[ca] L'arquitectura domèstica és un dels eixos vertebradors de la ciutat històrica per la seva capacitat ambivalent, manifesta en els models residencials urbans, de proporcionar l'hàbitat dels ciutadans, alhora de contribuir a tramar el teixit, estructurar la morfologia i definir la identitat urbana. La recerca de dos models a priori dispars, el de les terraced houses londinenques tardogeorgianas i el dels apartment houses novaiorquesos de l'Era Metropolitana", entre els quals no obstant es detecta un paral·lelisme formal, ha permès exposar on radica l'essencialitat de la repetició arquitectònica en la definició d'un model residencial urbà. L'establiment d'un cànon repetitiu és condició sine qua non per a la seva conformació i prevalença; de manera que, quan la repetició és objectivada i aplicada a la pràctica, apareix implícita en els codis projectuals que regeixen el model. Es detecta que la repetició ha d'abastar tres magnituds: la gran escala, que contempla la implantació a la ciutat; l'escala intermèdia, d'índole tipològica, compresa per les diferents tipologies que integren el model; i l'escala més petita de detall, que focalitza l'atenció en aquells elements arquitectònics que, compartint un disseny similar, se succeeixen regularment. El resultat és un paisatge urbà en el qual impera la uniformitat arquitectònica, atorgada per la seqüència rítmica que brinda a la ciutat la repetició ordenada d'uns determinats paràmetres vinculats amb l'arquitectura domèstica; una preuada, encara que a vegades oblidada, uniformitat que permet asserenar la voràgine urbana i singularitzar aquella arquitectura que requereix ser destacada. Perquè un model residencial urbà es consolidi i perduri en el temps, el cànon repetitiu que el configura ha d'admetre un cert grau de transgressió, de flexibilitat davant els diferents condicionants socials i de projecte que puguin ser requerits en cadascuna de les innombrables unitats d'habitatge que ho conformen. Un model residencial urbà, regit per un cànon repetitiu amb capacitat d'adaptabilitat, pot arribar fins i tot a ser extrapolat contextualment, com es demostra amb la tesi de la translació del model de les sòbries i elegants terraced houses de Londres a Nova York on, després d'un procés d'adaptació, incloent-hi una magnificació escalar, es va transformar en el model definit pels magnífics apartment houses erigits entorn del Central Park durant les dècades finals del segle XIX i principis del segle XX.

[en] Domestic architecture is the backbone of the historic city due to its ambivalent capacity, expressed in urban housing models, of providing the citizens habitat at the same time of contributing to plot the texture, to structure the morphology and to define the urban identity. The research of two a priori disparate models, the that of the late Georgian London terraced houses and that of the New York apartment houses of the "Metropolitan Era", between which, however, a formal parallelism can be detected, had made possible to expose where the essentiality of architectural repetition lies in the definition of an urban housing model. The establishment of a repetitive canon is sine qua non condition for its configuration and prevalence; so that, when the repetition is objectified and applied to practice, it appears implicit in the design codes that govern the model. It is found that the repetition covers three magnitudes: the big scale, which considers the implementation in the city; the intermediate scale, of typological nature, which contains the different typologies which make up the model; and the smaller scale of detail, that focuses the attention on those architectonic elements that, with a similar design, are regularly repeated. The result is an urban landscape in which architectural uniformity prevails, given by the rhythmic sequence that provides the city with the orderly repetition of certain parameters linked to domestic architecture; A precious, although sometimes forgotten, uniformity that allows the urban maelstrom to be calmed down and that architecture that has to be highlighted singularizes. In order to an urban housing model will become established and it persisted along the time, the repetitive canon which configures it must admit a certain degree of transgression, of flexibility in front of the different social and design conditions that may be required in each one of uncountable dwelling units that conform it. An urban housing model, governed by a repetitive canon with capacity of adaptability, could even be extrapolated contextually; as the thesis demonstrates with the translation of the model of the sober and elegant London terraced houses to New York, where after an adaptation process, including a scalar magnification, it was transformed into the model defined by the magnificent apartment houses built around Central Park during the final decades of the nineteenth century and the early twentieth century.