[ca] La present recerca és una proposta per a posar en qüestió les característiques que fins ara han definit el que es coneix com a locucions prepositives, a través de l'anàlisi d'un inventari delimitat basat en substantius somàtics. El treball comença amb una revisió exhaustiva de l'evolució d'aquests substantius nucli en els diccionaris històrics i actuals de l'espanyol, per a observar com es van establint els sentits abstractes de cada vocable i també com s'han anat lexicalizando unitats fraseològiques que els inclouen, les que moltes vegades de manera indirecta donen indicis de l'existència o l'origen de les locucions prepositives que estudiem. A continuació, a través d'un seguiment diacrònic en el CORDE, s'observa com des del substantiu cara s'origina de cara a; peu dóna origen a les múltiples locucions al peu de, en peus de, als peus d'i a peu de; esquena genera l'interessant contrast entre a esquena d'i d'esquena a; igual que front, que és nucli del mateix parell invertit enfront d'i al capdavant de. Per part seva, de cap s'origina el parell en/al capdavant de; de mà, a/en/per/de mans d'i, finalment, de boca, sorgeixen en/per/de boca de. Encara que totes aquestes seqüències corresponen a la pauta reconeguda com la més productiva per a la formació de locucions prepositives "que es defineix com la combinació d'una preposició, un nucli nominal i una segona preposició", la nostra hipòtesi és que el grau d'unitat com a peces prepositives que aconsegueixen aquestes construccions està directament relacionat amb l'estructura interna amb què es formen. Això inclou el potencial metafòric del substantiu que funciona com a nucli i, a més, les característiques i l'evolució que sofreixen alhora les preposicions triades. La convergència d'aquests sentits és el factor essencial per a arribar a graus avançats de gramaticalització, és a dir, d'integració en el paradigma preposicional. Això és el que explica la imposició d'unes certes formes sobre altres variants i l'evolució semàntica que experimenten les seqüències una vegada fixades com relacionantes. En concret, els resultats d'aquesta tesi es resumeixen en dues aportacions centrals per a la compressió i la definició de la categoria de locució preposicional. D'una banda, es desglossen les pautes que les defineixen i, per un altre, es qüestionen alguns dels criteris anteriorment delineats com a proves de la seva existència com a categoria, en particular el de fixació i estabilitat sintàctica absoluta. Com a conclusió, proposem la idea d'una fixació no formal sinó conceptual, des de la qual s'inclouen i s'interpreten des d'ocupacions adverbials fins a la inserció de possessius com a característiques inherents de la categoria.

[en] This thesis is a proposal to rethink the characteristics that have so far defined what is known as prepositional locutions, through the analysis of a delimited inventory based on somatic nouns. The work begins with an exhaustive review of the evolution of these core nouns in Spanish dictionaries to observe how the abstract meanings of each word are established and also how the phraseological units that include them have been lexicalized, which often indirectly give indications of the existence or origin of the prepositional phrases that we study. Next, by a diachronic study in the CORDE, we can see how the noun cara originates de cara a; pie becomes the nucleus of the multiple locutions al pie de, en pie de, a los pies de and a pie de; espalda generates the interesting contrast between a espaldas de and de espaldas a; as well as frente, which is the nucleus of the same inverted pair frente a and al frente de. Furthermore, from cabeza we have en/a la cabeza de; from mano, a/en/por/de manos de and, finally, from boca, arise en/por/de boca de. Although all these sequences correspond to the pattern recognized as the most productive for the formation of prepositional phrases "which is defined as the combination of a preposition, a nominal nucleus and a second preposition" our hypothesis is that the degree of unity as prepositional pieces that these constructions reach is directly related to the internal structure with which they are formed. This includes the metaphorical potential of the noun that functions as the nucleus and, in addition, the characteristics and evolution that the chosen prepositions undergo at the same time. The convergence of these meanings is the essential factor for reaching advanced degrees of grammaticalization, that is, integration in the prepositional paradigm, and it is what explains the imposition of certain forms on other variants, and the semantic evolution experienced by the sequences once they are fixed as relational. Specifically, the results of this thesis are summarized in two central contributions to the understanding and definition of the category of prepositional phrases. On the one hand, the guidelines that define them are broken down and, on the other, some of the criteria previously outlined as evidence of its existence as a category are questioned, in particular that of absolute syntactic fixation and stability. In view of this, we propose the idea of a fixation that is not formal but conceptual, from which everything from adverbial uses to the insertion of possessives are included and interpreted as inherent characteristics of the category.