[ca] La historiografia recent sobre el feixisme italià s'ha centrat cada vegada més en el seu impacte en la població i la vida quotidiana. Aquest estudi examina les repercussions del règim en les polítiques sanitàries, amb especial atenció a la relació entre els professionals sanitaris i la propaganda durant les dues dècades de govern feixista. L'objectiu principal d'aquesta recerca és investigar la professió infermera a través de textos legislatius i les seves diverses interpretacions; Comparar la implementació real en diferents contextos hospitalaris i analitzar l'imaginari visual construït pel règim al voltant d'aquesta figura professional durant la seva etapa en el poder. Per assolir aquests objectius, es va emprar una metodologia d'investigació narrativa descriptiva, utilitzant fonts secundàries de les principals bases de dades i biblioteques, així com investigacions realitzades en diversos arxius nacionals de diferents organitzacions i institucions. L'estudi descobreix que la legislació feixista, mitjançant l'establiment d'internats, va estandarditzar l'educació d'infermeria a tot el territori. No obstant això, les demandes econòmiques i l'escassetat de personal suggereixen que la iniciativa finalment va fracassar, creant una situació complexa i desafiant. Simultàniament, en excloure efectivament els homes dels rols de cura, el règim va tractar d'elevar la professió d'infermeria amb una connotació clarament subordinada, reflectint la gestió més àmplia de les dones durant l'era feixista. La investigació subratlla que aquestes eleccions van provocar una major confusió i una necessitat persistent de personal. La investigació conclou que tant la legislació com la propaganda visual revelen una forta connexió entre la propaganda feixista i les institucions sanitàries, destacant l'èmfasi en la imatge de la infermera materna dedicada a les cures i de l'Estat.

[es] La historiografía reciente sobre el fascismo italiano se ha centrado cada vez más en su impacto sobre la población y la vida cotidiana. Este estudio examina las repercusiones del régimen en las políticas sanitarias, con especial atención a la relación entre los profesionales sanitarios y la propaganda durante las dos décadas de gobierno fascista. El objetivo principal de esta investigación es indagar en la profesión enfermera a través de los textos legislativos y sus diversas interpretaciones; comparar la implantación real en diferentes contextos hospitalarios, y analizar el imaginario visual construido por el régimen en torno a esta figura profesional durante su etapa en el poder. Para la consecución de estos objetivos se empleó una metodología de investigación narrativa descriptiva, utilizando fuentes secundarias de las principales bases de datos y bibliotecas, así como investigaciones realizadas en diversos archivos nacionales de diferentes organismos e instituciones. El estudio descubre que la legislación fascista, mediante la creación de internados, uniformizó la enseñanza de la enfermería en todo el territorio. Sin embargo, las exigencias económicas y la escasez de personal sugieren que la iniciativa acabó fracasando, creando una situación compleja y difícil. Al mismo tiempo, al excluir de hecho a los hombres de las funciones asistenciales, el régimen trató de elevar la profesión de enfermería con una connotación claramente subordinada, reflejo de la gestión más amplia de la mujer durante la época fascista. La investigación subraya que estas decisiones condujeron a una mayor confusión y a una persistente necesidad de personal. La investigación concluye que tanto la legislación como la propaganda visual revelan una fuerte conexión entre la propaganda fascista y las instituciones sanitarias, destacando el énfasis en la imagen de la enfermera maternal dedicada a los cuidados y al Estado.