[ca] La sostenibilitat, entesa com a equilibri entre desenvolupament econòmic, equitat social i conservació ambiental, es reflecteix a l'Agenda 2030 i als seus 17 Objectius de Desenvolupament Sostenible (ODS). L'Educació per al Desenvolupament Sostenible (EDS), promoguda per la UNESCO, cerca capacitar les persones per prendre decisions responsables, fomentant el respecte pel medi ambient i la diversitat. En aquest marc, l'Educació Ambiental per a la Sostenibilitat (EAS) proposa un canvi cultural mitjançant eines que harmonitzen el creixement econòmic, la inclusió social i la protecció ambiental. Aquest enfocament holístic integra dimensions ecològiques, socials i econòmiques i promou l'aprenentatge experiencial i la col·laboració comunitària. La integració de la sostenibilitat al sistema educatiu, a més, té un paper fonamental en la consecució dels Objectius de Desenvolupament Sostenible. En el sistema escolar italià, en particular, la Llei núm. 92/2019 regula els temes relacionats amb l'Educació Ambiental per a la Sostenibilitat, juntament amb els relatius a la Constitució, el Dret i la Solidaritat i la Ciutadania Digital, assignant-los a l'ensenyament de l'assignatura Educació Cívica. Tot i això, encara que l'assignatura d'Educació Cívica inclou continguts relacionats amb els Objectius de Desenvolupament Sostenible (ODS), la seva posada en pràctica planteja importants dificultats. De fet, en general, la formació del professorat i els recursos de què disposa solen ser inadequats per abordar eficaçment aquest tema, i les dificultats s'amplifiquen encara més a les regions on les qüestions socioeconòmiques, mediambientals i culturals fan que l'aplicació siga encara més complexa. La investigació d'aquesta tesi es va realitzar a l'Istituto Comprensivo Mazzarino, Sicília, un entorn rural amb alta vulnerabilitat socioeconòmica. Es va implementar un model d'Ecoescoles amb accions participatives com la formació d'un Eco-Comitè, diagnòstic ambiental, activitats de reciclatge i estalvi energètic i esdeveniments comunitaris. Pel que fa a la metodologia de la recerca, l'estudi combina mètodes qualitatius i quantitatius, incloent-hi un qüestionari pre-test i un de post-test elaborats ad hoc, un Projecte Formatiu realitzat al centre educatiu i un Grup Focal amb representants d'equips directius de centres educatius sicilians respecte a l'impacte de la matèria dEducació Cívica. El qüestionari pre-test s'utilitza per mesurar el coneixement, les competències i les accions dels i les participants (alumnat de primària i de secundària, professorat i famílies del centre) al voltant de les Bones Pràctiques Ambientals. El Projecte Formatiu comprèn un grup d'accions vinculades al model d'Escoescoles que s'analitzen respecte a les Bones Pràctiques Ambientals, amb el qüestionari post-test. Aquest disseny no només permet mesurar els resultats, sinó també capturar les experiències i els aprenentatges de les persones participants, oferint una visió integral del procés i el seu potencial transformador. L'anàlisi estadística dels resultats del qüestionari pre-test va mostrar un coneixement limitat sobre sostenibilitat, especialment entre l'alumnat i les famílies. Després de la implementació del Projecte, els resultats del qüestionari post-test van reflectir millores significatives en el coneixement i les actituds envers les pràctiques sostenibles. A més a més, es van observar canvis positius en el compromís de les famílies amb activitats sostenibles. El professorat va desenvolupar competències per integrar l'Educació Ambiental per a la Sostenibilitat al seu ensenyament, i la comunitat escolar va mostrar més cohesió i disposició per treballar en equip cap a objectius comuns. El Grup Focal va evidenciar la falta de formació del professorat en l'àmbit de l'EAS. El projecte desenvolupat a l'Istituto Comprensivo Mazzarino mostra que l'Educació Ambiental per a la Sostenibilitat no només contribueix al desenvolupament personal de l'alumnat, sinó que també enforteix la cohesió social i prepara les noves generacions per enfrontar els reptes ambientals del futur. Integrar enfocaments com les Bones Pràctiques Ambientals, l'educació a l'aire lliure i la planificació participativa no sols enriqueix l'aprenentatge, sinó que també empodera les comunitats per enfrontar els desafiaments globals. En connectar l'alumnat amb el seu entorn i promoure la col·laboració entre tots els actors, aquestes estratègies enforteixen l'aprenentatge i la cohesió social. No obstant això, l'estudi també assenyala desafiaments, com la necessitat de més suport institucional per replicar el model en altres contextos i garantir-ne la sostenibilitat a llarg termini.

[en] Sustainability, understood as a balance between economic development, social equity, and environmental conservation, is reflected in the 2030 Agenda and its 17 Sustainable Development Goals (SDGs). UNESCO's Education for Sustainable Development (ESD) seeks to empower people to make responsible decisions and foster respect for the environment and diversity. In this framework, Environmental Education for Sustainability (ESS) proposes a cultural change through tools that harmonize economic growth, social inclusion, and environmental protection. This holistic approach integrates ecological, social, and economic dimensions, promoting experiential learning and community collaboration. The integration of sustainability in the education system, moreover, plays a fundamental role in the achievement of the Sustainable Development Goals. In the Italian school system, in particular, Law No. 92/2019 regulates the topics related to Environmental Education for Sustainability, together with those related to the Constitution, Law and Solidarity, and Digital Citizenship, assigning them to the teaching of the subject of Civic Education. However, although the Civic Education subject includes content related to the Sustainable Development Goals (SDGs), its implementation poses significant challenges. Indeed, in general, teacher training and resources are often inadequate to address this topic effectively, and the difficulties are further amplified in regions where socioeconomic, environmental, and cultural issues make implementation even more complex. The research of this thesis was carried out in Istituto Comprensivo Mazzarino, Sicily, a rural environment with high socio-economic vulnerability. An Eco-Schools model was implemented with participatory actions such as forming an Eco-Committee, environmental diagnosis, recycling, energy-saving activities, and community events. The research methodology combines qualitative and quantitative methods, including a pre-test and a post-test questionnaire developed ad hoc, a Training Project carried out in the school, and a Focus Group with representatives of Sicilian school management teams regarding the impact of the Civic Education subject. The pre-test questionnaire measures the knowledge, skills, and actions of the participants (primary and secondary school pupils, teachers, and school families) on Good Housekeeping Practices. The Training Project comprises a group of actions linked to the Eco-Schools model analyzed concerning Good Housekeeping Practices with the post-test questionnaire. This design allows us to measure the results and capture the experiences and learning of the participants, offering a comprehensive view of the process and its transformative potential. Statistical analysis of the pre-test questionnaire results showed limited knowledge about sustainability, especially among students and families. After the implementation of the project, the results of the post-test questionnaire showed significant improvements in knowledge and attitudes towards sustainable practices. In addition, positive changes were observed in families' commitment to sustainable activities. Teachers developed competencies to integrate Environmental Education for Sustainability into their teaching, and the school community showed greater cohesion and willingness to work as a team towards common goals. The Focus Group highlighted the lack of teacher training in the field of EAS. The project developed at Istituto Comprensivo Mazzarino shows that Environmental Education for Sustainability not only contributes to the personal development of students but also strengthens social cohesion and prepares new generations to face future environmental challenges. Integrating approaches such as Good Housekeeping, outdoor education, and participatory planning enriches learning and empowers communities to address global challenges. These strategies strengthen learning and social cohesion by connecting learners to their environment and promoting collaboration among all actors. However, the study also points to challenges, such as greater institutional support to replicate the model in other contexts and ensure its long-term sustainability.