[ca] El corrent cinematogràfic denominat Tercera Via va ser dut a terme al nostre país principalment pel productor José Luis Dibildos des de 1970 a 1977 aproximadament. Aquest cinema que proposa Dibildos suposa un intent de dignificar el cinema comercial existent del moment. El productor va tenir l'habilitat de combinar la comercialitat de les comèdies costumistes amb uns elements propis d'un cinema més compromès intel·lectual i argumentalment. El fenomen va aportar tota una sèrie de pel·lícules, en la seva majoria comèdies, que incloïen una certa perspectiva crítica sobre la realitat del moment. Films com Españolas en París (Roberto Bodegas, 1971), Vida conyugal sana (Roberto Bodegas, 1973) o Los nuevos españoles (Roberto Bodegas, 1974) promouen una nova imatge del país, i representen a una ciutadania entusiasmada amb actituds i costums similars a les societats europees de referència. Tanmateix, la mena d'espectadors que s'acollien a aquesta "via" pertanyien a una reconeixible classe mitjana, la qual comença a gaudir d'un cert nivell de vida en aquests anys. La Tercera Via va ser el resultat d'un cinema en transició. En el corrent es desgranen certes constants, les quals doten a aquestes pel·lícules de la capacitat de ser utilitzades com a mitjà per analitzar i conèixer trets socials de la època en que van ser-hi produïdes. Dibildos, productor compromès i emprenedor incansable, va concebre una manera singular de fer cinema com productor de consum en un moment tan complexa de la història del nostre país, com va ser el final del franquisme i els primers anys de democràcia. Per això, la Tercera Via conforma un indubtable patrimoni d'informació i documentació que ajuda a comprendre la història social dels espanyols.

[en] The cinematographic movement called the Third Way was carried out in our country mainly by the producer José Luis Dibildos, from around 1970 to 1977. This cinema, proposed by Dibildos, was an attempt to dignify the commercial films that already existed. The producer had the ability to combine the commerciality of 'costumbristas' comedies (comedy of manners) with his own elements, a cinema that was more intellectually and critically engaged. The phenomenon brought a whole series of films, mostly comedies, which included a certain critical perspective on the reality of the moment. Films such as Españolas en París (Roberto Bodegas, 1971), Vida conyugal sana (Roberto Bodegas, 1973) and Los nuevos españoles (Roberto Bodegas, 1974) promoted a new image of the country, and represented a citizenry enthusiastic to assimilate attitudes and customs from European societies. Likewise, the type of spectators who welcomed this 'way' belonged to a recognizable middle class, which had begun to enjoy a certain standard of living in those years. The Third Way was the result of a cinema in transition. In this movement certain elements are exposed, which give these films the capacity to be used as a means to analyze and to know certain social traits of the time in which they were produced. Dibildos, a committed producer and tireless entrepreneur, conceived a singular way of making cinema as a product of consumption at a time so complex in the history of our country, at the end of Francoist Spain and the early years of democracy. Therefore, the Third Way forms an unmistakable heritage of information and documentation that helps to understand Spanish social history.