[ca] Seguint les paraules de Pérez Agote, la identitat col·lectiva i la seva projecció política històrica, la Nació s'objectiven de dues formes: el mutu reconeixement i l'objectivació política mitjançant la institucionalització. Al llarg del temps, les discrepàncies han estat permanents en funció de les contingències de la història. D'una banda, l'estat ha tingut necessitat de creat una nació que el sustentés i d'altra la nació ha buscat un estat que respongués als seus anhels Quan l'estat es basava en una nació afí, sobreeixia sense escrúpols. Aquesta situació ha estat l'origen de coaccions, opressions i fins i tot guerres que en definitiva han estat uns dels dèficits més greus de les relacions entre els pobles de la humanitat. En aquests moments, el progrés ètic ens fa rebutjar totes aquestes conseqüències negatives i fa ineludible un imperatiu de realització política a través d'un aprofundiment de les clàssiques aspiracions de llibertat, igualtat, justícia i fraternitat. El seu camí entre els pobles exigeix el divorci del matrimoni estat-nació i la seva substitució per estat/nacions; no pas la singladura de l'estat en solitari sinó la seva reconstrucció. Alhora, aquest procés s'ha d'emmarcar en un procés de cosmopolitització obert a nous fenòmens polítics i noves institucionalitzacions. L'ètica com a timó de l'aprenentatge social de la humanitat ha de contribuir com ha fet sempre a la supervivència aportant solucions normatives i fent ús de la seva racionalitat estratègica per implantar-les confrontant-se amb aquelles postures que voldrien la clausura de la identitat. Aquesta tesi vol contribuir a l'estudi de les disparitats existents i de les solucions proposades entre nació i estat. Ho fa examinant les relacions ètiques que entre les dues instàncies s'han establert o s'han ignorat i les que s'haurien d'assolir amb les noves pretensions ètiques que la humanitat entreveu idealment o tot just està assentant pragmàticament. Analitza també l'efectivitat possible de les eines d'emancipació nacional.

[en] ABSTRACT Following the words of Pérez Agote, collective identity and its historical political projection, the Nation is objectified in two ways: mutual recognition and political objectification through institutionalization. Over time, discrepancies have remained permanent, depending on the contingencies of history. On the one hand, the state has needed to create a nation that would sustain it and on the other, the nation has sought a state that would respond to its desires. When the state was based on a like-minded nation, it stood out unscrupulously. This situation has been the origin of coercion, oppression, and even wars that, ultimately, have been some of the most serious deficits in relations between the peoples of humanity. At this time, ethical progress rejects all these negative consequences and makes an imperative of political realization unavoidable through a deepening of the classic aspirations of freedom, equality, justice, and fraternity. The path of justice among peoples requires the divorce of state-nation marriage and its replacement by state/nations; not the singularity of the state alone but its reconstruction. At the same time, this process must be framed in a cosmopolitanization. process open to new political phenomena and new institutionalization. Ethics as the rudder of humanity's social learning must contribute, as it has always done, to survival by providing normative solutions and making use of its strategic rationality to implement them by confronting those positions that would like the closure of the identity. This thesis aims to contribute to the study of existing disparities and proposed solutions between nation and state. It does this by examining the ethical relationships that have been established or ignored between the two instances and those that should be achieved with the new ethical pretensions that humanity glimpses ideally or is just pragmatically establishing. It also analyzes the possible effectiveness of national emancipation