[ca] L'agost del 2019, Francisco Careri va visitar Ciudad Juárez –una població al nord de Mèxic, confrontant a El Paso (Tx.)– per impartir el taller "El caminar com a pràctica estètica" i mapejar psicogeogràficament l'espai urbà d'aquesta localitat. Ciudad Juárez és frontera amb els Estats Units, és industrial i americanitzada, amb un urbanisme horitzontal dissenyat per a automòbils que la fa de difícil lectura. No obstant això, el que al principi pogués plantejar-se com un problema arquitectònic tradicional –llocs indeterminats, ignorats o buits— per a Careri implicava la possibilitat de posar en pràctica un enfocament participatiu de l'urb, de dirigir el taller cap a una transformació espacial i simbòlica que respongués a les necessitats i desitjos de les seves comunitats, de qui habitaven aquests espais. Durant l'últim quart de segle, aquest reconegut arquitecte –i el seu Laboratori d'Art Urbà Stalker/Observatori Nòmada (1995)– ha fet servir dos instruments creatius diferents per relacionar-se amb l'espai públic més enllà dels estudis d'arquitectura i urbanisme convencionals: caminar i aturar-se. Així, adreçats a les successives caminades van permetre llegir la ciutat de forma participativa, habitar-la en certs moments, per projectar simbòlicament les diferents construccions. En proposar-los com a mode de cerca, s'estimulen capacitats creatives i col·lectives que transformen allò que es transita: cada jornada va suposar prendre lúdicament la ciutat, juxtaposar dimensions narratives, sumar relats i vivències dels subjectes que la viuen i comparteixen, per passar a considerar-la com un espai relacional dintercanvi, complex i multidimensional. En acabar l'experiència, Careri va concedir una entrevista que va servir d'eina per configurar aquest text, per transcendir el mer registre de vivències i anar delimitant possibles respostes a la pregunta què és fer ciutat? Exposar, en darrer terme, un territori que és, simultàniament, arquitectònic i polític, informe i plural, artificial i públic, conflictiu i compartit, emancipat i apropiat, etc. D'aquesta manera, més enllà de testificar simplement la trobada amb Ciudad Juárez, tant el taller com les seves reflexions, van obrir la possibilitat de cartografiar-ne l'anatomia i dimensionar-ne la materialitat, d'entendre els diferents sistemes de poder a l'urb –al mateix temps que les seves resistències—, de visibilitzar les seves violències i de recuperar la convivència a través de l'activació de la ciutadania. Gràcies a aquesta pràctica fenomenològica van sorgir noves lectures i experiències de l'entorn esmentat en considerar l'espai des de perspectives emocionals que el van dotar de significacions estètiques. Així, el text aporta mètodes per a una anàlisi espacial molt concreta de la ciutat, una alimentada per la clau narrativa que –fora de l'oficialitat– la construeix estèticament en recórrer-la.

[es] En agosto de 2019, Francisco Careri visitó Ciudad Juárez –una población al norte de México, colindante a El Paso (Tx.)– para impartir el taller "El caminar como práctica estética" y mapear psicogeográficamente el espacio urbano de esta localidad. Ciudad Juárez es frontera con Estados Unidos, es industrial y americanizada, con un urbanismo horizontal diseñado para automóviles que la hace de difícil lectura. Sin embargo, lo que en un principio pudiera plantearse como un problema arquitectónico tradicional –lugares indeterminados, ignorados o vacíos— para Careri implicaba la posibilidad de poner en práctica un enfoque participativo de la urbe, de dirigir el taller hacia una transformación espacial y simbólica que respondiera a las necesidades y deseos de sus comunidades, de quienes habitaban dichos espacios. Durante el último cuarto de siglo, este reconocido arquitecto –y su Laboratorio de Arte Urbano Stalker/Observatorio Nómada (1995)— ha empleado dos instrumentos creativos diferentes para relacionarse con el espacio público más allá de los estudios de arquitectura y urbanismo convencionales: el caminar y el detenerse.&nbsp;Así, dirigidos a las sucesivas caminatas permitieron leer la ciudad de forma participativa, habitarla en ciertos momentos, para proyectar simbólicamente sus diferentes construcciones. Al proponerlos como modo de búsqueda, se estimulan capacidades creativas y colectivas que transforman aquello que se transita: cada jornada supuso tomar lúdicamente la ciudad, yuxtaponer dimensiones narrativas, sumar relatos y vivencias de los sujetos que la viven y comparten, para pasar a considerarla como un espacio relacional de intercambio, complejo y multidimensional. Al finalizar la experiencia, Careri concedió una entrevista que sirvió de herramienta para configurar el presente texto, para trascender el mero registro de vivencias e ir delimitando respuestas posibles a la pregunta ¿qué es hacer ciudad? Exponer, en última instancia, un territorio que es, simultáneamente, arquitectónico y político, informe y plural, artificial y público, conflictivo y compartido, emancipado y apropiado, etc. De este modo, más allá de atestiguar simplemente el encuentro con Ciudad Juárez, tanto el taller como sus reflexiones, abrieron la posibilidad de cartografiar su anatomía y dimensionar su materialidad, de entender los diferentes sistemas de poder en la urbe –al mismo tiempo que sus resistencias—, de visibilizar sus violencias y de recuperar la convivencia a través de la activación de su ciudadanía. Gracias a esta práctica fenomenológica surgieron nuevas lecturas y experiencias de dicho entorno al considerar el espacio desde perspectivas emocionales que lo dotaron de significaciones estéticas. Así, el texto, aporta métodos para un análisis espacial muy concreto de la ciudad, uno alimentado por la clave narrativa que –fuera de la oficialidad— la construye estéticamente al recorrerla.