[ca] La conurbació de la Serena-Coquimbo constitueix un sistema urbà de ciutats intermèdies, localitzat en el centre nord de la República de Xile. Amb 448.784 habitants (INE, 2017), ha presentat un sostingut augment de població i superfície de la seva taca urbana en les últimes tres dècades, encaminant-se a ser declarada la quarta àrea metropolitana del país. No obstant això, la ciutat s'enfronta importants desafiaments en la seva conformació com a sistema metropolità. La geomorfologia del seu emplaçament presenta barreres naturals al desenvolupament urbà i una alta vulnerabilitat davant tsunamis; el dinamisme immobiliari i la forta fluctuació de població flotant de caràcter estacional contrasten amb un sistema viari restringit, acotat geogràficament i en l'actualitat ineficient i una planificació fragmentada.En aquest context, aquest estudi busca desvetllar la lògica espacial de les formes de creixement de la conurbació, caracteritzant tipologies de projectes i oferta immobiliària, i, a partir d'un model de ciutat en expansió i creixement de baixa densitat a mitja densitat, relacionar-la amb els problemes actuals de la conurbació.Amb un enfocament quantitatiu, es fa l'anàlisi espacial de dades censals, de permisos d'edificació, i de fotos satel·litàls, obtenint com a resultats, tant els patrons de creixement com les tendències d'edificació.Les conclusions apunten a la identificació de pols de creixement de la conurbació que estan incorporant noves dinàmiques espacials de concentració de població i tipologies edificatòries aglomerades espacialment. En segon lloc, una disminució de la fragmentació espacial en l'espai de conurbació a mesura que s'omplen els espais no edificats. Finalment, un canvi del pendent dels creixements en extensió (habitatges unifamiliars) i densitat (habitatges plurifamiliars).

[es] La conurbación de La Serena- Coquimbo constituye un sistema urbano de ciudades intermedias, localizado en el centro norte de la República de Chile. Con 448.784 habitantes (INE, 2017), ha presentado un sostenido aumento de población y superficie de su mancha urbana en las últimas tres décadas, encaminándose a ser declarada la cuarta área metropolitana del país. Sin embargo, la ciudad enfrenta importantes desafíos en su conformación como sistema metropolitano. La geomorfología de su emplazamiento presenta barreras naturales al desarrollo urbano y una alta vulnerabilidad ante tsunamis; el dinamismo inmobiliario y la fuerte fluctuación de población flotante de carácter estacional contrastan con un sistema vial restringido, acotado geográficamente y en la actualidad ineficiente y una planificación fragmentada.En este contexto, este estudio busca develar la lógica espacial de las formas de crecimiento de la conurbación, caracterizando tipologías de proyectos y oferta inmobiliaria, y, a partir de un modelo de ciudad en expansión y crecimiento de baja densidad a media densidad, relacionarla con los problemas actuales de la conurbación.Con un enfoque cuantitativo, se hace el análisis espacial de datos censales, de permisos de edificación, y de fotos satelitales, obteniendo como resultados, tanto los patrones de crecimiento como las tendencias de edificación.Las conclusiones apuntan a la identificación de polos de crecimiento de la conurbación que están incorporando nuevas dinámicas espaciales de concentración de población y tipologías edificatorias aglomeradas espacialmente. En segundo lugar, una disminución de la fragmentación espacial en el espacio de conurbación a medida que se rellenan los espacios no edificados. Por último, un cambio de la pendiente de los crecimientos en extensión (viviendas unifamiliares) y densidad (viviendas plurifamiliares).