[ca] Les centrals nuclears generen un residu d'alt nivell en termes de radioactivitat, anomenat combustible nuclear gastat (SNF). Aquest tipus de residu requereix ser aïllat a repositoris subterranis. L'opció més acceptada és l'emmagatzematge geològic profund (DGR), que consisteix en un sistema de múltiples barreres per emmagatzemar l'SNF. Un element que entra en joc aquí són les aigües subterrànies, que poden travessar aquestes barreres abans d'entrar en contacte amb l'SNF a llarg termini i, en conseqüència, dissoldre els radionúclids presents, amb els seus processos d'alteració. L'objectiu principal d'aquest projecte és determinar les velocitats de dissolució i avaluar l'alliberament de Rh(s) i Ru(s) (que són dos components existents a l'SNF i estan englobats al grup de les partícules ε) en entrar en contacte amb aigües subterrànies en condicions alcalines. També es tenen en compte els seus respectius òxids, com el Rh2O3(s) i el RuO2(s). La metodologia consisteix en desenvolupar dos tipus de sistemes (mode continu i discontinu), analitzant les mostres amb ICP-MS. A més, per caracteritzar els sòlids es van utilitzar altres tècniques analítiques, com ara l'anàlisi de BET, el SEM i l'XPS. En general, es van obtenir més alliberaments a pH hiperalcalí (13.5 i 13) que a pH més baix (al voltant de 8) tant en experiments continus com discontinus. Mentre que per al Ru aquest comportament podria explicar-se considerant la formació d'ió rutenat (RuO42-) a pH alt, per al Rh, en estar presents les mateixes espècies d'especiació a ambdós pH, s'espera que els ions hidroxil promoguin la seva cinètica de dissolució. Finalment, es van determinar les velocitats de dissolució al sistema continu i es van comparar amb les velocitats d'alliberament obtingudes al sistema discontinu mitjançant el model SERNIM, confirmant que el Ru i els òxids es dissolen més ràpidament que el Rh i els metalls purs, respectivament.

[es] Las centrales nucleares generan un residuo de alto nivel en términos de radioactividad, denominado combustible nuclear gastado (SNF). Este tipo de residuo requiere ser aislado en repositorios subterráneos. La opción más aceptada es el almacenamiento geológico profundo (DGR), que consiste en un sistema de múltiples barreras para almacenar el SNF. Un elemento que entra en juego aquí son las aguas subterráneas, que pueden atravesar estas barreras antes de entrar en contacto con el SNF a largo plazo y, en consecuencia, disolver los radionucleidos presentes, con sus procesos de alteración. El objetivo principal de este proyecto es determinar las velocidades de disolución y evaluar la liberación de Rh(s) y Ru(s) (que son dos componentes existentes en el SNF y están englobados en el grupo de las partículas ε) al entrar en contacto con aguas subterráneas en condiciones alcalinas. También se tienen en cuenta sus respectivos óxidos, como el Rh2O3(s) y el RuO2(s). La metodología consiste en desarrollar dos tipos de sistemas (modo continuo y discontinuo), analizando las muestras con ICP-MS. Además, para caracterizar a los sólidos se utilizaron otras técnicas analíticas, como el análisis de BET, el SEM y el XPS. Por lo general, se obtuvieron más liberaciones a pH hiperalcalino (13.5 y 13) que a pH más bajo (alrededor de 8) tanto en experimentos continuos como discontinuos. Mientras que para el Ru este comportamiento podría explicarse considerando la formación de ion rutenado (RuO42-) a pH alto, para el Rh, al estar presentes las mismas especies de especiación en ambos pH, se espera que los iones hidroxilo promuevan su cinética de disolución. Finalmente, se determinaron las velocidades de disolución en el sistema continuo y se compararon con las velocidades de liberación obtenidas en el sistema discontinuo mediante el modelo SERNIM, confirmando que el Ru y los óxidos se disuelven más rápidamente que el Rh y los metales puros, respectivamente.