[ca] Aquest assaig té com a objectiu examinar si el projecte de l'Estat del Benestar Social ha fracassat i com aquest aparent fracàs està intrínsecament connectat amb l'augment del descontentament ciutadà. Traçant les arrels històriques de l'Estat de Dret i el seu desenvolupament cap a l'Estat del Benestar Social, destaquem com la creixent bretxa entre les grans promeses i el seu compliment limitat ha alimentat un descontentament generalitzat. L'Estat del Benestar social sembla haver-se transformat en un Estat del Malestar, marcat per un doble fracàs institucional: la incapacitat d'universalitzar les seves promeses i la manca de respostes polítiques al descontentament social causat per aquesta primera incapacitat. El que abans es considerava un desig social col·lectiu s'ha convertit en (hiper)individualitzat dins d'un món "turboglobalitzat", invertint la relació tradicional en què la millora pública tenia la capacitat d'impactar positivament la vida privada. Tot i això, la responsabilitat dels governs continua sent justificada, ja que la transferència de poder a través d'eleccions democràtiques porta inherentment la condició de rendició de comptes. Ara, la democràcia per si sola sembla incapaç de resoldre aquestes crisis, especialment quan es tracta dels ben coneguts populismes que duen a terme les anomenades polítiques del desconcert. Les estructures institucionals tradicionals i les divisions de poder també resulten insuficients, ja que la crisi de la democràcia liberal transcendeix les fronteres nacionals, convertint-se en un dilema compartit per Occident. Aquest escenari presenta una paradoxa: mentre la democràcia liberal lluita amb els problemes que ella mateixa ha creat, abandonar els seus valors fonamentals implica el risc de caure en la tirania. Com podem salvar la bretxa democràtica mantenint-nos democràtics? Identifiquem que una Filosofia de l'Estat d'avantguarda, arrelada en una (re)imaginació institucional i en una reconstrucció dels fonaments polítics i conceptuals del poder, ofereix una via per abordar aquests impassos i concebre solucions efectives.

[en] This essay aims to examine whether the Welfare State project has failed and how this apparent failure is intrinsically connected to the rise of citizen discontent. By tracing the historical roots of the Rechtsstaat and its development into the Welfare State, we highlight how the increasing gap between grand promises and their limited fulfillment has fueled widespread discontent. The much-acclaimed Welfare State seems to have transformed itself into a Malaise State, marked by a dual institutional failure: the inability to universalize its promises and the lack of political responses to the social discontent caused by that first incapacity. In this context, what was once considered a collective social desire has become (hyper)individualized within a "turboglobalized" world, inverting the traditional relation in which public improvement had the capacity to positively impact private life. Despite this, the responsibility of governments remains justified, as the transfer of power through democratic elections inherently carries the condition of accountability. However, democracy by itself seems unable to resolve these crises, especially when it comes to the well know populisms that carry out the so-called policies of disconcertment. Traditional institutional structures and power divisions also fall short, as the crisis of liberal democracy transcends national borders, becoming a shared Western dilemma. This scenario presents a paradox: while liberal democracy struggles with its self-created problems, abandoning its core values risks descent into tyranny. How, then, can we bridge the democracy gap while remaining democratic? We identify that a forward-thinking State philosophy, rooted in institutional (re)imagination and a reconstruction of the political and conceptual foundations of power, offers a viable pathway for addressing these impasses and envisioning effective solutions.