[ca] A partir de les idees centrals que en la història de l'art el temps es comporta en formes anacròniques i/o intempestives, que, per tant, els anomenats textos clàssics conformen un substrat present en la contemporaneïtat, que allò contemporani implica una mirada externa al temps propi i que tota posada en escena d'un text-font és un acte de reescriptura escènica, analitza diverses formes en què aquest procés de posada en escena de textos clàssics contribueix a la configuració de la contemporaneïtat teatral, a través de l'anàlisi d'estratègies d'abordatge, pressupostos teòrics i recursos i troballes estètiques de diferents creadors escènics. Per això, pren com a corpus les posades en escena shakespeareanes de tres directors europeus contemporanis realitzades entre 1990 i 2010: Ein Sommernachtstraum (2006), Othello (2010) i Hamlet (2008), de Thomas Ostermeier amb la Schaubühne am Lehniner Platz; Julius Caesar (1990), Needcompany's Macbeth (1996) i Needcompany's King Lear (2000), de Jan Lauwers amb la Needcompany, i Amleto. La veemente esteriorità della morte di un mollusco (1992) i Giulio Cesare (1997), de Romeo Castellucci amb la Socìetas Raffaello Sanzio, que són estudiades a través de la mirada crítica de diversos corrents i instruments, entre els quals sobresurt l'obra de tres pensadors: Slavoj ?i?ek, Giorgio Agamben i Georges Didi-Huberman. Destaca les diferències d'abordatge entre els tres directors: un acostament més aferrat al text-font, com si hagués estat escrit en el present, en el cas d'Ostermeier; la comprensió dels textos clàssics com una mena de plataforma d'aprenentatge, a Lauwers, i la dissolució del text en un acte d'iconoclàsia per escriure noves mitologies contemporànies, a Castellucci. Però també aborda els seus punts de contacte: principalment, la comprensió de la reescriptura escènica com una tasca política que qüestiona l'status quo, i l'ús de recursos escènics comuns, com la revisió de categories com la ficció i la representació, la preponderància al ús del cos com a mitjà expressiu i la construcció d'un llenguatge interdisciplinari personal. A partir d'aquestes troballes, reafirma que aquests tres directors fan un ús conscient de la reescriptura escènica de textos clàssics com a forma de construcció d'un llenguatge teatral contemporani.

[en] Starting from the central ideas that in the history of art time behaves in anachronistic and/or untimely ways, therefore, that the so-called classical texts form a substratum present in contemporaneity, that the contemporary implies an external look at one's own time and that any staging of a source-text is an act of scenic rewriting, it analyzes various ways in which this process of staging classical texts contributes to the configuration of theatrical contemporaneity, through the analysis of approach strategies, theoretical assumptions and aesthetic resources and findings of different scenic creators. To do so, it takes as its corpus the Shakespearean productions of three contemporary European directors made between 1990 and 2010: Ein Sommernachtstraum (2006), Othello (2010) and Hamlet (2008), by Thomas Ostermeier with the Schaubühne am Lehniner Platz; Julius Caesar (1990), Needcompany's Macbeth (1996) and Needcompany's King Lear (2000), by Jan Lauwers with the Needcompany, and Amleto. La veemente esteriorità della morte di un mollusco (1992) and Giulio Cesare (1997), by Romeo Castellucci with the Socìetas Raffaello Sanzio, which are studied through the critical eye of various currents and instruments, among which the work of three thinkers stands out: Slavoj ?i?ek, Giorgio Agamben and Georges Didi-Huberman. It highlights the differences in approach between the three directors: a closer rapprochement to the source-text, as if it had been written in the present, in the case of Ostermeier; the understanding of classical texts as a kind of learning platform, in Lauwers, and the dissolution of the text in an act of iconoclasm in order to write new contemporary mythologies, in Castellucci. But it also addresses their points of contact: mainly, the understanding of scenic rewriting as a political task that questions the status quo, and the use of common scenic resources, such as the revision of categories such as fiction and representation, the preponderance in the use of the body as an expressive medium and the construction of a personal interdisciplinary language. Based on these findings, it confirms that these three directors make conscious use of the scenic rewriting of classical texts as a way of shaping a contemporary theatrical language.