[ca] Les institucions d'educació superior tenen un paper fonamental en la transició de les societats cap al desenvolupament sostenible (DS), a través de l'educació dels futurs professionals i responsables polítics. L'enginyeria és àmpliament reconeguda com una disciplina fonamental per abordar els desafiaments globals i contribuir a un futur sostenible. En les últimes dècades, diverses universitats tècniques han dedicat grans esforços a integrar la DS en el currículum d'enginyeria. No obstant això, encara hi ha una necessitat creixent de transformar encara més els entorns d'aprenentatge i formació, i desenvolupar la capacitat dels educadors i formadors en qüestions de DS. De fet, els canvis reals en el currículum i en les pràctiques dels educadors, en els diferents nivells educatius, s'han descrit com lents i essencialment caracteritzats per avenços incrementals, de manera que es necessiten més esforços per institucionalitzar adequadament l'educació per al DS a les universitats tècniques. Més específicament, la implementació del DS en les diferents funcions universitàries és un desafiament per diferents raons. D'una banda, els processos d'aprenentatge que permeten canvis depenen en gran mesura dels acadèmics i de la seva capacitat i disposició per donar suport als processos transformadors. D'altra banda, la literatura científica ressalta una sèrie de barreres al canvi que persisteixen i prevenen la participació duradora dels acadèmics en aquests processos, entre les quals cal destacar: i) compromís institucional limitat i falta de polítiques i incentius apropiats per promoure la sostenibilitat en les diferents funcions universitàries; ii) estructura disciplinària conservadora i resistència al canvi; iii) manca de coneixements específics i d'un desenvolupament professional adequat per als professors; iv) important pressió sobre el rendiment laboral, manca de temps i pla d'estudi saturat. A partir d'aquests antecedents, aquesta tesi analitza i argumenta els factors que afecten el compromís del professorat dels estudis d'enginyeria amb el DS, en un esforç per abordar la deficiència esmentada anteriorment. El Capítol 1 avalua el paper dels cursos de formació en línia, dins de les estratègies de desenvolupament professional continu, en la promoció del DS en els títols d'enginyeria. Es combinen dos conjunts d'indicadors quantitatius i qualitatius per avaluar la rellevància percebuda d'unes propostes formatives desenvolupades en el marc de la present tesi, així com el grau d'adquisició d'aprenentatge dels participants. El Capítol 2 analitza el perfil de recerca dels acadèmics d'enginyeria que promouen l'educació en SD en les seves funcions; emprant un enfocament d'investigació bibliomètrica per comparar i caracteritzar acadèmics amb diferents graus de coneixement del DS. El Capítol 3 complementa el capítol anterior, proporcionant una caracterització d'un grup de professors que participen en un programa de formació, integrant un enfocament qualitatiu. El Capítol 4 es centra en els efectes de la integració del DS en mòduls didàctics d'una assignatura d'enginyeria bàsica, emprant un enfocament d'investigació eminentment qualitatiu. En general, els resultats proporcionen evidència que l'aprenentatge en línia pot ser un enfocament eficaç per al desenvolupament professional continu dels acadèmics. Els resultats també suggereixen que la participació de perfils acadèmics específics pot facilitar un canvi cultural en l'educació d'enginyeria, així com transformacions més holístiques de les universitats cap al desenvolupament sostenible. Dos camps de recerca específics es suggereixen com a camí d'investigació a seguir, específicament: i) la participació de les agències d'acreditació i les institucions professionals d'enginyeria en les polítiques de promoció del DS; i ii) el compromís de les institucions d'educació superior amb la integració dels Objectius de Desenvolupament Sostenible de les Nacions Unides en les seves funcions acadèmiques.

[en] Higher education institutions (HEIs) play a critical role in societies' transition towards sustainable development (SD), as they educate future professionals and decision makers. Engineering is widely recognised as a critical discipline for addressing global challenges and contributing towards a sustainable future. In the last few decades, numerous technical universities have devoted major efforts to integrating SD into engineering curricula. However, there is still an increasing need to further transform learning and training environments, and to build capacity of educators and trainers, on SD issues. Advances being made in curriculum and educators' practices, at all levels of education, are slow and incremental, and more effort is needed to properly institutionalise education for SD in technical universities. Implementation of SD in the different university functions appears to face various challenges. On the one side, learning processes enabling changes depend to a large extent on the academic professionals and their capability and willingness to support transformative processes. On the other side, scientific literature highlights a number of barriers to change that persist and prevent lasting faculty engagement, including: i) limited institutional commitment, and lack of appropriate policies and incentives to promote sustainability at different university levels; ii) conservative disciplinary structures and resistance to change; iii) lack of awareness or proper professional development of professors; and iv) high work pressure, lack of time, and overcrowded curricula. This thesis analyses the factors affecting the engagement of academics of engineering studies in SD, addressing the shortcomings cited above. Chapter 1 assesses the role of online training courses in promoting SD in engineering degrees, within continuing professional development (CPD) strategies. In it, two sets of quantitative and qualitative indicators are combined to assess the perceived relevance of training proposals developed in the framework of the present thesis, and the learning acquisition of participants. Chapter 2 analyses the research profile of engineering academics promoting education in SD, by employing a bibliometric research approach to compare and characterise academics with different degrees of expertise and involvement in SD. Chapter 3 complements the previous chapter by providing a characterization of a group of professors participating in a training program, integrating a qualitative approach. Finally, Chapter 4 focusses on the effects of integrating SD into real-world teaching modules in a subject of basic engineering science, employing a research approach that is eminently qualitative. Overall, the results provide evidence that online learning can be an effective approach for continuing professional development of academics. The findings also suggest that the engagement of specifics academic profiles can facilitate a cultural change in engineering education, as well as more holistic transformations of universities towards SD. We suggest that two specific research fields be explored in the near future: i) engagement of accreditation agencies and professional engineering institutions; and ii) solid commitment of HEIs towards the integration of Sustainable Development Goals from the United Nations in their academic functions.