[ca] Alberto Basso ens ofereix un estudi exhaustiu dels orígens de la historiografia barroca a Itàlia, que parteix de l'obra del P. Giovanni Battista Martini i la publicació dels tres primers volums d'una Storia della Musica (1757, 1770 i 1781); però cal referir-se també a una altra obra del mateix autor, Esemplare o si Saggio fondamentale prattico di contrapunto sopra il canto fermo (1774-1775), on publica 107 exemples de diversos compositors de la segona meitat del segle XVI i la primera del XVII; el seguí Giuseppe Paolucci amb Arte pratica de contrappunto dimostrata con esempi di vari autori e con osservazioni (1765-1772), on esmenta obres, a més dels compositors italians, de Haendel i Fux. L'interès per la música barroca reneix a Itàlia a la segona meitat del segle XIX; la casa Ricordi publicà la sèrie de 14 volums L'arte antica e moderna (1865-1873), però era una prima esplorazione del repertori aliè al melodrama, i inferior en ambició a les Opera omnia de Haendel per F. Chrysander, o a la resurrecció de l'Alte Musik als països germànics. A finals del segle XIX es crea a Roma una Societat Bach. Entre els musicòlegs italians destaca Luigi Torchi, autor de L'Arte Musicale in Italia, ambiciós projecte de 34 volums, dels quals se'n publicaren només set; seguí encara amb La musica strumentale in Italia nei secoli XVI, XVII e XVIII. Al costat d'historiadors com Leonardo Perosa, Amitore Galli, Amelia Civita i Domenico Alaleona, l'eina de la represa de la consciència de la música del Barroc fou la Rivista Musicale Italiana (1894-1955). Malgrat dos esculls fonamentals -la incomprensió de Croce vers el barroc i el judici genèric d'aquest estil com a personificació del mal gust-, avui esdevé imprescindible resituar-lo en el seu lloc, com a manifestació del pensament i de la cultura.

[en] Alberto Basso presents us with a comprehensive study of the origins of baroque historiography in Italy, starting with P. Giambattista Martini's work and the publication of the first three volumes of Storia della Musica (1757, 1770 and 1781). However, another work, Esemplare ossia Saggio fondamentale prattico di contrappunto sopra il canto fermo (1774-1775), by the same author must also be mentioned, in which he publishes up to 107 examples of various composers from the second half of the XVI and the first half of the XVII century. Giuseppe Paolucci followed suit, with Arte Prattica di contrappunto dimostrata con esempi di vari autori e con osservazioni (1756-1772), in which, besides examples from Italian composers, he quotes works by Händel and Fux. Interest in baroque music experienced a revival in Italy in the second half of the XIX century. The Casa dei Ricordi published the 14 volume series of L'Arte Antica e Moderna (1865-1873), but it was only a prima esplorazione of the repertoire which is void of melodrama, and less ambitious than Händel's Opera Omnia, edited by F. Chrysander, or the renaissance of the Alte Musik in Germanic countries. Most notable among Italian musicologists is Luigi Torchi, author of L'Arte Musicale in Italia, a grandiose project consisting of 34 volumes, of which only 7 were published. He continued with La musica strumentale in Italia nei secoli XVI, XVII e XVIII. Alongside historians such as Leonardo Perosa, Amintore Galli, Amelia Civita and Domenico Alaleona, the Rivista Musicale Italiana (1894-1955) became a tool to raise awareness of baroque music. Despite the two fundamental pitfalls -Croce's incomprehension towards the baroque and the general view of this style as the personification of bad taste- today it is essential to relocate it in its place, as a declaration of thought and culture.