[ca] Les intervencions de rehabilitació per a la millora de l'accessibilitat dels edificis residencials existents han estat una pràctica habitual en els últims anys. Aquestes han estat freqüentment impulsades per les administracions en forma d'ajuts públics a la rehabilitació amb l'objectiu de millorar les condicions de parc residencial edificat complementant, d'aquesta manera aquelles intervencions en l'espai públic ja realitzades en l'àmbit de l'accessibilitat. Aquest tipus d'intervencions es fan particularment necessàries en centres històrics on abunden els edificis construïts seguint uns estàndards en l'edificació en matèria d'accessibilitat sovint molt inferiors als que es requereixen avui dia.El present article estudia les possibles formes de millorar l'accessibilitat en els edificis històrics de Barcelona. En aquesta categoria s'inclouen els edificis construïts amb tècniques constructives històriques a Ciutat Vella, l'Eixample i els antics municipis de la plana de Barcelona, avui dia integrats a la ciutat. En aquests edificis és habitual trobar situacions en què l'accessibilitat necessita ser millorada: són freqüents l'existència de més de tres plantes sense ascensor, graons en els vestíbuls d'accés als edificis i replans insuficients en les plantes pis. A més, la morfologia de l'edifici i de la seva estructura, sovint, dificulta una intervenció de millora de l'accessibilitat ja que els espais comuns i patis solen ser de dimensions reduïdes.De cara a l'estudi, s'analitzen 20 casos d'intervenció real distribuïts en aquest àmbit amb rehabilitacions que afecten únicament als espais comuns dels mateixos. S'hi detecten aquelles deficiències inicials de cara a l'accessibilitat universal a diferents nivells: pel que fa a l'exterior, entre les plantes de l'edifici i en les pròpies plantes de l'edifici.S'analitzen les solucions de rehabilitació adoptades, tant a nivell projectual com tecnològic, que han estat compatibles amb la morfologia dels edificis existents. A nivell projectual s'estudien com han estat resoltes situacions com l'elecció de la ubicació per a la instal·lació del nou ascensor, el seu desembarcament a les plantes i la reconfiguració dels vestíbuls tenint en compte reubicació d'instal·lacions i possible supressió d'esglaons en els vestíbuls. A nivell tecnològic, s'analitzaran les solucions constructives adoptades en el contacte amb l'edificació existent, la realització de la fossa de l'ascensor (recolzat en terreny o despenjat), possibles obertures en murs, possibles retallades de voltes, els tancaments de la caixa de l'ascensor i lliurament amb coberta.Així mateix, s'analitzen les incompatibilitats detectades entre la normativa i les possibilitats reals de la intervenció, com la no obtenció del màxim grau d'accessibilitat possible a causa de limitants geomètrics de l'edificació o la disminució de les condicions de ventilació i il·luminació dels habitatges quan el ascensor va situat al pati. Així mateix, es veuran que decisions són aquelles que han portat a un ajust raonable de la solució adoptada.Finalment, s'estudia com ha influït el context de protecció patrimonial, diferent en cada cas, en la definició arquitectònica dels projectes, tant a nivell de solucions constructives, com d'acabats seleccionats i elements conservats.Amb això, es pretén donar una visió general i alhora detallada en profunditat de les casuístiques habituals en les intervencions de millora d'accessibilitat en els edificis històrics de Barcelona que pot ser extrapolable a altres ciutats amb centres històrics i edificacions antigues que necessiten ser actualitzades.

[es] Las intervenciones de rehabilitación para la mejora de la accesibilidad de los edificios residenciales existentes han sido una práctica habitual en los últimos años. Éstas han sido frecuentemente impulsadas por las administraciones en forma de ayudas públicas a la rehabilitación con el objetivo de mejorar las condiciones del parque residencial edificado complementando, de esta forma, aquellas intervenciones en el espacio público ya realizadas en el ámbito de la accesibilidad. Este tipo de intervenciones se hacen particularmente necesarias en centros históricos dónde abundan los edificios construidos siguiendo unos estándares en la edificación en materia de accesibilidad a menudo muy inferiores a los que se requieren hoy día.El presente artículo estudia las posibles formas de mejorar la accesibilidad en los edificios históricos de Barcelona. En dicha categoría se incluyen los edificios construidos con técnicas constructivas históricas en Ciutat Vella, el Eixample y los antiguos municipios del llano de Barcelona, hoy en día integrados a la ciudad. En dichos edificios es habitual encontrar situaciones en las que la accesibilidad necesita ser mejorada: son frecuentes la existencia de más de tres plantas sin ascensor, escalones en los vestíbulos de acceso a los edificios y rellanos insuficientes en las plantas piso. Además, la morfología del edificio y de su estructura, a menudo, dificulta una intervención de mejora de la accesibilidad ya que los espacios comunes y patios suelen ser de dimensiones reducidas.De cara al estudio, se analizan 20 casos de intervención real distribuidos en dicho ámbito con rehabilitaciones que afectan únicamente a los espacios comunes de los mismos. En él se detectan aquellas deficiencias iniciales de cara a la accesibilidad universal a diferentes niveles: con respecto al exterior, entre las plantas del edificio y en las propias plantas del edificio.Se analizan las soluciones de rehabilitación adoptadas, tanto a nivel proyectual como tecnológico, que han sido compatibles con la morfología de los edificios existentes. A nivel proyectual se estudian cómo han sido solventadas situaciones como la elección de la ubicación para la instalación del nuevo ascensor, su desembarco en las plantas y la reconfiguración de los vestíbulos teniendo en cuenta reubicación de instalaciones y posible supresión de peldaños en los vestíbulos. A nivel tecnológico, se analizarán las soluciones constructivas adoptadas en el contacto con la edificación existente, la realización del foso del ascensor (apoyado en terreno o descolgado), posibles oberturas en muros, posibles recortes de bóvedas, los cerramientos de la caja del ascensor y entrega con cubierta.Asimismo, se analizan las incompatibilidades detectadas entre la normativa y las posibilidades reales de la intervención, como la no obtención del máximo grado de accesibilidad posible debido a limitantes geométricos de la edificación o la disminución de las condiciones de ventilación e iluminación de las viviendas cuando el ascensor va situado en el patio. Asimismo, se verán que decisiones son aquellas que han llevado a un ajuste razonable de la solución adoptada.Por último, se estudia cómo ha influido el contexto de protección patrimonial, diferente en cada caso, en la definición arquitectónica de los proyectos, tanto a nivel de soluciones constructivas, como de acabados seleccionados y elementos conservados.Con ello, se pretende dar una visión general y a la vez detallada en profundidad de las casuísticas habituales en las intervenciones de mejora de accesibilidad en los edificios históricos de Barcelona que puede ser extrapolable a otras ciudades con centros históricos y edificaciones antiguas que necesitan ser actualizadas.