[ca] Les lesions del nervi perifèric són un trastorn neurològic freqüent i en ocasions comporten una inadequada recuperació funcional, amb importants repercussions tant a nivell personal com social. La medicina translacional, tot i haver aprofundit en el coneixement d'aquesta patologia, no ha aportat una millora clínica rellevant en aquest tipus de pacients. L'etiologia és multifactorial però el possible dany associat a la realització dels bloquejos nerviosos en anestèsia requereix una consideració. Malgrat una major precisió tècnica amb la introducció de l'ecografia, segueixen produint-se puncions intraneurals inadvertides i això ha fet ressorgir antics debats d'important rellevància clínica sobre el seu potencial dany inherent. Recents estudis van començar a qüestionar aquesta teoria en demostrar que injeccions a nivell intraneural no només eren segures i no ocasionaven seqüeles nervioses sinó que a més podrien ser desitjables en certs casos per assegurar un bloqueig nerviós complet. És imprescindible disposar d'una medicina translacional que reprodueixi de forma fidedigna el model fisiopatològic de les lesions nervioses. Tradicionalment diversos models animals s'han utilitzat per a l'estudi de les possibles injeccions intraneurals; tanmateix, en comparar aquests estudis s'evidencia una metodologia heterogènia i, sobretot, pel que fa a l'espècie animal seleccionada. Els resultats són sovint contradictoris i comporta que sorgeixin dubtes sobre la seva validesa en l'humà. Per aquest motiu, es requereix identificar la validesa de diferents models animals comparant la seva morfologia, i impulsar el reconeixement dels diferents esdeveniments que puguin ocórrer en una injecció intraneural accidental que permetin una directa extrapolació a l'humà i l'avanç en aquest camp. Així mateix, hi ha descrits diferents marcadors i mètodes de tinció per poder realitzar estudis d'injeccions intraneurals i lesions nervioses, però no hi ha hagut una anàlisi crítica de la metodologia usada durant tot el procés de preparació de les mostres en relació a possibles alteracions i artefactes que puguin ocórrer, donant origen a unes conclusions inconsistents. Aquesta Tesi pretén analitzar el paper determinant de la medicina translacional i validar un nou biomarcador per aprofundir en l'estudi de les lesions nervioses. A la nostra hipòtesi plantegem que la variabilitat morfològica del nervi ciàtic entre diferents espècies evidència l'escàs valor que té l'extrapolació directa a partir de models animals que no hagin estat validats prèviament amb l'humà. Així mateix, els eritròcits heparinitzats com a nou marcador aporten més precisió en l'estudi de les injeccions intraneurals respecte a la tradicional tinta xinesa. En el primer estudi es va realitzar una anatomia comparada del nervi ciàtic en 6 espècies mamíferes, incloent l'humà, analitzant la microestructura a nivell histològic. En el segon i tercer estudi es va validar l'ús del nou biomarcador tant en humà com en espècies animals i es va avaluar el comportament tissular relacionat amb la injecció intraneural. Els resultats obtinguts demostren que l'arquitectura microanatòmica del nervi ciàtic en les espècies seleccionades difereix en les variables estudiades i podrien qüestionar els models animals utilitzats en diferents tipus d'estudi amb la pretensió d'extrapolar aquests resultats a l'humà. Considerem que la correcta elecció del model podria variar depenent de l'objectiu precís de cada estudi. Els resultats també demostren que la solució de sang heparinitzada és una alternativa més acreditada que la tinta xinesa. Per les seves característiques permet que s'adquireixin imatges nítides que permeten aplicar alts augments i analitzar amb detall els esdeveniments a les injeccions intraneurals. Així mateix, tot i realitzar de forma deliberada injeccions intraneurals, l'absència d'eritròcits dins dels fascicles ens porta a qüestionar el mite de les lesions intrafasciculares lligades indiscutiblement a les injeccions intraneurals.

[es] Las lesiones del nervio periférico son un trastorno neurológico frecuente y en ocasiones comporta una inapropiada recuperación funcional, con importantes repercusiones tanto a nivel personal como social. La medicina traslacional, a pesar de haber profundizado en el conocimiento de esta patología, no ha aportado una mejoría clínica relevante en este tipo de pacientes. La etiología es multifactorial pero el posible daño asociado a la realización de los bloqueos nerviosos en anestesia requiere una consideración. A pesar de una mayor precisión técnica con la introducción de la ecografía, siguen produciéndose punciones intraneurales inadvertidas y ésto ha hecho resurgir antiguos debates de importante relevancia clínica sobre su potencial daño inherente. Recientes estudios empezaron a cuestionar esta teoría al demostrar que inyecciones a nivel intraneural no sólo eran seguras y no ocasionaban secuelas nerviosas sino que además podrían ser deseables en ciertos casos para asegurar un bloqueo nervioso completo. Es imprescindible disponer de una medicina traslacional que reproduzca de forma fidedigna el modelo fisiopatológico de las lesiones nerviosas. Tradicionalmente diversos modelos animales se han utilizado para el estudio de las posibles inyecciones intraneurales; no obstante, al comparar estos estudios se evidencia una metodología heterogénea y, sobretodo, en cuanto a la especie animal seleccionada. Los resultados son con frecuencia contradictorios y comporta que surjan dudas sobre su validez en el humano. Por este motivo, se requiere identificar la validez de diferentes modelos animales comparando su morfología, e impulsar el reconocimiento de los diferentes eventos que puedan ocurrir en una inyección intraneural accidental que permitan una directa extrapolación al humano y el avance en este campo. Asi mismo, hay descritos diferentes marcadores y métodos de tinción para poder realizar estudios de inyecciones intraneurales y lesiones nerviosas, pero no ha habido un análisis crítico de la metodología usada durante todo el proceso de preparación de las muestras en relación a posibles alteraciones y artefactos que puedan ocurrir, dando origen a unas conclusiones inconsistentes. Esta Tesis pretende analizar el papel determinante de la medicina traslacional y validar un nuevo biomarcador para profundizar en el estudio de las lesiones nerviosas. En nuestra hipótesis planteamos que la variabilidad morfológica del nervio ciático entre diferentes especies evidencia el escaso valor que tiene la extrapolación directa a partir de modelos animales que no hayan sido validados previamente con el humano. Así mismo, los eritrocitos heparinizados como nuevo marcador aportan mayor precisión en el estudio de las inyecciones intraneurales respecto a la tradicional tinta china. En el primer estudio se realizó una anatomía comparada del nervio ciático en 6 especies mamíferas, incluyendo el humano, analizando la microestructura a nivel histológico. En el segundo y tercer estudio se validó el uso del nuevo biomarcador tanto en humano como en especies animales y se evaluó el comportamiento tisular relacionado con la inyección intraneural. Los resultados obtenidos demuestran que la arquitectura microanatómica del nervio ciático en las especies seleccionadas difiere en las variables estudiadas y podrían cuestionar los modelos animales utilizados en diferentes tipos de estudio con la pretensión de extrapolar esos resultados al humano. Consideramos que la correcta elección del modelo podría variar dependiendo del objetivo preciso de cada estudio. Los resultados también demuestran que la solución de sangre heparinizada es una alternativa más fidedigna a la tinta china. Por sus características permite que se adquieran imágenes nítidas que permiten aplicar altos aumentos y analizar con detalle los eventos en las inyecciones intraneurales. Así mismo, a pesar de realizar de forma deliberada inyecciones intraneurales, el hallazgo de la ausencia de eritrocitos dentro de los fascículos nos lleva a cuestionar el mito de las lesiones intrafasciculares ligadas indiscutiblemente a las inyecciones intraneurales.