[ca] L'objecte d'estudi d'aquesta tesi és l'obra de la compositora Maria Schneider, considerada un dels referents de les darreres dècades a la música escrita per a Big Band. Amb la seva orquestra, Schneider ha creat un estil que, des del jazz, abraça elements de la música clàssica i de la música popular, fusionant-los en una expressió artística única i personal que trenca fronteres per a endinsar-se en gèneres que ben bé poden anar des de la música clàssica contemporània a músiques d'arrel folklòrica i popular. Un breu repàs de la seva vida i obra ofereix un perfil sobre les seves influències i el seu impacte en les noves generacions de compositors i arranjadors de Big Band. Aquesta tesi explora els orígens i el desenvolupament de les Big Bands, seguint la seva evolució des de les primeres orquestres de jazz a Nova Orleans o el gran èxit comercial de l'era del swing, arribant fins a les expressions més contemporànies del jazz progressiu, el jazz rock o el free jazz. Es descriuen els canvis estètics i d'instrumentació, a més de postular els motius pels quals van caldre aquestes grans orquestres de jazz. S'introdueixen les tècniques tradicionals d'escriptura per a aquestes agrupacions i es descriuen els mètodes que els més reconeguts arranjadors van utilitzar per a definir el so de les Big Bands durant el segle XX, per a després contextualitzar les innovadores contribucions de Schneider. Un detallat i ampli marc teòric navega a través d'elements musicals fonamentals com la melodia, l'harmonia, tipologies d'acords, disposicions de notes i textures orquestrals, proporcionant la base conceptual per a desentrellar les complexes composicions de Schneider. En un apartat de caràcter analític, fragments seleccionats de l'obra de Schneider serveixen com a finestres al seu univers sonor. L'anàlisi de les obres seleccionades descriu processos melòdics i contrapuntístics a la seva música, estudia la seva capacitat per a incorporar dissonàncies i estructures harmòniques complexes de manera estèticament útil, i penetra en els mètodes que utilitza per a la disposició d'acords a les seccions de vents. Després d'aquestes aproximacions històriques, teòriques i pràctiques a l'obra de Maria Schneider, aquesta tesi pretén aportar models per a la comprensió de la seva música dins del panorama del jazz orquestral, alhora que ofereix nombroses eines per a futures recerques.

[en] The object of study of this thesis is the work of composer Maria Schneider, considered one of the references of the last decades of music written for Big Band. With her orchestra, Schneider has created a style that, from jazz, embraces elements of classical music and popular music, fusing them in a unique and personal artistic expression that breaks boundaries to delve into genres that can well go from contemporary classical music to music with folk and popular roots. A brief review of her life and work offers a profile of her influences and her impact on the new generations of Big Band composers and arrangers. This thesis explores the origins and development of Big Bands, tracing their evolution from the first jazz orchestras in New Orleans to the outstanding commercial success of the swing era, reaching the most contemporary expressions of progressive jazz, jazz-rock, and free jazz. The aesthetic and instrumentation changes are described. The reasons why these great jazz orchestras were necessary are also postulated. Traditional writing techniques for these groups are introduced, and the methods that the most renowned arrangers used to define the sound of Big Bands during the 20th century are described to contextualize Schneider's innovative contributions. A detailed and broad theoretical framework navigates through fundamental musical elements such as melody, harmony, chord types, voicings, and orchestral textures, providing the conceptual basis to unravel Schneider's complex compositions. In an analytical section, selected fragments of Schneider's work serve as windows to her sound universe. The analysis of the selected works describes melodic and contrapuntal processes in her music, studies her ability to incorporate dissonances and complex harmonic structures in an aesthetically useful way, and delves into the methods she uses to arrange the chords in the wind sections. After these historical, theoretical, and practical approaches to Maria Schneider's work, this thesis aims to provide models for understanding her music in the orchestral jazz scene while offering numerous tools for future research.