[ca] La proposta metafísica de José Gómez Caffarena no s'entén sense l'intent de J. Maréchal de coordinar en un mateix discurs l'especulació metafísica tomista i l'esperit de la crítica kantiana a través de l'explicitació dels temes clàssics de la metafísica de l'Aquinat a la llum de les convergències que, al seu parer, aquesta manté amb l'obra de Kant. El treball d'investigació que es presenta té per objectiu calibrar fins a quin punt l'obra especulativa de Caffarena suposa una continuació articulada des de l'esquema bàsic de tal 'tomisme transcendental'. La tesi que es defensa és que la seva proposta, de tonalitats marcadament més kantianes que la d'altres pensadors transcendentals, suposa no només un pas legítim, i potser més coherent amb el transcendentalisme kantià, sinó també una pedra de toc crítica per a l'abast últim de tota metafísica transcendental. El fet de remuntar la raó metafísica a l'àmbit antropològic fa que el fenomenisme epistemològic, el discurs asimptòtic sobre l'Absolut i la reducció formal de la seva nota 'personal' ('Déu') hagin de ser, estrictament, la darrera paraula d'aquesta metafísica. Davant d'això respon Caffarena amb una assumpció racional-vitalista del 'sentit de la vida' per dotar de vigència i veritat les afirmacions realitzades. Un 'haver de ser' que omple de contingut l'estructura conceptual erigida fent del primat de la raó pràctica i el seu interès l'eix vertebrador de la seva proposta metafísica. L'anàlisi pren com a principal punt de referència les tres obres metafísiques de l'autor (Metafísica Fundamental, Metafísica Trascendental, Metafísica Religiosa) i el seu últim gran treball, El Enigma y el Misterio, que en la investigació és tinguda com una revisió de la trilogia anterior. Atenent al seu contingut, es corrobora la darrera modèstia crítica en la qual queda la reflexió metafísica de Caffarena, amb la consegüent obertura a una raó més apofàtica que propositiva pel que fa a la 'darrera qüestió' metafísica. Donat que la desigual relació entre l'àmbit del teòric i el primat del pràctic, lluny d'equilibrar-se és cada vegada més notòria, distanciant-se així de la intenció de l'obra de Maréchal, en la investigació s'assumeix com a darrera conclusió que l'obra de Caffarena llega, precisament en tant que límit de la pretensió de dur a terme una metafísica transcendental, la necessitat de repensar el mètode de la Metafísica.

[en] It is not possible to understand José Gómez Caffarena's metaphysical proposal without J. Maréchal's attempt to coordinate, in the same discourse, the thomistic metaphysical speculation and Kantian criticism's spirit, by means of making explicit Aquinas' classic metaphysical themes in view of the convergences that, according to him, it keeps with Kant's work. The research work here presented seeks to evaluate to what extent Caffarena's speculative work represents a continuation of the basic scheme of such 'transcendental thomism'. The defended thesis is that his proposal, which evidences features more markedly Kantian than other transcendental thinkers, is not only a legitimate step, and perhaps even more consistent with Kantian transcendentalism, but also a critical touchstone of any transcendental metaphysics. The fact that metaphysical reason goes back to the anthropological scope determines that the epistemological phenomenalism, the asymptotic discourse about the Absolute and the formal reduction of his 'personal' attributes ( 'God') must be, strictly speaking, the last word of this metaphysics. In response to this, Caffarena adopts a rational-vitalistic approach to the 'meaning of life' in order to provide his assertions with validity and truth. A 'must be' that supplies the erected conceptual structure with content, turning the primacy of practical reason and its importance into the cornerstone of his metaphysics. The analysis takes as its main reference points our author's three metaphysical works (Metafísica Fundamental, Metafísica Trascendental, Metafísica Religiosa) and his last major work, El Enigma y el Misterio, which in this research is considered as a revision of the previous trilogy. Taking its content into account, it is possible to confirm that Caffarena's metaphysical reflection remains in a critical modesty, which entails the beginning of a more apophatic than propositive consideration about the 'last question' in metaphysics. Bearing in mind that the uneven relationship between the scope of the theoretical reason and the primacy of the practical one, far from reaching a balance, becomes more noticeable, thus moving away from Maréchal's work intentions, it is assumed as the ultimate conclusion of the investigation that Caffarena's proposal leaves, precisely because it sets a limit to the aim of developing a transcendental metaphysics, the need to rethink Metaphysics' method.