[ca] La hiperglucèmia és molt prevalent en els pacients hospitalitzats amb i sense diabetis (DM) prèvia i s'ha associat a un augment de la morbimortalitat i costos de l'atenció hospitalària. No obstant això, l'evidència sobre efectivitat de les estratègies per al maneig de la hiperglucèmia i la seva adaptació a diferents escenaris clínics és escassa. L'objectiu dels estudis desenvolupats en aquesta tesi va ser determinar l'eficàcia i seguretat d'un programa per al maneig de la hiperglucèmia en el pacient hospitalitzat en diferents escenaris clínics habituals en la pràctica clínica. Els resultats obtinguts mostren que el programa de maneig de la hiperglucèmia hospitalària basada en la teràpia basal-bolus és eficaç i segura en la pràctica clínica habitual, i que la infermera consultora especialitzada en diabetis es va valorar com a element clau en l'estratègia per a la seva implantació. En la transició d'insulina intravenosa (IV) a subcutània (SC) en pacients crítics amb nutrició artificial, l'estimació de la dosi inicial d'insulina SC basal com el 50% dels requeriments diaris d'insulina IV a les 12 h prèvies a la transició , va permetre un adequat control de la hiperglucèmia en els pacients amb nutrició enteral, però va resultar insuficient en els pacients amb nutrició parenteral. El tractament amb insulina SC, utilitzant els components basal i corrector, va permetre assolir i mantenir un control adequat de la hiperglucèmia en els pacients amb i sense DM prèvia que reben nutrició parenteral. La implementació de les recomanacions de consens espanyol sobre el maneig a l'alta, incloent la conciliació de la medicació hipoglucemiant, dels pacients amb DM o hiperglucèmia durant l'hospitalització va millorar el registre dels indicadors de qualitat en l'informe d'alta, i va millorar el control glucèmic després de l'alta hospitalària en els pacients amb deficient control abans de l'ingrés. En conclusió, un programa de tractament de la hiperglucèmia a l'hospital que inclou la infermera consultora com a element clau i l'adaptació estandarditzada en diferents escenaris clínics, facilita la seva implementació i millora la qualitat assistencial en els pacients amb DM i / o hiperglucèmia durant l'hospitalització i després de l'alta.

[es] La hiperglucemia es muy prevalente en los pacientes hospitalizados con y sin diabetes (DM) previa y se ha asociado a un aumento de la morbimortalidad y costes de la atención hospitalaria. Sin embargo, la evidencia sobre efectividad de las estrategias para el manejo de la hiperglucemia y su adaptación en diferentes escenarios clínicos es escasa. El objetivo de los estudios desarrollados en esta tesis fue determinar la eficacia y seguridad de un programa para el manejo de la hiperglucemia en el paciente hospitalizado en diferentes escenarios clínicos habituales en la práctica clínica. Los resultados obtenidos muestran que el programa de manejo de la hiperglucemia hospitalaria basada en la terapia basal-bolo es eficaz y segura en la práctica clínica habitual, y que la enfermera consultora especializada en diabetes se valoró como elemento clave en la estrategia para su implantación. En la transición de insulina intravenosa (IV) a subcutánea (SC) en pacientes críticos con nutrición artificial, la estimación de la dosis inicial de insulina SC basal como el 50% de los requerimientos diarios de insulina IV en las 12 h previas a la transición, permitió un adecuado control de la hiperglucemia en los pacientes con nutrición enteral (NE), pero resultó insuficiente en los pacientes con nutrición parenteral (NP). El tratamiento con insulina SC, utilizando los componentes basal y corrector, permitió alcanzar y mantener un control adecuado de la hiperglucemia en los pacientes con y sin DM previa que reciben NP. La implementación de las recomendaciones del consenso español sobre el manejo al alta, incluyendo la conciliación de la medicación hipoglucemiante, de los pacientes con DM o hiperglucemia durante la hospitalización mejoró el registro de los indicadores de calidad en el informe de alta, y mejoró el control glucémico después del alta hospitalaria en los pacientes con deficiente control antes del ingreso. En conclusión, un programa de tratamiento de la hiperglucemia en el hospital que incluye la enfermera consultora como elemento clave y la adaptación estandarizada en diferentes escenarios clínicos, facilita su implementación y mejora la calidad asistencial en los pacientes con DM y/o hiperglucemia durante la hospitalización y tras el alta.