[ca] Actualmente, el món s'enfronta a crisis interrelacionades de caràcter mediambiental, social i polític. En el centre d'aquests desafiaments domina una manera de ser que ha consagrat la ideologia del creixement, fomentant una elit global i permetent institucions autoritàries i antidemocràtiques. Aquestes forces amenacen amb esborrar les diverses perspectives epistèmiques i ontològiques del món. Les comunitats indígenes i marginades, especialment, s'han enfrontat a múltiples formes de desplaçament: geogràfic, cultural i temporal. Cada vegada és més urgent comprendre com aquestes comunitats resisteixen a les estructures hegemòniques, ja que les seves diverses maneres de ser i conèixer són fonamentals per a abordar les crisis a les quals ens enfrontem. Encara que la literatura acadèmica ha reconegut la importància de preservar aquestes maneres de ser, s'ha prestat menys atenció als llocs autèntics i quotidians on resideix aquest coneixement ocult. A causa d'aquestes circumstàncies, aquesta tesi explora com els mongols de l'interior es resisteixen a les formes entrecreuades de poder, posant especial atenció en el poder estatal ; així com examinant la colonialitat endurable que soscava les relacions ontològiques i epistemològiques mongoles. Per a analitzar aquestes dinàmiques, s'empra tant teories decoloniales com de decreixement. En concret, identifica i examina els pilars clau de l'estil de vida i la cosmovisió de Mongòlia Interior sota pressions sistèmiques. Els capítols empírics il·lustren les formes quotidianes de resistència mitjançant les quals els mongols mantenen la seva autonomia i afirmen la seva capacitat d'acció. Aquestes conclusions es basen en un estudi etnogràfic de 10 mesos de durada en Ujimchin Oriental, Mongòlia Interior (la Xina), complementat amb les percepcions de set anys de compromís continu en relació amb el lloc dels fets. La tesi comença situant aquests actes quotidians de resistència en un context històric, examinant la relació entre Mongòlia Interior i la Xina per a comprendre la dialèctica de la historicitat i la resistència. A continuació, aprofundeix en les tradicions orals, com la poesia i el cant (capítol IV) i la narració d'històries a través de jocs tradicionals (capítol V), com a pilars de la resistència. En aquests costums està camuflat un coneixement ocult que revela les realitats viscudes pels mongols, proposant contra-arguments als relats de construcció nacional que han estat imposats per l'Estat xinès. A continuació, l'atenció se centra en els espais materials i físics de resistència, amb una anàlisi de la iurta com a lloc de funcionalitat i continuïtat cultural (Capítol VI). Malgrat els esforços de l'Estat per deslegitimar o desplaçar aquests espais, la vida en iurtes continua sent important, encara que amb formes noves i canviants. A continuació s'exploren les dimensions metafísiques de la resistència, centrant-se especialment en l'ofrena Ovoo, un ritual que encarna aspectes clau de l'ontologia relacional mongola (Capítol VII). Aquest ritual situa el món més-que-humà per mitjà de la sanctificació de llocs específics, desafiant directament la ideologia productivista que redueix les prades a un lloc de mera extracció i producció. A través de les relacions espirituals amb les deïtats de la terra i els avantpassats, els mongols afirmen una visió del món que contraresta les narratives i polítiques estatals homogeneïtzadores. Aquestes dimensions espirituals enriqueixen i aprofundeixen altres formes de resistència quotidiana. Donats els riscos i la impracticabilitat de la resistència oberta a Mongòlia Interior, les formes quotidianes de resistència adquireixen major importància. Aquests actes subtils garanteixen la persistència dels modes de vida, la producció de coneixements i la transmissió cultural mongols en condicions d'opressió. En localitzar els guions ocults de la vida quotidiana, aquesta recerca contribueix a la importància d'ampliar la comprensió analítica de la resistència, ja que dona veu a les persones més oprimides.

[en] The world is currently grappling with intersecting crises-environmental, social, and political. At the heart of these challenges lies a dominant way of being that has enshrined the growth ideology, fostering a global elite and enabling authoritative, anti-democratic institutions. These forces threaten to erase the world's diverse epistemic and ontological perspectives. Indigenous and marginalized communities, in particular, have faced multiple forms of displacement-geographical, cultural, and temporal. Understanding how these communities resist hegemonic structures is increasingly urgent, as their diverse ways of being and knowing are critical to addressing the crises we face. While scholarship has acknowledged the importance of preserving these ways of being, less attention has been given to the authentic, everyday sites where such hidden knowledge resides. Against this backdrop, this thesis explores how Inner Mongolians resist intersecting forms of power, with a particular focus on state power. It examines the enduring coloniality that undermines Mongolian ontological and epistemological relationships, employing both decolonial and degrowth theories to analyze these dynamics. Specifically, it identifies and examines the key pillars of the Inner Mongolian lifestyle and cosmovision under systemic pressures. The empirical chapters illuminate the everyday forms of resistance through which Mongolians maintain autonomy and assert agency. These findings are grounded in a 10-month ethnographic study in East Ujimchin, Inner Mongolia, China, supplemented by insights from seven years of ongoing engagement with the field site. The thesis begins by situating these everyday acts of resistance within a historical context, examining the relationship between Inner Mongolia and China to understand the dialectics of historicity and resistance. It then delves into oral traditions, including poetry and song (Chapter IV) and storytelling through traditional games (Chapter V), as sites of resistance. These practices locate hidden bodies of knowledge that shed light on the lived realities of Mongolians, offering counternarratives to the nation-building narratives imposed by the Chinese state. Next, the focus shifts to the material and physical spaces of resistance, with an analysis of the yurt as a locus of functionality and cultural continuity (Chapter VI). Despite state-led efforts to delegitimize or displace these spaces, yurt-based living maintains importance, albeit in new and evolving ways. This is followed by an exploration of the metaphysical dimensions of resistance, particularly focusing on the Ovoo offering-a ritual that embodies key aspects of Mongolian relational ontology (Chapter VII). This ritual situates the more-than-human world by sanctifying specific places, directly challenging the productivist ideology that reduces the grassland to a site of mere extraction and production. Through spiritual relationships with land deities and ancestors, Mongolians assert a worldview that counters homogenizing state narratives and policies. These spiritual dimensions enrich and deepen other forms of everyday resistance. Given the risks and impracticalities of overt resistance in Inner Mongolia, everyday forms of resistance take on heightened significance. These subtle acts ensure that Mongolian ways of life, knowledge production, and cultural transmission persist under oppressive conditions. In locating the hidden scripts of everyday life, this research contributes to the importance of expanding the analytical understanding of resisting as it gives agency and voice to the most oppressed people.