[ca] En aquesta tesi, proposem una nova teoria de mapeig dins el marc teòric OT-LFG per explicar el fet que en català i altres llengües romàniques, tant l'argument directe dels verbs intransitius (siguin inacusatius o inergatius), com l'argument intern dels verbs transitius en construccions passives alternen entre subjecte i objecte, però tenen invariablement cas nominatiu i concorden amb el predicat principal de l'oració. L'anàlisi proposada difereix de les versions estàndards de les teories de mapeig en LFG pel fet de descartar el sistema de descomposició de trets [±r]/[±o] i la Condició de Subjecte com a principi inviolable. Com a conseqüència, és possible que un argument extern correspongui a un objecte i que una oració no tingui subjecte. En la teoria de mapeig proposada, l'assignació de cas té un paper important. La nostra teoria és simple: l'idea principal és que un argument nuclear es mapeja a una funció gramatical directa (FGD) i es complementa amb uns principis d'assignació de cas, unes regles de mapeig d'arguments a funcions gramaticals (FG) i restriccions que condicionen l'assignació de FG d'acord amb el cas assignat i la definitud dels arguments, a més d'operacions morfosintàctiques, com la passivització, la causativització i la reflexivització. L'alternança entre subjecte i objecte és restringida per la definitud de l'argument: és un subjecte si és definit i és un objecte si és indefinit. El fet que els verbs concordin amb una funció nominativa (sigui subjecte o objecte) s'explica aplicant una teoria de concordança proposada independentment dels fets del català, és a dir, assumint un conjunt de trets de concordança de l'oració (AGR) que s'identifica amb el d'una funció gramatical –que no és necessàriament el subjecte– segons restriccions generals. Una de les implicacions de la nostra teoria és que el mapeig d'arguments a FG té lloc en la sintaxi, en comptes del lexicó. La suposició de les teories estàndards de mapeig en LFG que la realització d'arguments com a FG té lloc en el lexicó implica que les llengües amb expletius han d'especificar la funció expletiva a l'entrada lèxica del predicat que coocorre amb aquesta funció expletiva. Per aquest motiu, proposem una teoria d'expletius per a l'anglès segons la qual no cal que els predicats estableixin lèxicament si demanen una funció expletiva ni quina funció demanen, sinó que es pot derivar la distribució dels expletius de principis generals i de les entrades lèxiques dels expletius. D'aquesta manera, s'obren noves línies d'investigació rellevants per a altres llengües.

[es] En esta tesis, proponemos una nueva teoría de mapeo dentro del marco teórico OT-LFG para explicar el hecho de que en catalán y otras lenguas romances, tanto el argumento directo de los verbos intransitivos (sean inacusativos o inergativos) como el argumento interno de los verbos transitivos en construcciones pasivas alternan entre sujeto y objeto, pero tienen invariablemente caso nominativo y concuerdan con el predicado principal de la oración. El análisis propuesto difiere de las versiones estándares de las teorías de mapeo en LFG en el hecho de descartar el sistema de descomposición de rasgos [±r]/[±o] y la Condición de Sujeto como un principio inviolable. Como consecuencia, es posible que un argumento externo corresponda a un objeto y que una oración carezca de sujeto. En la teoría de mapeo propuesta, la asignación de caso juega un papel importante. Nuestra teoría es simple: la idea principal es que un argumento nuclear se mapea a una función gramatical directa (FGD), y se complementa con unos principios de asignación de caso, unas reglas de mapeo de argumentos a funciones gramaticales (FG) y restricciones que condicionan la asignación de FG de acuerdo con el caso asignado y la definitud de los argumentos, así como operaciones morfosintácticas, como la pasivización, la causativización y la reflexivización. La alternancia entre sujeto y objeto se ve restringida por la definitud del argumento: es un sujeto si es definido y es un objeto si es indefinido. El hecho de que los verbos concuerden con una función nominativa (sea sujeto u objeto) se explica aplicando una teoría de concordancia propuesta independientemente de los hechos del catalán, es decir, asumiendo un conjunto de rasgos de concordancia de la oración (AGR) que se identifica con el de una función gramatical –que no es necesariamente el sujeto– según restricciones generales. Una de las implicaciones de nuestra teoría es que el mapeo de argumentos a FG ocurre en la sintaxis, en lugar de en el léxico. La suposición de las teorías estándares de mapeo en LFG de que el mapeo de argumentos a FG tiene lugar en el léxico implica que las lenguas con expletivos deben especificar la función expletiva en la entrada léxica del predicado que coocurre con dicha función en una oración. Por este motivo, proponemos una teoría de expletivos para el inglés según la cual no es necesario que los predicados establezcan léxicamente si toman una función expletiva ni qué función toman, sino que se puede derivar la distribución de los expletivos de principios generales y de las entradas léxicas de los expletivos. De este modo, se abren nuevas líneas de investigación relevantes para otras lenguas.