[ca] Antecedents: L'activitat física dels pacients amb malaltia pulmonar obstructiva crònica (MPOC) empitjora durant les exacerbacions de la malaltia i especialment després dels ingressos hospitalaris per MPOC. L'activitat física deficient és un factor de risc de morbimortalitat en aquesta població, per la qual cosa les intervencions per millorar-la després d'un ingrés hospitalari per MPOC podrien tenir un impacte positiu en la progressió de la malaltia. Les intervencions basades en podòmetres són útils per augmentar l'activitat física en pacients amb MPOC estable. No obstant això, hi ha poca informació sobre la seva aplicació després d'una greu exacerbació. A més, l'activitat física és un comportament complex del que es coneixen poc els seus determinants, cosa que probablement soscava l'eficàcia de les intervencions. Per tant, els objectius d'aquesta tesis són (1) avaluar l'eficàcia d'un programa d'activitat física després de l'hospitalització per exacerbació de la MPOC per millorar l'activitat física i reduir el sedentarisme, així com (2) millorar altres paràmetres clínics; (3) explorar l'associació entre barreres i facilitadors amb els passos caminats al dia, i (4) avaluar els factors associats amb la inactivitat i el sedentarisme després d'un ingrés hospitalari per MPOC. Mètodes: Es va realitzar un assaig clínic aleatoritzat, controlat amb dos grups paral·lels, avaladors encegats, de 12 setmanes de durada en pacients amb MPOC hospitalitzats per una exacerbació. Després de l'alta hospitalària, l'activitat física es va avaluar objectivament amb un acceleròmetre, les barreres i els facil·litadors de l'activitat física amb un qüestionari dissenyat per a aquest efecte, així com altres variables secundàries. Els pacients van ser assignats a un programa de promoció de l'activitat física (grup d'intervenció, GI) o a l'atenció habitual (grup control, GC). A partir d'una entrevista motivacional i de les avaluacions basals, es va dissenyar un programa ajustat a cada pacient, progressiu i dirigit per objectius, mitjançant l'ús de podòmetres. Resultats: Després de 12 setmanes d'intervenció, (1) els pacients del GI van augmentar clínica i significativament els passos diaris en comparació amb el GC, així com pel que fa al seu valor basal; no obstant això, no es van observar canvis en el sedentarisme o (2) altres paràmetres clínics. (3) La "manca d'aire" i el "baix estat d'ànim" van ser les barreres associades estadísticament amb un menor nombre de passos diaris; mentre que considerar l'"activitat física com a saludable" va ser l'únic facilitador associat estadísticament amb un nombre més gran de passos caminats al dia. A més, (4) una pitjor activitat física prèvia a l'ingrés i una capacitat d'exercici limitada a l'alta hospitalària es van associar significativament amb la inactivitat; mentre que el sexe masculí i tenir antecedents d'una altra exacerbació es van associar estadísticament amb el sedentarisme després l'ingrés hospitalari per MPOC. Conclusions: aquesta tesi (1) dóna suport a la implementació d'intervencions d'activitat física en pacients amb MPOC després d'una hospitalització per exacerbació greu per incrementar els passos caminats diàriament, encara que es necessiten més estudis que avaluïn el canvi del comportament sedentari després d'aquests esdeveniments i (2) millorar-ne d'altres paràmetres clínics. Aquesta tesi també mostra que (3) algunes barreres i facilitadors d'activitat física reportats pels pacients amb MPOC es relacionen amb els seus passos diaris i (4) que els determinants de la inactivitat física i el sedentarisme després d'aquests esdeveniments són diferents. Aquesta informació pot ser d'ajuda per a la implementació d'intervencions per millorar l'activitat física de pacients amb MPOC després dels ingressos hospitalaris per exacerbació de la malaltia.

[es] Antecedentes: La actividad física de los pacientes con enfermedad pulmonar obstructiva crónica (EPOC) empeora durante las exacerbaciones de la enfermedad y especialmente tras los ingresos hospitalarios por EPOC. La actividad física deficiente es un factor de riesgo de morbimortalidad en esta población, por lo que las intervenciones para mejorarla tras un ingreso hospitalario por EPOC podrían tener un impacto positivo en la progresión de la enfermedad. Las intervenciones basadas en podómetros son útiles para aumentar la actividad física en pacientes con EPOC estable. Sin embargo, existe poca información sobre su aplicación tras una exacerbación grave. Además, la actividad física es un comportamiento complejo del que se conocen poco sus determinantes, lo que probablemente socava la eficacia de las intervenciones. Por lo tanto, los objetivos de esta tesis son (1) evaluar la eficacia de un programa de actividad física tras la hospitalización por exacerbación de la EPOC para mejorar la actividad física y reducir el sedentarismo, así como (2) mejorar otros parámetros clínicos; (3) explorar la asociación entre barreras y facilitadores con los pasos caminados al día, y (4) evaluar los factores asociados con la inactividad y el sedentarismo tras un ingreso hospitalario por EPOC. Métodos: Se realizó un ensayo clínico aleatorizado, controlado con dos grupos paralelos, evaluadores cegados, de 12 semanas de duración en pacientes con EPOC hospitalizados por una exacerbación. Tras el alta hospitalaria, se evaluó la actividad física objetivamente con un acelerómetro, las barreras y facilitadores de la actividad física con un cuestionario diseñado para este efecto, así como otras variables secundarias. Los pacientes fueron asignados a un programa de promoción de la actividad física (grupo de intervención, GI) o a la atención habitual (grupo control, GC). A partir de en una entrevista motivacional y de las evaluaciones basales, se diseñó un programa ajustado a cada paciente, progresivo y dirigido por objetivos, mediante el uso de podómetros. Resultados: Tras 12 semanas de intervención, (1) los pacientes del GI aumentaron clínica y significativamente los pasos diarios en comparación con el GC, así como respecto a suvalor basal; sin embargo, no se observaron cambios en el sedentarismo u (2) otros parámetros clínicos. (3) La "falta de aire" y el "bajo estado de ánimo" fueron las barreras asociadas estadísticamente con un menor número de pasos diarios; mientras queconsiderar la "actividad física como saludable" fue el único facilitador asociado estadísticamente con un mayor número de pasos caminados al día. Además (4) una peor actividad física previa al ingreso y una capacidad de ejercicio limitada al alta hospitalaria se asociaron significativamente con la inactividad; mientras que el sexo masculino y tenerantecedentes de otra exacerbación se asociaron estadísticamente con el sedentarismo tras el ingreso hospitalario por EPOC. Conclusiones: la presente tesis (1) apoya la implementación de intervenciones de actividad física en pacientes con EPOC tras una hospitalización por exacerbación grave para incrementar los pasos caminados diariamente, aunque se necesitan más estudios que evalúen el cambio del comportamiento sedentario tras estos eventos y (2) mejorar otros parámetros clínicos. Esta tesis también muestra que (3) algunas barreras y facilitadores de actividad física reportados por los pacientes con EPOC se relacionan con sus pasos diarios y (4) que los determinantes de la inactividad física y el sedentarismo después de estos eventos son distintos. Esta información puede ser de ayuda para la implementación de intervenciones para mejorar la actividad física de pacientes con EPOC tras los ingresos hospitalarios por exacerbación de la enfermedad.