[ca] L'objectiu principal d'aquest projecte és estudiar quin és el millor recobriment per a generar bioactivitat, és a dir, fomentar l'osteogènesi al voltant de l'implant, en la superfície del titani per a implants dentals. El titani no té capacitats osteoinductives i, per tant, no afavoreix els processos de formació d'os, fet que pot provocar la fallida de l'implant. Les modificacions superficials permeten transformar la superfície bioinerta del titani en una superfície bioactiva que estimuli la producció d'os. Algunes proteïnes de la matriu extracel·lular òssia estimulen la regeneració òssia i l'adhesió cel·lular. Per aquest motiu, es fa ús de proteïnes amb aquestes característiques per al recobriment d'implants de titani. D'aquesta manera, s'estudia el percentatge d'osteointegració del teixit ossi en implants dentals de titani funcionalitzats en un assaig in vivo. En concret, s'avaluen tres recobriments diferents, funcionalitzats per silanització, per veure quin afavoreix una major formació d'os al voltant de l'implant: tripèptid RGD, fibronectina i neonectina, mentre que hi ha un quart implant no recobert, el blanc de l'estudi. L'estudi es fa mitjançant l'observació, anàlisi i càlculs de diferents tècniques d'imatge: la microtomografia computada, la microscòpia electrònica d'escombratge i la microscòpia òptica. Durant el desenvolupament del treball s'ha pogut determinar que, tot i cap resultat presenta diferències estadísticament significatives, el recobriment de neonectina presenta un contacte os-implant més alt per a tots els casos estudiats. Pel que fa als dos recobriments restants, aquests presenten un percentatge de contacte os-implant gairebé igual a l'implant no funcionalitzat, sent la fibronectina la que presenta un percentatge menor d'osteointegració.

[es] El objetivo principal de este proyecto es estudiar cuál es el mejor recubrimiento para generar bioactividad, es decir, fomentar la osteogénesis alrededor del implante, en la superficie del titanio para implantes dentales. El titanio no tiene capacidades osteoinductivas y, por lo tanto, no favorece los procesos de formación de hueso, lo que puede provocar el fracaso del implante. Las modificaciones superficiales permiten transformar la superficie bioinerte del titanio en una superficie bioactiva que estimule la producción de hueso. Algunas proteínas de la matriz extracelular ósea estimulan la regeneración ósea y la adhesión celular. Por este motivo, se hace uso de proteínas con estas características para el recubrimiento de implantes de titanio. De este modo, se estudia el porcentaje de osteointegración del tejido óseo en implantes dentales de titanio funcionalizados en un ensayo in vivo. En concreto, se evalúan tres recubrimientos diferentes, funcionalizados por silanización, para ver cuál favorece una mayor formación de hueso alrededor del implante: tripéptido RGD, fibronectina y neonectina, mientras que hay un cuarto implante sin recubrir, el blanco del estudio. El estudio se realiza mediante la observación, análisis y cálculos de diferentes técnicas de imagen: la microtomografía computarizada, la microscopía electrónica de barrido y la microscopía óptica. Durante el desarrollo del trabajo se ha podido determinar que, aunque ningún resultado presenta diferencias estadísticamente significativas, el recubrimiento de neonectina presenta un contacto hueso-implante más alto para todos los casos estudiados. En cuanto a los dos recubrimientos restantes, estos presentan un porcentaje de contacto hueso-implante casi igual al implante no funcionalizado, siendo la fibronectina la que presenta un porcentaje menor de osteointegración.