[ca] Aquesta tesi doctoral es planteja la investigació dels actes de la parla blasfems i transgressors respecte al dogma catòlic a Espanya durant els segles XVI, XVII i XVIII, amb l'objectiu d'aprofundir en la rica cultura oral d'aquesta època a partir, fonamentalment, de les fonts inquisitorials. Busquem, així, conèixer la importància real d'aquestes paraules en el passat a través de la seva anàlisi en l'àmbit de la vida quotidiana, espai i temps, en el qual podem observar perfectament la tensió existent entre la norma i la seva interiorització (l'auto/disciplinament de les blasfèmies i les proposicions malsonants o herètiques) i la transgressió (l'ús de pràctiques orals blasfemes en funció dels espais socials transitats i les expectatives dels actors socials). En primer lloc, hem analitzat la influència que van exercir les institucions de poder de l'època moderna sobre la cultura oral, especialment després del desplegament d'una sèrie de mecanismes de control social, amb motiu de la celebració del Concili de Trento i la difusió de la pastoral tridentina. S'ha tingut en compte el paper jugat pels diferents tribunals de justícia, així com la important tasca de missioners i cures parroquials. Així mateix s'ha valorat la transcendència que va tenir el disciplinament horitzontal, a través de la influència exercida per altres agents disciplinadors / confesionalizadors com ara confraries, comunitats, etc.; sense perdre de vista l'autodisciplinament personal. S'ha aplicat una visió crítica dels processos de disciplinament i confessionalització, amb l'objecte de comprendre'ls en tota la seva complexitat i valorar la seva incidència real en el control i repressió de les expressions orals blasfemes. En segon lloc, ens hem proposat conèixer la funcionalitat social en l'àmbit de la vida quotidiana de les blasfèmies i altres expressions orals transgressores així com quin va ser el seu poder simbòlic. Hem posat de manifest que el caràcter transgressor d'aquestes paraules les convertia en una poderosa arma en el context de les relacions socials. Els homes blasfemaven, sovint, el nom de Déu en els espais de sociabilitat masculina per mostrar-se dominants, amenaçadors i superiors sobre altres persones. Altres insultaven i maleïen a la Verge i els sants amb l'objecte de reclamar un canvi en les seves infortunades vides. La seva forma de dirigir-se als éssers sagrats eren el reflex de la mentalitat màgica i supersticiosa present en part de la població. Els grups més oprimits de la societat (presos, moriscos, esclaus i dones) van utilitzar les blasfèmies i altres irreverències principalment com un mitjà de resistència enfront de la dominació política, eclesiàstica, catòlica, cultural, ètnica i masculina. En les paraules d'algunes persones hem detectat incredulitat, materialisme i escepticisme sobre els dogmes catòlics, reflex de la seva particular reelaboració del missatge tridentí. El plantejament metodològic utilitzat ens ha permès demostrar la capacitat d'agència dels individus i comprovar la complexitat d'una cultura oral viva, que estava en continu canvi fruit de les imposicions dutes a terme pels agents de disciplinament i les apropiacions empreses pels actors socials.

[es] Esta tesis doctoral se plantea la investigación de los actos del habla blasfemos y transgresores al dogma católico en España durante los siglos XVI, XVII y XVIII, con el objeto de profundizar en la rica cultura oral de esta época a partir, fundamentalmente, de las fuentes inquisitoriales. De este modo buscamos conocer la importancia real de estas palabras en el pasado a través de su análisis en el ámbito de la vida cotidiana, espacio y tiempo, en el que podemos observar perfectamente la tensión existente entre la norma y su interiorización (el (auto)disciplinamiento de las blasfemias y las proposiciones malsonantes o heréticas) y la transgresión (el uso de prácticas orales blasfemas en función de los espacios sociales transitados y las expectativas de los actores sociales). En primer lugar, hemos analizado la influencia que ejercieron las instituciones de poder de la época moderna sobre la cultura oral, especialmente tras el despliegue de una serie de mecanismos de control social, con motivo de la celebración del Concilio de Trento y la difusión de la pastoral tridentina. Se ha tenido en cuenta el papel jugado por los diferentes tribunales de justicia, así como la importante labor de misioneros y párrocos. Asimismo se ha valorado la transcendencia que tuvo el disciplinamiento horizontal, a través de la influencia ejercida por otros agentes disciplinadores/confesionalizadores como cofradías, comunidades, etc.; sin perder de vista el autodisciplinamiento personal. Se ha aplicado una visión crítica de los procesos de disciplinamiento y confesionalización, con el objeto de comprenderlos en toda su complejidad y valorar su incidencia real en el control y represión de las expresiones orales blasfemas. En segundo lugar nos hemos propuesto conocer cuál fue el poder simbólico de las blasfemias y otras expresiones orales transgresoras y su funcionalidad social en el ámbito de la vida cotidiana. Hemos puesto de manifiesto que el carácter transgresor de estas palabras las convertía en una poderosa arma en el contexto de las relaciones sociales. Los hombres blasfemaban, a menudo, el nombre de Dios en los espacios de sociabilidad masculina para mostrarse dominantes, amenazantes y superiores sobre otras personas. Otros insultaban y maldecían a vírgenes y santos con el objeto de reclamar un cambio en sus infortunadas vidas. Su forma de dirigirse a los seres sagrados eran el reflejo de la mentalidad mágica y supersticiosa presente en parte de la población. Los grupos más oprimidos de la sociedad (presos, moriscos, esclavos y mujeres) emplearon las blasfemias y otras irreverencias a lo sagrado principalmente como un medio de resistencia frente a la dominación civil, eclesiástica, católica, cultural, étnica y masculina. En las palabras de algunas personas hemos detectado incredulidad, materialismo y escepticismo acerca de los dogmas católicos, reflejo de su particular reelaboración del mensaje tridentino. El planteamiento metodológico utilizado nos ha permitido demostrar la capacidad de agencia de los sujetos y comprobar la complejidad de una cultura oral viva, que estaba en continuo cambio fruto de las imposiciones llevadas a cabo por los agentes de disciplinamiento y las apropiaciones emprendidas por los actores sociales.