[ca] El treball es proposa reconstruir la producció mural de Ricardo Carpani des del seu retorn a l'Argentina el 1984 fins que va morir el 1997, deixant en evidència les marcades diferències entre el que s'ha fet en aquest període i la seva proposta mural desenvolupada entre mitjans dels anys cinquanta i 1974, moment en el qual va decidir exiliar-se a l'exterior per la situació política del país. Ricardo Carpani (1930-1997) havia estat un dels protagonistes de l'escena plàstica argentina de les dècades del seixanta i setanta. No tant per la seva tensa i irregular participació en el circuit institucional de l'art sinó perquè les seves imatges de potents treballadors van circular profusament en aquests anys il·lustrant revistes de militància, llibres, cartells sindicals, volants i decorant seus gremials amb enormes muralsEl període tardà de la seva obra, després del seu retorn a l'Argentina, ha de donar compte llavors d'un renovat interès pel muralisme, el qual havia abandonat en la seva realització sistemàtica des de 1973. Aquesta iniciativa pel format mural adquireix característiques diferents d'aquelles que havia presentat en les dècades anteriors, associada a un escenari de conflicte i organització obrera. La distància entre aquelles produccions i aquestes no només s'expressa en aspectes formals sinó fonamentalment en els temes, la iconografia i en l'emplaçament dels treballs, lligats en aquesta última etapa a un potencial espectador massiu, diferent al treballador industrial al qual destinava els seus primerencs iniciatives amb fins polític-pedagògics. És així que Carpani des de 1984 portarà endavant una obra mural confeccionada majorment en panells desmuntables per a interiors, destinada a grans institucions, edificis provincials i municipis, entre d'altres. La qual cosa es correspon amb una revisió del sentit polític dels seus projectes murals anteriors, realitzats a l'interior de seus sindicals, fàbriques o el carrer, i amb la marca evident de la derrota del projecte revolucionari i la dispersió dels espais d'organització obrers. S'adverteix d'aquesta manera, l'abandó d'una concepció militant de la pràctica mural cap a una de tipus institucional, realitzada d'acord amb les característiques particulars de cada encàrrec. Així mateix, l'article ressalta les tasques de divulgació del muralisme polític per part de l'artista, qui va resultar un promotor per al desenvolupament de la disciplina al país. Finalment, el recorregut proposat permet reflexionar sobre les condicions i l'horitzó plantejat en el camp artístic local des de mitjans dels anys vuitanta a l'Argentina, un cop extingides les utopies revolucionàries i projectades les expectatives en un florent procés de reconfiguració dels consensos socials i la cultura democràtica.

[es] El trabajo se propone reconstruir la producción mural de Ricardo Carpani desde su regreso a Argentina en 1984 hasta su fallecimiento en 1997, dejando en evidencia las marcadas diferencias entre lo realizado en este período y su propuesta mural desarrollada entre mediados de los años cincuentas y 1974, momento en el cual decidió exiliarse en el exterior por la situación política del país. Ricardo Carpani (1930-1997) había sido uno de los protagonistas de la escena plástica argentina de las décadas del sesenta y setenta. No tanto por su tensa e irregular participación en el circuito institucional del arte sino porque sus imágenes de potentes trabajadores circularon profusamente en esos años ilustrando revistas de militancia, libros, afiches sindicales, volantes y decorando sedes gremiales con enormes muralesEl período tardío de su obra, luego de su regreso a Argentina, dará cuenta entonces de un renovado interés por el muralismo, el cual había abandonado en su realización sistemática desde 1973. Esta iniciativa por el formato mural adquiere características distintas de aquellas que había presentado en las décadas anteriores, asociada a un escenario de conflicto y organización obrera. La distancia entre aquellas producciones y éstas no sólo se expresa en aspectos formales sino fundamentalmente en los temas, la iconografía y en el emplazamiento de los trabajos, ligados en esta última etapa a un potencial espectador masivo, distinto al trabajador industrial al que destinaba sus tempranos emprendimientos con fines político-pedagógicos. Es así que Carpani desde 1984 llevará adelante una obra mural confeccionada mayormente en paneles desmontables para interiores, destinada a grandes instituciones, edificios provinciales y municipios, entre otros. Lo cual se corresponde con una revisión del sentido político de sus proyectos murales anteriores, realizados al interior de sedes sindicales, fábricas o la calle, y con la marca evidente de la derrota del proyecto revolucionario y la dispersión de los espacios de organización obreros. Se advierte de ese modo, el abandono de una concepción militante de la práctica mural hacia una de tipo institucional, realizada acorde a las características particulares de cada encargo. Asimismo, el artículo resalta las tareas de divulgación del muralismo político por parte del artista, quién resultó un promotor para el desarrollo de la disciplina en el país. Finalmente, el recorrido propuesto permite reflexionar sobre las condiciones y el horizonte planteado en el campo artístico local desde mediados de los años ochenta en Argentina, una vez extinguidas las utopías revolucionarias y proyectadas las expectativas en un floreciente proceso de reconfiguración de los consensos sociales y la cultura democrática.