[ca] Des de la seva fundació fins al moment de la seva caiguda, Roma va estar en contacte continu amb tot tipus de pobles estrangers, de forma que la alteritat, entesa com a punt de referència pel que fa al tracte amb 'l'altre', va ser una realitat constant. Tanmateix, més enllà de la intencionalitat de conquerir-los i d'incorporar-los al seu model, Roma va demostrar una clara voluntat per esbrinar més d'aquests pobles i els seus habitants, poc coneguts fins aleshores. La informació disponible, per tant, es va generar al voltant de la visió romana, fent imprescindible indagar més a fons per comprendre-la millor. La present tesi estudia un d'aquest casos de contacte amb altre poble: els cartaginesos. Acèrrims enemics de Roma, el cartaginesos van lluitar en tres guerres durant més d'un segle, posant en escacs a una de les grans potències del Mediterrani i, sota el comandament del seu millor general, Aníbal, van campar a plaer durant anys en territori itàlic, convertint-se en el malson de molt romans. El nostre objectiu és analitzar la visió que els romans van tenir d'aquests cartaginesos entre els segles II a.C. i II d.C., i per això hem seleccionat sis obres: El Poenulus de Plaute, la Historiae de Polibi, el De Viris Illustribus de Corneli Nepot, Ab Urbe Condita de Titus Livi, els Facta et Dicta Memorabilia de Valeri Màxim y la Punica de Sili Itàlic. Tot i pertànyer a generes i èpoques distintes, creiem que l'estudi d'aquestes obres ens pot aportar un reflex nítid de la visió que la societat romana tenia del cartaginès, així com la seva evolució a mesura que l'amenaça cartaginesa anava desapareixent i la República romana es va convertir en Imperi. Amb aquesta finalitat, hem adaptat la metodologia que, als anys vuitanta del segle passat, el lingüista i filòsof búlgar-francès Tzvetan Todorov va utilitzar per analitzar les relacions amb 'l'altre' durant la conquesta espanyola d'Amèrica.

[es] Desde su fundación hasta el momento de su caída, Roma estuvo en continuo contacto con todo tipo de pueblos extranjeros, de tal forma que la alteridad, entendida como punto de referencia en el trato con el 'otro', fue una realidad constante. Sin embargo, más allá de la intencionalidad de conquistarlos e incorporarlos a su modelo, Roma demostró una clara voluntad por averiguar más acerca de estos pueblos y sus habitantes, poco conocidos hasta el momento. La información disponible, por tanto, se generó en torno a la visión romana, haciendo imprescindible indagar más a fondo para comprenderla mejor. La presente tesis estudia uno de esos casos de contacto con otro pueblo: los cartagineses. Acérrimos enemigos de Roma, los cartagineses lucharon en tres guerras durante más de un siglo, poniendo en jaque a una de las grandes potencias del Mediterráneo y, bajo el mando de su mejor general, Aníbal, camparon a sus anchas durante años en territorio itálico, convirtiéndose en la pesadilla de muchos romanos. Nuestro objetivo es analizar la visión que los romanos tuvieron de estos cartagineses entre los siglos II a.C. y II d.C., y para ello hemos seleccionado seis obras: El Poenulus de Plauto, la Historiae de Polibio, el De Viris Illustribus de Cornelio Nepote, Ab Urbe Condita de Tito Livio, los Facta et Dicta Memorabilia de Valerio Máximo y la Punica de Silio Itálico. A pesar de pertenecer a géneros y épocas distintas, creemos que el estudio de estas obras puede aportarnos un reflejo nítido de la visión que se tenía del cartaginés entre la sociedad romana, así como su evolución a medida que la amenaza cartaginesa fue desapareciendo y la República romana se convirtió en Imperio. Con este fin, hemos adaptado la metodología que, en los años ochenta del pasado siglo, el lingüista y filósofo búlgaro-francés Tzvetan Todorov utilizó para analizar las relaciones con el 'otro' durante la conquista española de América.