[ca] La presència de la Història en la Literatura Infantil i Juvenil portuguesa ha estat diversament consubstanciada al llarg dels temps. Els propòsits de la ficció històrica, així com els seus diferents nivells o filiació en la realitat varien segons el context històric-cultural, testificant l'esperit de la(s) època(s). A Portugal, després de superar l'escriptura marcadament ideologitzada o propagandística de l'Estado Novo (1926-1974), propugnada fins i tot per Instruções sobre Literatura Infantil (1950) i centrada en la conformació d'una identitat nacional "determinada", ostensiblement intencional, en les dècades de 1980 i 1990, els esdeveniments i personatges històrics van adquirir un altre gruix, un rostre més humà, per a, ja en el segle XXI, incloure algunes recreacions emmarcades per la paròdia, per exemple. Autors com Alice Vieira (Lisboa, 1943), sobretot en el camp de la novel·la juvenil, Luísa Ducla Soares (Lisboa, 1939) i José Jorge Letria (Cascais, 1951), en la narrativa en vers o conte, o Inácio Nuno Pignatelli (Porto, 1950), en el text dramàtic, entre altres, formen part del grup d'autors que han seguit la línia que acabem de descriure. En la seva producció literària, els elements/signes de l'Edat mitjana portuguesa (segles XI-XV) guanyen un espai rellevant. En aquest estudi, revisitarem així un conjunt d'obres seleccionades que componen un corpus textual contemporani en el qual és possible trobar diferents representacions de l'època i concloure sobre la rellevància concedida, per exemple, a D. Afonso Henriques i D. Dinis, imatges simbòliques i centrals en la memòria col·lectiva portuguesa.

[es] La presencia de la Historia en la Literatura Infantil y Juvenil portuguesa ha sido diversamente consubstanciada a lo largo de los tiempos. Los propósitos de la ficción histórica, así como sus diferentes niveles o filiación en la realidad varían según el contexto histórico-cultural, atestiguando el espíritu de la(s) época(s). En Portugal, tras superar la escritura marcadamente ideologizante o propagandística del Estado Novo (1926-1974), propugnada incluso por Instruções sobre Literatura Infantil (1950) y centrada en la conformación de una identidad nacional "determinada", ostensiblemente intencional, en las décadas de 1980 y 1990, los acontecimientos y personajes históricos adquirieron otro espesor, un rostro más humano, para, ya en el siglo XXI, incluir algunas recreaciones enmarcadas por la parodia, por ejemplo. Autores como Alice Vieira (Lisboa, 1943), sobre todo en el campo de la novela juvenil, Luísa Ducla Soares (Lisboa, 1939) y José Jorge Letria (Cascais, 1951), en la narrativa en verso o cuento, o Inácio Nuno Pignatelli (Oporto, 1950), en el texto dramático, entre otros, forman parte del grupo de autores que han seguido la línea que acabamos de describir. En su producción literaria, los elementos/signos de la Edad Media portuguesa (siglos XI-XV) ganan un espacio relevante. En este estudio, revisitaremos así un conjunto de obras seleccionadas que componen un corpus textual contemporáneo en el que es posible encontrar diferentes representaciones de la época y concluir sobre la relevancia concedida, por ejemplo, a D. Afonso Henriques y D. Dinis, imágenes simbólicas y centrales en la memoria colectiva portuguesa.