[ca] El fenomen de les perifèries és modern, va néixer durant el segle XIX.No obstant això, les definicions tradicionals no són adequades per descriure avui les dinàmiques complexes que involucren les grans (i menys grans) àrees urbanes. Per tant, per parlar de la perifèria cal revisar el significat d'aquesta paraula i investigar les perifèries urbanes contemporànies des de diferents perspectives.L'estudi dels fenòmens territorials ha estat durant molt temps la prerrogativa de diverses disciplines: planificació urbana, geografia, sociologia, antropologia, economia, etc., són unes de les que han contribuït a enriquir la informació patrimonial sobre la ciutat i el territori. Sobretot, pel que fa al fenomen de la sub-urbanització, en la seva base hi ha un clar component cultural. El desafiament que sorgeix avui és el de la integració entre les plataformes de dades i l'intercanvi. L'objectiu és crear una base de dades d'informació permanent capaç de donar suport a les eleccions de polítiques i les estratègies d'intervenció.Aquest estudi integra l'enfocament d'Estudis Urbans amb el de Geografia Urbana, superposant tècniques per llegir fenòmens urbans basats en eines GeogràfiquesL'escena romana és un ric contenidor de perifèries, diferents i desiguals, sovint l'escena d'una degradació generalitzada. Sorgeixen, en la majoria dels casos, des del final de la Segona Guerra Mundial i segueixen creixent fins avui, només en part seguint el disseny general dels plans urbans. A Roma, les incomoditats dels nous barris perifèrics, principalment dissenyades pel Pla de l'any 1965 consisteixen en dificultats de mobilitat i congestió del trànsit, manca d'homogeneïtat de distribució i escassetat de serveis públics i una dilatació general de les distàncies i dels desplaçaments. El resultat hodierno és un mosaic amb moltes peces per fer, fragments urbans que produeixen fragmentació espacial i on només casos esporàdics de mobilització espontània per part de grups de ciutadans han corregit la situació de fet, redissenyant parcialment les perifèries en qüestió.L'expansió de Roma cap al mar va travessar el segle passat. Aquesta àrea, durant les dècades posteriors al final de la Segona Guerra Mundial, s'ha convertit en una immensa perifèria que ha arribat a més de 120,000 habitants en una àrea cinc vegades més gran que la ciutat propera d'Ostia Lido (que, però, té menys de 100,000 habitants) i una densitat de població que no supera els 25 habitants per hectàrea. És una perifèria heterogènia, predominantment il·legal, que uneix l'absència substancial d'espais de relacions públiques i de llocs centrals, al caràcter provisional que accentua el seu caràcter perifèric.És una perifèria heterogènia, predominantment il·legal, que uneix l'absència substancial d'espais públics de relacions, de llocs centrals, a la naturalesa provisional que accentua el seu caràcter perifèric. En aquesta àrea, el procés d'assentament, després de la Segona Guerra Mundial, comença a causa de les necessitats bàsiques: viure, treballar, etc. No obstant això, entre els anys Cinquanta-Seixanta del segle XX va començar a canviar els seus caràcters cap al model nord-americà del suburbi. Durant trenta anys s'han transformat els conceptes de vida, de ciutat i de perifèria. Però aquest fenomen està acompanyat per un deteriorament sensible de la qualitat de vida i, en conseqüència, del medi ambient. L'anàlisi de l'ús del sòl ha confirmat aquest canvi, retornant un model d'assentament periurbà / suburbà amb densitat baixa o molt baixa, on un nombre molt baix d'habitants s'oposa a un consum de sòl significatiu. Per tant, intervenir en la perifèria implica una opinió sobre la perifèria que és substancialment diferent del sentiment dels que hi viuen. Per a ells, aquest model de ciutat no és necessàriament negatiu, sinó que té una sèrie de problemes urbanístics relacionats amb la mobilitat, els serveis públics, la seguretat urbana, etc. L'assaig d'indicar les diferents opcions per a la regeneració urbana dels suburbis contemporanis. Des de la Grilla Teòrica (Vittorini, 1985; Cerasoli, 2010), un instrument de rehabilitació de les perifèries finalitzats a la reorganització de l'estructura espacial, els elements són la qualitat de l'espai públic de relació, la permeabilitat de l'estructura urbana i la complexitat dels usos. Fins a les consideracions que sorgeixen dels ensenyaments recents de Serge Latouche, teòric de l'economia del decreixement, de Zigmund Bauman, qui va introduir el concepte de societat líquida, fins arribar a l'Encíclica Laudato Si 'de Papa Francisco, que és un tractat de política territorial sostenible.

[es] El fenómeno de las periferias es moderno, nació durante el siglo XIX.Sin embargo, las definiciones tradicionales no son adecuadas para describir hoy las dinámicas complejas que involucran las grandes (y menos grandes) áreas urbanas. Por lo tanto, para hablar de la periferia es necesario revisar el significado de esta palabra e investigar las periferias urbanas contemporáneas desde diferentes perspectivas.El estudio de los fenómenos territoriales ha sido durante mucho tiempo la prerrogativa de varias disciplinas: planificación urbana, geografía, sociología, antropología, economía, etc., son unas de las que han contribuido a enriquecer la información patrimonial sobre la ciudad y el territorio. Sobre todo, en cuanto al fenómeno de la sub-urbanización, en su base hay un claro componente cultural. El desafío que surge hoy es el de la integración entre las plataformas de datos y el intercambio. El objetivo es crear una base de datos de información permanente capaz de respaldar las elecciones de políticas y las estrategias de intervención.Este estudio integra el enfoque de Estudios Urbanos con el de Geografía Urbana, superponiendo técnicas para leer fenómenos urbanos basados en herramientas geográficLa escena romana es un rico contenedor de periferias, diferentes y desiguales, a menudo la escena de una degradación generalizada. Surgen, en la mayoría de los casos, desde el final de la Segunda Guerra Mundial y siguen creciendo hasta hoy, solo en parte siguiendo el diseño general de los planes urbanos. En Roma, las incomodidades de los nuevos barrios periféricos, principalmente diseñadas por el Plan del 1965 consisten en dificultades de movilidad y congestión del tráfico, falta de homogeneidad de distribución y escasez de servicios públicos y una dilatación general de las distancias y de los desplazamientos. El resultado hodierno es un mosaico con muchas piezas faltantes, fragmentos urbanos que producen fragmentación espacial y donde solo casos esporádicos de movilización espontánea por parte de grupos de ciudadanos han corregido la situación de hecho, rediseñando parcialmente las periferias en cuestión.La expansión de Roma hacia el mar atravesó el siglo pasado. Esta área, durante las décadas posteriores al final de la Segunda Guerra Mundial, se ha convertido en una inmensa periferia que ha alcanzado a más de 120,000 habitantes en un área cinco veces más grande que la ciudad cercana de Ostia Lido (que, sin embargo, tiene menos de 100,000 habitantes) y una densidad de población que no supera los 25 habitantes por hectárea. Es una periferia heterogénea, predominantemente ilegal, que une la ausencia sustancial de espacios de relaciones públicas y de lugares centrales, al carácter provisional que acentúa su carácter periférico.Es una periferia heterogénea, predominantemente ilegal, que une la ausencia sustancial de espacios públicos de relaciones, de lugares centrales, a la naturaleza provisional que acentúa su carácter periférico. En esta área, el proceso de asentamiento, después de la Segunda Guerra Mundial, comienza debido a las necesidades básicas: vivir, trabajar, etc. Sin embargo, entre los años Cincuenta y Sesenta del siglo XX comenzó a cambiar sus caracteres hacia el modelo norteamericano del suburbio. Durante treinta años se han transformado los conceptos de vida, de ciudad y de periferia. Pero este fenómeno está acompañado por un deterioro sensible de la calidad de vida y, en consecuencia, del medio ambiente. El análisis del uso del suelo ha confirmado este cambio, devolviendo un modelo de asentamiento periurbano / suburbano con densidad baja o muy baja, donde un número muy bajo de habitantes se opone a un consumo de tierra significativo.Por lo tanto, intervenir en la periferia implica una opinión sobre la periferia que es sustancialmente diferente del sentimiento de quienes viven allí. Para ellos, este modelo de ciudad no es necesariamente negativo, sino que tiene una serie de problemas urbanísticos relacionados con la movilidad, los servicios públicos, la seguridad urbana, etc.El ensayo indicará las diferentes opciones para la regeneración urbana de los suburbios contemporáneos. Desde la Grilla Teórica (Vittorini, 1985; Cerasoli, 2010), un instrumento de rehabilitación de las periferias finalizados a la reorganización de la estructura espacial, cuyos elementos son la calidad del espacio público de relación, la permeabilidad de la estructura urbana y la complejidad de los usos. Hasta las consideraciones que surgen de las enseñanzas recientes de Serge Latouche, teórico de la economía del decrecimiento, de Zigmund Bauman, quien introdujo el concepto de sociedad líquida, hasta llegar a la Encíclica Laudato Si' de Papa Francisco, que es un tratado de política territorial sostenible.