[ca] La traducció de la Divina comèdia de Josep Maria de Sagarra (publicada parcialment a La Veu de Catalunya entre 1935 i 1936, i sencera en edició de bibliòfil entre 1947 i 1951) es considera una fita en la història de la literatura catalana perquè Sagarra és l'únic traductor, després del medieval Andreu Febrer, capaç de produir una traducció completa i de qualitat, bastida segons les exigències literàries de l'època, de l'obra cabdal de Dante Alighieri. Des del punt de vista traductològic, aquest text és interessant, d'una banda, perquè s'han conservat dues versions dels primers vint-i-vuit cants del poema, en les quals el traductor no segueix els mateixos criteris; i, d'altra banda, perquè Sagarra valora i justifica certes solucions seves a les postil·les que acompanyen cada cant. Aquesta recerca ajuda a tenir una visió més completa de la traducció i del seu funcionament en la cultura receptora, així com una comprensió més profunda de l'escriptor-traductor, perquè la situa exactament en el context històric en què va ser publicada i n'estudia les característiques textuals. Des del punt de vista contextual, en aquest treball es descriu en termes generals la carrera literària de Josep Maria de Sagarra com a traductor i s'estudien les traduccions de la Divina comèdia anteriors a la sagarriana (d'Antoni Bulbena, Antoni d'Espona, Narcís Verdaguer i Callís i Llorenç de Balanzó). A més, se situa d'una manera exacta la publicació de la traducció, descrivint la relació entre el traductor i els agents culturals —especialment la relació amb el mecenes Francesc Cambó, i la correcció que va fer-ne Joan Baptista Solervicens— i resseguint la recepció que va tenir a l'època, ja sigui en forma d'article periodístic, lectura en veu alta, presentació pública o distribució de l'edició. Des del punt de vista textual, s'identifiquen les fonts —edicions del text, comentaris i traduccions— de les quals parteix Sagarra i es recullen les valoracions que fa, ja sigui del text original com de la seva traducció. Finalment, a partir de la comparació de les dues versions que es conserven, es fa un estudi de la versificació i del grau de seguiment de la normativa fabriana, i, comparant la traducció amb el text original, se'n donen les característiques principals a partir de les solucions més recurrents en el text.

[es] La traducción de la Divina comedia de Josep Maria de Sagarra (publicada parcialmente en La Veu de Catalunya entre 1935 y 1936, e íntegramente en edición de bibliófilo entre 1947 y 1951) se considera un hito en la historia de la literatura catalana porque Sagarra es el único traductor, después del medieval Andreu Febrer, capaz de producir una traducción completa y de calidad, construida según las exigencias literarias de la época, de la obra principal de Dante Alighieri. Desde el punto de vista traductológico, este texto es interesante, por un lado, porque se han conservado dos versiones de los primeros veintiocho cantos del poema, en las que el traductor no sigue los mismos criterios; y, por otra parte, porque Sagarra valora y justifica ciertas soluciones de su texto en las postilas que acompañan cada canto. Esta investigación ayuda a tener una visión más completa de la traducción y de su funcionamiento en la cultura receptora, así como una comprensión más profunda del escritor-traductor, porque la sitúa exactamente en el contexto histórico en el que fue publicada y estudia sus características textuales. Desde el punto de vista contextual, en este trabajo se describe en términos generales la carrera literaria de Josep Maria de Sagarra como traductor y se estudian las traducciones de la Divina comedia anteriores a la suya (de Antoni Bulbena, Antoni d'Espona, Narcís Verdaguer i Callís y Llorenç de Balanzó). Además, se sitúa de una forma exacta la publicación de la traducción, describiendo la relación entre el traductor y los agentes culturales —especialmente la relación con el mecenas Francesc Cambó, y la corrección que le hizo Joan Baptista Solervicens— y recorriendo la recepción que tuvo en la época, ya sea en forma de artículo periodístico, lectura en voz alta, presentación pública o distribución de la edición. Desde el punto de vista textual, se identifican las fuentes —ediciones del texto, comentarios y traducciones— de las que parte Sagarra y se recogen sus valoraciones sobre texto original y sobre su traducción. Finalmente, a partir de la comparación de las dos versiones que se conservan, se hace un estudio de la versificación y del grado de seguimiento de la normativa fabriana, y, comparando la traducción con el texto original, se dan las características principales a partir de las soluciones más recurrentes en el texto.