[ca] Objectiu: El treball de recerca resumit en aquest article, pretén demostrar com i de forma generalitzada, el paper de l'espai públic (zones verdes i vialitat) en els recents projectes d'extensió residencial a Espanya es limita a tres qüestions: a la seva mateixa presència, per quantitat i nivell d'urbanització; a una teòrica funció estructuradora, associada a la jerarquia dels espais; i a la delimitació de nous dominis (espais comunitaris) entre el públic i el privat. Metodologia: Per a això, s'ha realitzat una anàlisi comparativa d'una sèrie de casos d'extensió residencial, realitzats entre 1980 i 2010. A través d'una mirada des dels ritmes (seqüències d'imatges) i les distàncies (dimensionat) que defineixen els espais públics i els seus relacions amb els espais comunitaris i privats (plantes baixes de les edificacions), es pretén mostrar com l'espai públic de les extensions residencials realitzades a Espanya en els últims 40 anys repeteix distàncies, que resulten crítiques, tant en la relació amb la ciutat existent com a l'interior del propi teixit urbà que configuren. Conclusions: La manca de contigüitat entre els nous teixits residencials, així com la limitació de diversitat i promiscuïtat dels seus usos, provoquen en ells una manca d'urbanitat i de mixtura en relació amb les activitats. El resultat són espais residencials fragmentats on el material urbà es va disgregant, perdent cohesió i força urbanitzadora. Espais amb un alt cost de manteniment i escassa capacitat de generar activitat urbana, de manera que resulten poc eficients i en conseqüència insostenibles. Originalitat: Aquest treball se centra en aspectes que no són estrictament tècnics, sinó en aquells que són importants per a la urbanitat, com les distàncies entre els elements, la contigüitat o la diversitat i mixtura d'activitats.

[es] Objetivo: El trabajo de investigación, que este artículo resume, pretende demostrar cómo y de forma generalizada, el papel del espacio público (zonas verdes y vialidad) en los recientes proyectos de extensión residencial en España se limita a tres cuestiones: a su misma presencia, por cantidad y nivel de urbanización; a una teórica función estructuradora, asociada a la jerarquía de los espacios; y a la delimitación de nuevos dominios (espacios comunitarios) entre lo público y lo privado. Metodología: Para ello, se ha realizado un análisis comparativo de una serie de casos de extensión residencial, realizados entre 1980 y 2010. A través de una mirada desde los ritmos (secuencias de imágenes) y las distancias (dimensionado) que definen los espacios públicos y sus relaciones con los espacios comunitarios y privados (plantas bajas de las edificaciones), se pretende mostrar cómo el espacio público de las extensiones residenciales realizadas en España en los últimos 40 años repite distancias, que resultan críticas, tanto en la relación con la ciudad existente como en el interior del propio tejido urbano que configuran. Conclusiones: La falta de contigüidad entre los nuevos tejidos residenciales, así como la limitación de diversidad y promiscuidad de sus usos, provocan en ellos una falta de urbanidad y de mixtura en relación con las actividades. El resultado son espacios residenciales fragmentados donde el material urbano se va disgregando, perdiendo cohesión y fuerza urbanizadora. Espacios con un alto coste de mantenimiento y escasa capacidad de generar actividad urbana, por lo que resultan poco eficientes y consecuentemente insostenibles. Originalidad: Este trabajo se centra en aspectos que no son estrictamente técnicos, sino en aquellos que son importantes para la urbanidad, como las distancias entre los elementos, la contigüidad o la diversidad y mixtura de actividades.