[ca] En el marc dels canvis històrics esdevinguts a Costa Rica, he pres la perspectiva d'estudi sobre la desigualtat social i la desigualtat educativa com a part de les principals amenaces a la cohesió social i al respecte social. Per mitjà d'un estudi discursiu, específicament sota la categoria de discurs social, he abordat la reconstrucció de la desigualtat social i també la desigualtat educativa costa-riquenya a partir de l'any 2006 i fins al 2020, moment de finalització de la investigació. La pregunta que articula la tesi és: ¿com s'ha construït el discurs social a Costa Rica sobre la desigualtat social i l'educació pública des de les narratives de l'elit de govern, l'oposició parlamentària, i els sindicats, sota els períodes de govern de el Partit Liberación Nacional (PLN: 2006-2014) i el Partit Acción Ciudadana (PAC: 2014-2022)? He estudiat el govern, l'oposició i els sindicats com a grups narratius, els quals tenen especificitats en la forma de valorar i produir una lectura del que passa al país, sobretot, pel que fa a la desigualtat social i l'educació pública. He fet una anàlisi qualitativa de cadascun tot creant categories que capten els principals punts d'acord sobre la desigualtat social ieducativa durant quatre períodes de govern que han dirigit el país en aquest interval de temps. Les categories centrals de l'anàlisi han estat la redistribució i el reconeixement (Fraser, 2006). Per a cada període he pres una política econòmica i una política educativa com a principal eix de reconstrucció i anàlisi. Alhora, he analitzat de quina manera cada grup narragiu elabora una narració, planteja arguments i defensa els seus interessos. He arribat a les següents conclusions sobre el discurs social amb què les elits del país han interpretat la desigualtat social a Costa Rica. En primer lloc, l'elit de govern ha variat la seva narració des d'una "elit visionària" cap a una lògica de "elit inclusiva", tot seguint la via ded progressisme multicultural que es troba més a prop del liberalisme i del neoliberalisme. En segon lloc, aquesta variació ha provocat problemes de desplaçament (Fraser, 2006), perquè ha situat la injustícia i la desigualtat en el pla merament identitari, i ha deixat de banda l'estructura socioeconòmica que remarquen les reflexions crítiques sobre el capitalisme. En tercer lloc, des de 2006 l'oposició parlamentària s'ha anat fragmentant fins a deixar veure una nova faceta molt més conservadora / religiosa que ha creat un front contrari a aquest progressisme. Això ha impregnat el discurs social de reïficació (Fraser, 2006) en la mesura que s'han estès discursos amb lògiques cap a dins que no connecten amb altres grups. En quart lloc, el grup narratiu sindical també ha desembocat en la reïficació. Malgrat la seva força històrica, ara es pateix una forta deslegitimació, acompanyada de saturació i demandes professionals (sobretot les i els treballadors de sector docència, principalment a primària i secundària), la qual cosa els exposa a una greu culpabilització social i victimització a causa de la mateixa desigualtat social.

[en] Historical changes that are taking place in Costa Rica. From a perspective on social inequality and educational inequality this study takes the stand point of threats to social cohesion and social respect. Using discursive studies, specifically under the category of social discourse, the reconstruction of social inequality and also Costa Rican educational inequality is addressed from 2006 to 2020, when the research ends. The question that articulates the thesis is: How has the social discourse in Costa Rica on social inequality and public education been constructed from the narratives of the governing elite, the parliamentary opposition, and the unions, under the periods of government of the Liberación Nacional party (PLN: 2006-2014) y Acción Ciudadana party (PAC: 2014-2022)? From this category -social discourse- narrative groups are established. Groups that have specificities in their way of evaluating and producing their own perspective of what happens in the country according to their connection with social inequality and the situation with public education. The three selected narrative groups are: the government elite, the parliamentary opposition, and the unions. Each narrative group is studied over time, through a qualitative methodology, where categories have been created to capture what is articulated according to social inequality and educational inequality (for each period of government, which are four). The central categories of this phase are: Redistribution and Recognition (Fraser, 2006). For each period, two central government policies were adopted (one for economic policy and other for educational policy), which would guide the discussion and have an axis from which generate the reconstruction and analysis process. And, parallel to that, another categorial scheme related to social discourse, which are: narration, arguments and interests. Among the most outstanding conclusions is that, in the first place, the social discourse of social inequality in Costa Rica is that according with government elite, the narrative is changing from a "visionary elite" to a logic of "inclusive elite". Taking a path of multicultural progressivism which is closer to liberalism and also to liberalism. Second, it seems that it is decanting in displacement problems (Fraser, 2006), this is: to locate the problem of injustice and inequality on the purely identity plane, and not addressing the problem of the socio-economic structure typical of critical reflections on the capitalism. Third, the parliamentary opposition in the almost 15 years of study -since 2006-, has been fragmenting until it shows a new, much more conservative/religious facet that has created a front contrary to progressivism, which has generated reification problems (Fraser, 2006) that is, inward logic that does not connect with other groups. And lastly, also with a union group -mainly public workers- that, despite their historical strength, are now besieged by problems of delegitimization, saturation and professional demands (especially teaching workers, mainly in primary and secondary). And, also social blaming of workers and victimization due to the same social inequality.