[ca] Vicent Andrés Estellés ha estat definit com el més gran poeta valencià del segle XX i un dels més grans en llengua catalana. La seua poesia ha estat abastament estudiada. Però de l'ofici que li va permetre viure i escriure, sobre el seu acompliment, és ben poc el que sabem. De ben jove, V.A.E. va mostrar el seu desig d'escriure i, en l'àmbit familiar i l'entorn social en el qual es movia, escriure era sinònim de Vicent Blasco Ibáñez. Al xiquet l'inculcaren semblar-se a l'homenot que havia estiuat de jove a Burjassot i que havia deixat una petjada -cultural i política- inesborrable en el poble que va veure nàixer a V.A.E. en 1924. Les circumstàncies marcaren l'accés de V.A.E. al periodisme, tot seguit. Va ser després de la guerra civil, de manera que quasi l´única via era l'anomenada Premsa del Movimiento, és a dir, la del partit únic de la dictadura franquista. Després d'escriure els primers articles en Jornada, de passar i graduar-se en l'Escola de Periodisme a Madrid i de fer el servei militar, V.A.E. donà el salt al periòdic Las Provincias, aleshores el més important a la ciutat de València. El text indaga sobre les rutines productives de V.A.E. al periòdic, sobre la seua executòria, sobre els seus articles en castellà i valencià, sobre la seua relació amb la direcció, sobre el seu nomenament com a cap de redacció, sobre les seues proximitats i llunyanies amb els propietaris del periòdic. En un capítol relativament curt és impossible donar compte de l'enorme dimensió com a escriptor que V.A.E abastà en les pàgines del periòdic, però serveix per construir les coordenades, els efectes, els afectes, les dèries i els neguits d'un poeta que va escriure la major part de la seua obra a una taula de redacció o emportant-se ací i enllà la seua Olivetti portàtil, la màquina d'escriure del periodista que volgué ser Blasco Ibáñez.

[en] Vicent Andrés Estellés has been defined as the greatest Valencian poet of the 20th century and one of the greatest in the Catalan language. His poetry has been the subject of much study. But we know very little about the profession that allowed him to live and write. From a very young age, V.A.E. showed his desire to write and, in the family and social environment in which he moved, writing was synonymous with Vicent Blasco Ibáñez. The child was taught to resemble the big man who had spent his summer holidays in Burjassot as a young man and who had left an indelible mark - cultural and political - on the town where V.A.E. was born in 1924. Circumstances marked V.A.E.'s entry into journalism. It was after the civil war, so that almost the only way was through the so-called Press of the Movement, that is to say, the one-party press of the Franco dictatorship. After writing his first articles in Jornada, passing and graduating from the School of Journalism in Madrid and doing his military service, V.A.E. made the leap to the newspaper Las Provincias, then the most important newspaper in the city of Valencia. The text explores V.A.E.'s productive routines in the newspaper, his career, his articles in Castilian and Valencian, his relationship with the management, his appointment as editor-in-chief, his proximity to and distance from the newspaper's owners. In a relatively short chapter it is impossible to give an account of the enormous dimension as a writer that V.A.E. achieved in the pages of the newspaper, but it serves to construct the coordinates, the effects, the affections, the obsessions and the despairs of a poet who wrote most of his work at an editorial desk or taking here and there his portable Olivetti, the typewriter of the journalist who wanted to be Blasco Ibáñez.