[ca] Introducció: El tractament endovascular ha demostrat ser una teràpia d'alta eficàcia en el tractament de l'ictus isquèmic agut secundari a oclusió de gran vas (LVO). Tot i això, aproximadament el 50% dels pacients no té bon pronòstic de recuperació. Diversos estudis han mostrat la influència de certs paràmetres del procediment, com el nombre de passades de trombectomia realitzats o el grau final de recanalització en el pronòstic funcional d'aquests pacients. Objectius: Analitzar la influència de diversos factors del tractament endovascular en el pronòstic funcional dels pacients i investigar els mecanismes fisiopatològics implicats. Mètodes: Es va realitzar una anàlisi retrospectiva d'una base mantinguda prospectivament de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron. Es va investigar la influència del nombre de passades, el grau final de recanalització i el patró de recanalització en el pronòstic funcional dels pacients. A més, es van evaluar els diversos factors associats a aquests paràmetres del procediment. Es va valorar la influència del fluxe col·lateral en els factors del procediment. L'anàlisi estadística es va realitzar aplicant models de regressió logística binària o ordinal depenent de la naturalesa de la variable dependent. Resultats: En un model de regressió logística, tant la recanalització en la primera passada (odds ratio (OR) 2.5, interval de confiança (IC) 1.4-4.4, p <0.005) com obtenir un grau de recanalització modified Thrombolysis in Cerebral Infarction (mTICI) 3 (OR 2.63, CI 1.47-4.76, p <0.005) van ser els predictors més potents de bon pronòstic funcional i clínic. En els pacients que van aconseguir la recanalització, es va observar una associació lineal entre el nombre de passades i bon pronòstic funcional: 1 passada (58.6%), 2 passades (50.5%), 3 passades (48.4%), 4 passades (38.5%) o 5 o més passades (25,6%) (p <0,001), en comparació amb els pacients que no van aconseguir la recanalització (16,9%). La proporció de pacients amb bon pronòstic funcional va ser similar entre pacients amb recanalització sobtada (SR) en la primera passada (57.5%) i SR en múltiples passades (57.1%) (OR 0.9 CI 0.53-1.54, p = 0.7), i millor en comparació que aquells amb recanalització progressiva (29.8%) (OR 3 .33 CI 1.71-5.63, p <0.01). Els pacients amb recanalització progressiva van tenir millor pronòstic funcional que els pacients que no van obtener recanalizació (17%) (OR2.93 CI1.42-6.15, p <0.01). Un major nombre de passades de trombectomia es va associar amb pitjor pronòstic funcional en pacients amb recanalització (OR0.75, CI0.66-0.85, p <0.01) però no en aquells amb SR (OR0.94 CI0.59-1.61, p = 0937). Un bon fluxe col·lateral es va associar de forma independent amb un millor grau de recanalització final (anàlisi de regressió ordinal per mTICI0-2A / 2B / 2C-3%, pobre CF 19/38/43 vs bon CF 15/32/53, OR 1,51; IC 1,08-2,11). Un pobre fluxe col·lateral es va associar de forma independent amb un major nombre de passades de dispositiu realitzats per aconseguir una recanalització substancial (mTICI2B-3) (anàlisi de regressió ordinal per passades de dispositiu 1/2/3/4 +, OR 1.59, CI1. 09-2.31) i recanalització completa (mTICI2C-3) (anàlisi de regressió ordinal per passades de dispositiu 1/2/3/4 +, OR 1.70, CI1.04-1.2.9). Conclusions: Un major nombre de passades de trombectomia i un menor grau de recanalització final s'associen, en pacients sotmesos a tractament endovascular, a un pitjor pronòstic funcional. La recanalització sobtada és un predictor independent de bon pronòstic funcional en pacients sotmesos a tractament endovascular, fins i tot després de diverses passades de trombectomia fallits. La recanalització progressiva pot ser un biomarcador de la taxa de fragmentació del trombe i la seva embolització distal causa d'una composició més friable, el que comporta a pitjors resultats angiogràfics. Els pacients amb bon fluxe col·lateral tractats amb tractament endovascular experimenten millors taxes de recanalització sobtada i completa en un menor nombre de passades de trombectomia.

[es] Introducción: El tratamiento endovascular ha demostrado ser una terapia de alta eficacia en el tratamiento del ictus isquémico agudo secundario a oclusión de gran vaso (LVO). A pesar de ello, aproximadamente el 50% de los pacientes no tiene buen pronóstico de recuperación. Diversos estudios han mostrado la influencia de ciertos parámetros del procedimiento, como el número de pases de trombectomía realizados o grado final de recanalización, en el pronóstico funcional de estos pacientes. Objetivos: Analizar la influencia de diversos factores del tratamiento endovascular en el pronóstico funcional de los pacientes e investigar los mecanismos fisiopatológicos implicados. Métodos: Se realizó un análisis retrospectivo de una base mantenida prospectivamente del Hospital Universitari Vall d'Hebron. Se investigó la influencia del número de pases, el grado final de recanalización y el patrón de recanalización en el pronóstico funcional de los pacientes y los diversos factores asociados a estos parámetros del procedimiento. Se valoró la influencia del flujo colateral en las variables del procedimiento. El análisis estadístico se realizó aplicando modelos de regresión logística binaria u ordinal dependiendo de la naturaleza de la variable dependiente. Resultados: En un modelo de regresión logística, tanto la recanalización en el primer pase (odds ratio (OR) 2.5, intervalo de confianza (IC) 1.4-4.4, p <0.005) como obtener un grado de recanalización modified Thrombolysis in Cerebral Infarction (mTICI) 3 (OR 2.63, CI 1.47-4.76, p <0.005) fueron los predictores más potentes de buen pronóstico funcional y clínico. En los pacientes que lograron la recanalización, se observó una asociación lineal entre el número de pases y buen pronóstico funcional: 1 pase (58.6%), 2 pases (50.5%), 3 pases (48.4%), 4 pases (38.5%) o 5 o más pases (25,6%) (p <0,001), en comparación con los pacientes que no lograron la recanalización (16,9%). La proporción de pacientes con buen pronóstico funcional fue similar entre pacientes con recanalización súbita (SR) en el primer pase (57.5%) y SR en múltiples pases (57.1%) (OR0.9 CI0.53-1.54, p = 0.7), y mejor en comparación que aquellos con recanalización progresiva (29.8%) (OR3 .33 CI1.71-5.63, p <0.01). Los pacientes con recanalización progresiva tuvieron mejor pronóstico funcional que los pacientes que no recanalizaron (17%) (OR2.93 CI1.42-6.15, p <0.01). Un mayor número de pases de trombectomía se asoció con peor pronóstico funcional en pacientes con recanalización (OR0.75, CI0.66-0.85, p <0.01) pero no en aquellos con SR (OR0.94 CI0.59-1.61, p = 0.937). Un buen CF se asoció de forma independiente con un mejor grado final de recanalización final (análisis de regresión ordinal para mTICI0-2A / 2B / 2C-3%, pobre CF 19/38/43 vs buen CF 15/32/53, OR 1,51; IC 1,08-2,11). Un pobre CF se asoció de forma independiente con un mayor número de pases de dispositivo realizados para lograr una recanalización exitosa (mTICI2B-3) (análisis de regresión ordinal para pases de dispositivo 1/2/3/4 +, OR 1.59, CI1.09-2.31) y recanalización completa (mTICI2C-3) (análisis de regresión ordinal para pases de dispositivo 1/2/3/4 +, OR 1.70, CI1.04-1.2.9). Conclusiones: Un mayor número de pases de trombectomía y un menor grado de recanalización final se asocian, en pacientes sometidos a tratamiento endovascular, a un peor pronóstico funcional. La recanalización repentina es un predictor independiente de buen pronóstico funcional en pacientes sometidos a tratamiento endovascular, incluso después de diversos intentos de pase de trombectomía fallidos. La recanalización progresiva puede ser un biomarcador de la tasa de fragmentación del trombo y su embolización distal debido a una composición más friable, lo que conlleva a peores resultados. Los pacientes con buen CF tratados con tratamiento endovascular experimentan mejores tasas de recanalización repentina y completa en un menor número de pases de trombectomía.