de la lengua que lo indica, atribuye al rey el conjunto de rasgos que pone en escena la relación con el interlocutor que es más provechosa para la soberanía del rey. Así, aragonés y catalán, tanto por mismidad como por reclamación de los títulos reales de los estados de la Corona, estrechan el vínculo entre el rey y, respectivamente, una parte de sus súbditos y así les empujan a obedecer, mientras que en el panorama diplomático cada romance pelea por su lado para salvaguardar la independencia de la Corona de Aragón ante sus vecinos inmediatos, el reino de Francia y la corona de Castilla. El catalán también identifica a la Familia real, y el latín indica tanto la afiliación católica como el vigor legal. Habiendo editado unas cincuenta cartas mayoritariamente aún no publicadas, exploro posibles análisis para testar la acción de los factores sustanciales, y profundizo en uno que evalúa el funcionamiento de mis dos criterios. Las cartas analizadas -en gran parte, de la reina Violante- muestran compatibilidad general con mis suposiciones, pero contienen también algunos contraejemplos.