[ca] En els sediments marins de l'Eocè inferior i mitjà de la conca de Jaca, malgrat els últims estudis bioestratigràfics i paleomagnètics, es continua acusant una falta d'informació bioestratigràfica d'alta resolució i l'establiment de models d'edat robustos que permetin calibrar, entre altres, estudis paleomagnètics existents, així com altres futurs. En aquest treball es proposa realitzar un estudi bioestratigràfic basat en el contingut de nanoplàncton calcari en els sediments del Bartonià, amb la caracterització de diferents tipus de biohoritzons definits per variacions en l'abundància relativa de diferents tàxons d'importància bioestratigràfica. La secció estratigràfica estudiada registra des de sediments marins profunds, amb el Canal turbidític del Rapitán a la base, passant per intermedis de talús i plataforma de la Fm Margues de Larrés i Fm Sabiñánigo, seguint amb les formacions Margues de Pamplona i Deltes d'Atarés. La successió culmina amb la continentalizació de la conca a càrrec de les planes deltaiques de la Fm Campodarbe inferior. S'estableix i valida una edat cronoestratigràfica amb nanoplancton calcari pel Bartonià de la conca de Jaca Central des del darrer estatge de conca marina profunda del Grup d'Hecho, concretament al Canal turbidític del Rapitán, amb l'inici del Bartonià, fins a la continentalizació de la conca per l'establiment de la Fm Campodarbe inferior, en el Priabonià primerenc. En aquesta successió s'han identificat les biozones NP16 i NP17 de Martini (1971); CNE14, CNE15, CNE16 i CNE17 d'Agnini et al., (2014); CP14 i CP15 de Okada i Burky (1980). Aquestes biozones estan caracteritzades per la presència de diferents espècies de Reticulofenestra (Hay et al., 1966), Sphenolithus (Deflandre en Grassé, 1952) i Chiasmolithus (Hi ha et al. 1966). S'infereixen les variacions paleoclimàtiques del Bartonià a partir de l'abundància relativa de tàxons específics: Zygrhablithus bijugatus (Deflandre en Deflandre i Fert, 1954); Chiasmolithus (Hay et al., 1966); Reticulofenestra (Hay et al., 1966); Cyclicargolithus (Roth i Hay, en Hay et al., 1967). Aquestes variacions han permès identificar un període de clima fred a la base del Bartonià, en correspondència amb els dipòsits de gra groller del sistema del Rapitán. A l'inici de la transició a les Margues de Larrés, s'enregistra un fort i sobtat increment de taxons d'aigües càlides que es pot relacionar amb l'Òptim Climàtic de l'Eocè Mitjà (MECO, 40-40,75 Ma). Conjuntament amb aquest màxim relatiu puntual de l'abundància de taxons d'aigües càlides, s'inicia un període relativament llarg en que els taxons relacionats amb aigües temperades presenten també valors força alts, que englobaria les Margues de Larrés, Gres de Sabiñánigo i bona part de les Margues de Pamplona. Aquest darrer període temperat s'associa a l'estatge posterior al MECO. A la transició entre les Margues de Pamplona i els Deltes d'Atarés (entre 38,25 i 37,83 Ma) s'ha detectat un decreixement relatiu en els taxons d'aigües càlides i temperades contrarestat per un increment en els taxons d'aigües fredes que molt possiblement es pot associar amb polsos precursors del Màxim de l'Isòtop d'Oxigen δ18 Priabonià (PrOM, 37,00 Ma). L'estudi paleoclimàtic suggereix correspondència entre els valors relatius de temperatura obtinguts i els cicles d'excentricitat terrestre de 400.000 anys. La tipologia de taxons de nanoplàncton retreballat suggereix un origen en sediments marins de gra fi del Cretaci superior, possiblement dels encavalcaments que formen la Unitat Surpirinenca Central.

[es] En los sedimentos marinos del Eoceno inferior y medio de la cuenca de Jaca, a pesar de los últimos trabajos biostratigráficos y paleomagnéticos disponibles, se continúa acusando una falta de información bioestratigráfica de alta resolución que permita calibrar, entre otros, estudios paleomagneticos existentes, así como otros futuros. En este trabajo se propone realizar un estudio bioestratigráfico basado en el contenido de nanoplancton calcáreo en los sedimentos del Bartoniense, con la caracterización de diferentes tipos de biohorizontes definidos por variaciones en la abundancia relativa de distintos taxones de importancia biostratigráfica. La sección estratigráfica estudiada registra desde sedimentos marinos profundos, con el Canal turbidítico del Rapitán en la base, pasando por intermedios de talud y plataforma de la Fm Margas de Larrés y Fm Sabiñánigo, siguiendo con la Fm Margas de Pamplona y deltas de Atarés. La sucesión culmina con la continentalización de la cuenca a cargo de las llanuras deltaicas de la Fm Campodarbe inferior ya en el Priaboniense más temprano. Se establece y valida una edad cronoestratigráfica con nanoplancton calcáreo para el Bartoniense de la cuenca de Jaca Central desde el último estadio de cuenca marina profunda del Grupo de Hecho, concretamente el Canal turbidítico del Rapitán, con el inicio del Bartoniense, hasta la continentalización de la cuenca por el establecimiento de la Fm Campodarbe inferior, en el Priaboniense temprano. En esta sucesión se han identificado las biozonas NP16 y NP17 de Martini (1971); CNE14, CNE15, CNE16 y CNE17 de Agnini et al., (2014); CP14 y CP15 de Okada y Burky (1980). Estas biozonas están caracterizadas por la presencia de diferentes especies de Reticulofenestra (Hay et al., 1966), Sphenolithus (Deflandre en Grassé, 1952) y Chiasmolithus (Hay et al. 1966). Se infieren las variaciones paleoclimáticas del Bartoniense a partir de la abundancia relativa de taxones específicos: Zygrhablithus bijugatus (Deflandre en Deflandre y Fert, 1954); Chiasmolithus (Hay et al., 1966); Reticulofenestra (Hay et al., 1966); Cyclicargolithus (Roth y Hay, en Hay et al., 1967). Estas variaciones han permitido identificar un periodo de clima frío en la base del Bartoniense, en correspondencia con los depósitos de grano grueso del sistema del Rapitán. Al inicio de la transición a las Margas de Larrés, se registra un fuerte y repentino incremento de taxones de aguas cálidas que se puede relacionar con el Óptimo Climático del Eoceno Medio (MECO, 40-40,75 Ma). Simultáneamente con este máximo relativo puntual de la abundancia de taxones de aguas cálidas, se inicia un periodo relativamente largo en que los taxones relacionados con aguas templadas presentan también valores bastante altos, que englobaría las Margas de Larrés, la Arenisca de Sabiñánigo y buena parte de las Margas de Pamplona. Este último periodo templado se asocia al periodo posterior al MECO. En la transición entre las Margas de Pamplona y los Deltas de Atarés (entre 38,25 y 37,83 Ma) se ha detectado un decrecimiento relativo en los taxones de aguas cálidas y templadas contrarrestado por un incremento en los taxones de aguas frías que muy posiblemente se puede asociar con pulsos precursores del Máximo del Isótopo de Oxígeno δ18 Priaboniense (PrOM, 37,00 Ma). El estudio paleoclimático sugiere correspondencia entre los valores relativos de temperatura obtenidos y los ciclos de excentricidad terrestre de 400.000 años. La tipología de taxones de nanoplancton retrabajado sugiere un origen en sedimentos marinos de grano fino del Cretácico superior, posiblemente de los encabalgamientos que forman la Unidad Sudpirenaica Central.