[ca] Un dels temes que es troben de manera permanent i creixent en l'agenda dels governs metropolitans i locals de les ciutats llatinoamericanes és la mobilitat urbana, per les seves implicacions tant en l'eficiència, productivitat i competitivitat de la ciutat (WBCSD, 2013; ONU -hàbitat, 2015) com en la qualitat de vida dels seus habitants, sobretot, pel que fa a la salut i el temps lliure (Miralles, 2010).En particular Quito, capital d'Equador, alberga un conjunt de variables que han dificultat la gestió de la mobilitat urbana i això afecta a tots els habitants, sobretot, en els seus desplaçaments ocupacionals -treball i escola-. Per a aquesta reflexió ens centrarem en la problemàtica que tenen els estudiants universitaris per desplaçar-se, prenent com a cas la Facultat d'Arquitectura de la Universitat Central de l'Equador (UCE) que, com la universitat pública de país, aglomera a més de l'30% d'estudiants de la província de Pichincha, és a dir, 47.700 estudiants.La problemàtica se situa en la localització de la Universitat Central de l'Equador i la seva Facultat d'Arquitectura, en el denominat Hipercentro de la ciutat, que aglutina a més a les 12 universitats amb què compta el Districte Metropolità de Quito (DMQ) ia les que es desplacen diàriament prop de 159 mil estudiants.A més de les universitats, es concentren en el Hipercentro altres activitats econòmiques i equipaments urbans que generen diàriament el 60% dels desplaçaments en transport públic i el 40% dels desplaçaments en transport privat (DMQ, 2014). D'altra banda, en termes territorials, Quito compta amb una morfologia de ciutat lineal de 42 km de llarg i 4 km d'ample (Cuenin & Silva, 2010), que s'estén cap al nord i al sud, de manera que la limitada xarxa viària que corre en aquest sentit i la gran quantitat d'usuaris que es desplacen generen problemes constants de trànsit i congestió. Les infraestructures de transport públic de l'DMQ estan formades per tres eixos: la Ecovía, el Trolebús, el Metrobús i properament al Metro de Quito, i totes enllacen a la ciutat en el mateix sentit.En aquest context, l'objectiu d'aquest treball és analitzar que tant la morfologia urbana, la infraestructura de mobilitat i la localització de l'UCE; afecta els estudiants de diferents estrats socioeconòmics de la facultat d'arquitectura en els seus desplaçaments quotidians, el qual correspon a una part de la feina de tesi doctoral denominada Estils de vida i mobilitat quotidiana en els estudiants universitaris. Cas Facultat d'Arquitectura i Urbanisme en el Districte Metropolità de Quito (DMQ), coautora d'aquest document.La metodologia parteix de l'anàlisi dels itineraris quotidians de 41 estudiants de la Facultat d'Arquitectura de la UCE, mitjançant un GPS integrat a l'aplicació Wikiloc, triada per la facilitat d'instal·lació en els cel·lulars aquests estudiants i per ser una aplicació amb la qual estan familiaritzats. Mitjançant una entrevista a cada estudiant es van identificar la freqüència de cada desplaçament i els motius dividits per activitats d'estudis universitaris, esportives, laborals, salut, alimentació, familiars, abast i recreació. Aquesta informació al seu torn es va creuar amb la localització de la residència de l'estudiant i el nivell socioeconòmic que aquesta localització representa, considerant els temps de viatge.Entre els resultats, es va identificar que els estudiants que habiten en els límits urbans nord i sud de l'DMQ, que compten amb menor accessibilitat urbana, són els que fan servir més temps en els seus desplaçaments ocupacionals, independentment del seu nivell socioeconòmic. Així mateix, el nivell de diversitat funcional de la localització residencial dels estudiants, que caracteritza positivament a l'Hipercentro de l'DMQ i negativament a les colònies externes de la mateixa, influeixen en el mateix sentit, en la varietat i freqüència de les seves activitats quotidianes.Per tant, comprovem que l'accessibilitat i la diversitat funcional dels llocs de residència dels estudiants universitaris són fonamentals per al desenvolupament d'activitats que promouen el seu desenvolupament integral, ja que es promou una major freqüència d'activitats de salut i de recreació; així com la cura de la seva alimentació. D'altra banda, ressalta que les activitats esportives no estan relacionades amb l'accessibilitat a equipaments especialitzats, sinó amb altres factors de caràcter cultural en els que caldria aprofundir. Així mateix, es va constatar que, si hi ha un component de gènere en l'organització dels desplaçaments dels estudiants amb fills, influenciats pel seu paper com a responsables d'aquests i de la llar.

[es] Uno de los temas que se encuentran de manera permanente y creciente en la agenda de los gobiernos metropolitanos y locales de las ciudades latinoamericanas es la movilidad urbana, por sus implicaciones tanto en la eficiencia, productividad y competitividad de la ciudad (WBCSD, 2013; ONU-Habitat, 2015) como en la calidad de vida de sus habitantes, sobretodo, en lo relativo a la salud y el tiempo libre (Miralles, 2010).En particular Quito, capital de Ecuador, alberga un conjunto de variables que han dificultado la gestión de la movilidad urbana y esto afecta a todos los habitantes, sobretodo, en sus desplazamientos ocupacionales -trabajo y escuela-. Para esta reflexión nos centraremos en la problemática que tienen los estudiantes universitarios para desplazarse, tomando como caso la Facultad de Arquitectura de la Universidad Central de Ecuador (UCE) que, como la universidad pública de país, aglomera a más del 30% de estudiantes de la provincia de Pichincha, es decir, 47.700 estudiantes.La problemática se sitúa en la localización de la Universidad Central de Ecuador y su Facultad de Arquitectura, en el denominado Hipercentro de la ciudad, que aglutina además a las 12 universidades con las que cuenta el Distrito Metropolitano de Quito (DMQ) y a las que se desplazan diariamente cerca de 159 mil estudiantes.Además de las universidades, se concentran en el Hipercentro otras actividades económicas y equipamientos urbanos que generan diariamente el 60% de los desplazamientos en transporte público y el 40%de los desplazamientos en trasporte privado (DMQ, 2014). Por otro lado, en términos territoriales, Quito cuenta con una morfología de ciudad lineal de 42 km de largo y solo 4 km de ancho (Cuenin & Silva, 2010), que se extiende hacia el norte y el sur, de manera que la limitada red vial que corre en ese sentido y la gran cantidad de usuarios que se desplazan generan problemas constantes de tráfico y congestión. Las infraestructuras de transporte público del DMQ están formadas por tres ejes: la Ecovía, el Trolebús, el Metrobús y próximamente el Metro de Quito, y todas enlazan a la ciudad en el mismo sentido.En este contexto, el objetivo de este trabajo es analizar que tanto la morfología urbana, la infraestructura de movilidad y la localización de la UCE; afecta a los estudiantes de diferentes estratos socioeconómicos de la facultad de arquitectura en sus desplazamientos cotidianos, el cual corresponde a una parte del trabajo de tesis doctoral denominada Estilos de vida y movilidad cotidiana en los estudiantes universitarios. Caso Facultad de Arquitectura y Urbanismo en el Distrito Metropolitano de Quito (DMQ), coautora de este documento.La metodología parte del análisis de los itinerarios cotidianos de 41 estudiantes de la Facultad de Arquitectura de la UCE, mediante un GPS integrado a la aplicación Wikiloc, elegida por la facilidad de instalación en los celulares dichos estudiantes y por ser una aplicación con la que están familiarizados. Mediante una entrevista a cada estudiante se identificaron la frecuencia de cada desplazamiento y los motivos divididos por actividades de estudios universitarios, deportivas, laborales, salud, alimentación, familiares, abasto y recreación. Esta información a su vez se cruzó con la localización de la residencia del estudiante y el nivel socioeconómico que dicha localización representa, considerando los tiempos de viaje.Entre los resultados, se identificó que los estudiantes que habitan en los límites urbanos norte y sur del DMQ, que cuentan con menor accesibilidad urbana, son los que emplean mayor tiempo en sus desplazamientos ocupacionales, con independencia de su nivel socioeconómico. Asimismo, el nivel de diversidad funcional de la localización residencial de los estudiantes, que caracteriza positivamente al Hipercentro del DMQ y negativamente a las colonias externas del mismo, influyen en el misMo sentido, en la variedad y frecuencia de sus actividades cotidianas.Por lo tanto, comprobamos que la accesibilidad y la diversidad funcional de los lugares de residencia de los estudiantes universitarios son fundamentales para el desarrollo de actividades que promueven su desarrollo integral, ya que se promueve una mayor frecuencia de actividades de salud y de recreación; así como el cuidado de su alimentación. Por otro lado, resalta que las actividades deportivas no están relacionadas con la accesibilidad a equipamientos especializados, sino con otros factores de carácter cultural en los que sería necesario profundizar. Asimismo, se constató que, si hay un componente de género en la organización de los desplazamientos de los estudiantes con hijos, influenciados por su papel como responsables de estos y del hogar.