[ca] La dictadura franquista, des dels seus orígens pocs mesos després del cop d'estat del 18 de juliol de 1936, va tenir, entre els seus objectius, l'edificació d'un nou començament que havia de suposar la liquidació de tot el que representaven el republicanisme, la democràcia i, en definitiva, el parlamentarisme d'ascendència liberal. L'organització d'aquest nou ordre social i polític es va basar, en primer lloc, en l'aplicació d'una onada de violència i repressió d'una gran magnitud tant durant la Guerra Civil com en els anys immediatament posteriors. De fet, la violència serà sempre present en la trajectòria de la dictadura. Segonament, l'altre fonament de l'autonomenat Nuevo Estado va ser el desplegament d'una intensa propaganda que tenia com a principal objectiu erigir un imaginari farcit de mites i llocs comuns propis de la ideologia totalitària del nacionalsindicalisme i el nacionalcatolicisme. La penetració d'aquest corpus doctrinari en el teixit social del conjunt de l'Estat espanyol va ser molt profunda. En definitiva, la colonització ideològica de la dictadura va incidir arreu: a l'escola, a l'exèrcit, a les institucions públiques i privades, a les feines, en els àmbits de sociabilitat i oci i, també, en les relacions personals i familiars. Una de les principals conseqüències d'aquesta presència tan intensa dels dispositius de control i de propaganda de la dictadura en la quotidianitat va ser, i continua sent, la naturalesa de la memòria social del franquisme que ha perdurat. Per bé que el règim de Franco va acabar sent desmantellat en el període de la transició a la democràcia, és obvi que la seva herència ideològica i simbòlica ha influït enormement tant en la percepció de la població sobre el període franquista –la dictadura va maldar per fabricar una visió positiva d'ella mateixa que es fonamentava en la tergiversació històrica– com en qüestions relacionades amb els comportaments i la maduresa democràtica en el present. En aquest treball afrontem una anàlisi de les motivacions de la persistència del que denominem "una herència incòmoda" i proposem diversos mecanismes que poden contribuir a construir i transmetre una història crítica de la memòria social del franquisme. Un camí que plantegem com una possibilitat per tal de desmuntar, gradualment, en l'àmbit social les disfuncions establertes pel franquisme i, alhora, estendre entre la població un coneixement rigorós de la significació del franquisme i la seva herència. D'aquesta manera, doncs, el màxim objectiu d'aquesta investigació és fer palès que és necessari exercir una historització crítica de la memòria social del franquisme si es vol arribar a establir una memòria democràtica sòlida. És a dir, es tracta d'evidenciar que seran els coneixements empírics i analítics aportats per la investigació històrica i, també, per altres tècniques de transmissió de la història, la memòria i el patrimoni els que permetran deixar enrere les desviacions creades per la mateixa dictadura. Així, doncs, aquest treball posa èmfasi en la demostració de la rellevància que poden tenir, en aquesta tasca de desmuntatge de la memòria social del franquisme, l'anàlisi històrica enfocada en la qüestió dels comportaments col·lectius, les tècniques de patrimonialització, algunes pràctiques artístiques i les polítiques públiques específiques de memòria. Aquesta "herència incòmoda" s'analitza, per tant, a partir de la combinació entre la reflexió teòrica, la investigació històrica i la descripció d'alguns exemples que són útils per sostenir la nostra perspectiva.

[es] La dictadura franquista, desde sus orígenes pocos meses después del golpe de Estado del 18 de julio de 1936, tuvo, entre, sus objetivos, la edificación de un nuevo inicio que tenía que suponer la liquidación de todo lo que representaban el republicanismo, la democracia y, en definitiva, el parlamentarismo de ascendencia liberal. La organización de este nuevo orden social y político se basó, en primer lugar, en la aplicación de una ola de violencia y represión de gran magnitud tanto durante la Guerra Civil como en los años inmediatamente posteriores. De hecho, la violencia estará siempre presente en la trayectoria de la dictadura. En segundo lugar, el otro gran pilar del autodenominado Nuevo Estado fue el despliegue de una intensa propaganda cuyo principal objetivo era erigir un imaginario lleno de mitos y lugares comunes propios de la ideología totalitaria del nacionalsindicalismo y el nacionalcatolicismo. La penetración de este corpus doctrinario en el tejido social del conjunto del Estado español fue muy profunda. En definitiva, la colonización ideológica de la dictadura incidió en todos los ámbitos: en la escuela, el ejército, las instituciones públicas y privadas, el trabajo, la sociabilidad y el ocio y, también, en las relaciones personales y familiares. Una de las principales consecuencias de esta presencia tan intensa de los dispositivos de control y de propaganda de la dictadura en la cotidianidad fue, y continua siendo, la naturaleza de la memoria social del franquismo que ha perdurado. Aunque el régimen de Franco acabó siendo desmantelado en el período de la transición a la democracia, resulta obvio que su herencia ideológica y simbólica ha influido enormemente tanto en la percepción que tiene la población del período franquista –la dictadura se afanó en fabricar una visión política de sí misma basada en la tergiversación histórica– como en cuestiones relacionadas con los comportamientos y la madurez democrática en el presente. En este trabajo afrontamos un análisis de las motivaciones de la persistencia de lo que damos en llamar "una herencia incómoda" y proponemos diversos mecanismos que pueden ayudar a construir y trasmitir una historia crítica de la memoria social del franquismo. Un camino que planteamos como una posibilidad para desmontar, gradualmente, en el ámbito social las disfunciones establecidas por el franquismo y, a la vez, difundir entre la población un conocimiento riguroso de la significación del franquismo y su herencia. De este modo, pues, el máximo objetivo de esta investigación es demostrar que no es preciso ejercer una historización crítica de la memoria social del franquismo si se quiere conseguir establecer una memoria democrática sólida. Es decir, se trata de evidenciar que serán los conocimientos empíricos y analíticos aportados por la investigación histórica y, también, por otras técnicas de trasmisión de la historia, la memoria y el patrimonio los que permitirán dejar atrás las desviaciones creadas por la propia dictadura. Así pues, este trabajo pone énfasis en demostrar la relevancia que pueden tener, en esta labor de desmontaje de la memoria social del franquismo, el análisis histórico enfocado hacia la cuestión de los comportamientos colectivos, las técnicas de patrimonialización, algunas prácticas artísticas y las políticas públicas específicas de memoria. Esta "herencia incómoda" se analiza, por tanto, combinando la reflexión teórica, la investigación histórica y la descripción de algunos ejemplos que son útiles para sostener nuestra perspectiva.