[ca] Introducció. El delírium és una síndrome que cursa amb alteració aguda i fluctuant del nivell de consciència i de la capacitat cognitiva, acompanyat d'agitació i/o letargia, que pot aparèixer als pacients crítics ingressats a UCI. Objectius. Principal: Conèixer la prevalença o incidència del delírium a UCI al nostre medi. Secundaris: detectar possibles factors que influeixin en la variabilitat de la prevalença. Conèixer aspectes del maneig del delírium a diferents UCI. Metodologia. Es van fer quatre estudis de prevalença. El primer es va realitzar enviant a totes les UCI espanyoles en dos anys consecutius una enquesta-formulari sobre les característiques de cada UCI i les pràctiques de sedoanalgèsia i delírium que es duien a terme en dos dies seleccionats. El segon estudi, observacional i multicèntric, anomenat AID-ICU, va reclutar pacients amb delírium després de realitzar una escala diagnòstica validada a tots els ingressos durant dues setmanes a UCI europees. El tercer va ser una subanàlisi de la cohort espanyola de l'estudi AID-ICU. El quart va ser un estudi de prevalença de període a l'UCI de l'HUAV de Lleida. Resultats. El primer estudi va incloure 1567 pacients de 166 UCI espanyoles; el 21,1% de les UCI realitzaven una escala diagnòstica validada i es va obtenir una prevalença del 9,1% respecte al total de pacients. A l'AID-ICU hi van participar 99 UCI de 13 països europeus; van ser reclutats 1260 pacients, resultant una prevalença del 24.9%; l'haloperidol va ser el tractament farmacològic més utilitzat. A la cohort espanyola de l'AID-ICU, conformada per 193 pacients de 16 UCI es va obtenir una prevalença del 18.6% respecte al total de pacients i del 29.2% una vegada exclosos els pacients no valorables; l'haloperidol també va ser el fàrmac més utilitzat. Les contencions mecàniques es van utilitzar en el 52.8% dels pacients amb delírium i en el 14.6% dels pacients sense delírium. A l'estudi de l'UCI de Lleida, la prevalença va ser del 31.6% dels pacients valorables, és a dir, els que no presentaven lesió cerebral adquirida, coma o sedació profunda. Conclusions: La prevalença o incidència del delírium en el nostre medi varia depenent de si les escales diagnòstiques es realitzen de rutina, perquè si no ho faci la prevalença del delírium percebuda podria estar infraestimada. Quan les escales es fan de rutina o per motiu científic en reclutar pacients per a un estudi o un assaig clínic, la prevalença detectada augmenta. La prevalença també varia si els pacients amb delírium es refereixen al total de pacients ingressats o al nombre de pacients valorables per detectar delírium, excloent-ne pacients en coma o en sedació profunda. Tot i la baixa evidència científica, a la pràctica clínica real l'haloperidol és el fàrmac més àmpliament utilitzat per controlar aquesta síndrome. Es continua fent contenció mecànica tant a pacients amb delírium com a pacients sense delírium. Cal millorar i estandarditzar la detecció del delírium a UCI.

[en] Introduction. Delirium is a syndrome that presents with an acute and fluctuating alteration of the level of consciousness and cognitive capacity, accompanied by agitation and/or lethargy, which can appear in critically ill patients admitted to the ICU. Objectives. Primary: To know the prevalence or incidence of delirium in the ICU in our environment. Secondary: to detect possible factors that influence the variability of prevalence; to know aspects of delirium management in different ICUs. Methodology. Four prevalence/incidence studies were conducted. The first one was carried out by sending a survey-form to all Spanish ICUs in two consecutive years on the characteristics of each ICU and the sedoanalgesia and delirium practices that were carried out on two selected days. The second study, observational and multicenter, called AID-ICU, recruited patients with delirium after performing a validated diagnostic scale at all admissions for two weeks in European ICUs. The third was a sub-analysis of the Spanish cohort of the AID-ICU study. The fourth was a period prevalence study in the ICU of the HUAV of Lleida. Results. The first study included 1567 patients from 166 Spanish ICUs; 21.1% of the ICUs carried out a validated diagnostic scale and a prevalence of 9.1% was obtained with respect to the total number of patients. 99 ICUs from 13 European countries participated in the AID-ICU; 1260 patients were recruited, resulting in a prevalence of 24.9%; haloperidol was the most used pharmacological treatment. In the Spanish cohort of the AID-ICU, made up of 193 patients from 16 ICUs, a prevalence of 18.6% was obtained with respect to the total number of patients and 29.2% once non-assessable patients were excluded; haloperidol was also the most used drug. Mechanical restraints were used in 52.8% of patients with delirium and in 14.6% of patients without delirium. In the Lleida ICU study, the prevalence was 31.6% of evaluable patients, that is, those who did not present acquired brain injury, coma, or deep sedation. Conclusions: The prevalence or incidence of delirium in our environment varies depending on whether the diagnostic scales are performed routinely, because if they are not, the perceived prevalence of delirium could be underestimated. When the scales are performed routinely or for scientific reasons when recruiting patients for a study or clinical trial, the detected prevalence or incidence increases. The prevalence also varies if the patients with delirium refer to the total number of patients admitted or to the number of patients assessable for detecting delirium, excluding patients in coma or deep sedation. Despite the low scientific evidence, in real clinical practice haloperidol is the most widely used drug to control this syndrome. Mechanical restraint continues to be applied to both patients with delirium and patients without delirium. It is necessary to improve and standardize the detection of delirium in the ICU.