[ca] El període 1300-1600 és l'època d'encavalcament entre els processos de conquesta i colonització que van tenir lloc a l'Europa medieval i l'expansió transatlàntica moderna. Al mateix temps que la Cristiandat llatina llançava les darreres croades al continent europeu, les monarquies portuguesa i castellana establien les primeres colònies transoceàniques a l'Atlàntic oriental, a les costes d'Àfrica i a Amèrica. Nombrosos autors han contribuït a l'estudi de les connexions entre les empreses colonitzadores medievals i les modernes, especialment entre les conquestes castellanes a la península Ibèrica i a Amèrica. Però majoritàriament s'han centrat en els aspectes polítics, militars, culturals i jurídics de la colonització. En comparació, poques investigacions han tingut com a interès preferent l'anàlisi de les pràctiques i els espais agraris usats per les poblacions indígenes i pels colons, que ofereix la possibilitat de conèixer com els colonitzadors van alterar els paisatges i els processos de treball locals per construir nous ordres agrícoles. Aquesta tesi doctoral consisteix en un estudi comparatiu de dues viles de senyoriu que van ser colonitzades per Castella entre el segle XIV i el XVI amb l'objectiu d'identificar i acarar la gestió que els colons van fer dels territoris capturats en dos contextos diferents: la presa d'Olvera (Cadis) s'emmarca en la conquesta de l'Emirat de Granada, mentre que l'ocupació d'Agüimes (Gran Canària) fou una de les primeres etapes de l'expansió transatlàntica europea. La recerca ha requerit el maneig simultani del registre escrit i l'arqueològic, en combinació amb l'anàlisi dels paisatges moderns i la realització d'enquestes etnogràfiques als gestors actuals dels espais de treball, i ha demostrat que els dos casos formaven part d'un únic procés de conquesta i despossessió de comunitats pageses que remunta els seus orígens a l'Europa franca medieval. L'estudi ha permès apreciar com els colons van seguir estratègies anàlogues per gestionar els espais agraris capturats a les poblacions locals, que van ser eliminades, i adaptar-los al sistema productiu colonial. Les transformacions van estar preferentment dirigides a ampliar les àrees de conreu, a facilitar-ne la gestió i l'acumulació de producte agrari per part dels senyors i els grans propietaris de terra i a fomentar l'especialització dels camps en la producció en règims de monocultiu de collites prioritàriament destinades a la comercialització. La investigació també ha mostrat una clara connexió entre el ràpid creixement dels espais de treball i els processos d'acumulació per despossessió que van seguir la colonització d'Olvera i Agüimes, els quals també van generar dinàmiques de consum accelerat dels recursos naturals i de deteriorament de les condicions ecològiques locals. La comparació entre els dos casos també ha revelat paral·lelismes en la forma que les pagesies indígenes organitzaven la producció agrícola i construïen i gestionaven els espais de treball. Tant els andalusins com els canaris semblen haver imposat límits estrictes al creixement potencial dels camps i a l'ús dels recursos, els quals van ser trencats pels colons per encetar seqüències ininterrompudes d'expansió de les àrees de conreu. Fa l'efecte que aquesta contradicció fonamental entre els constrenyiments al creixement imposats per les poblacions indígenes i la tendència de la societat colonitzadora a l'expansió i a l'acumulació individual es troba a l'arrel de l'eliminació sistemàtica de les societats colonitzades. L'estudi conjunt d'Olvera i Agüimes suggereix que l'eliminació de les organitzacions pageses indígenes va ser una condició bàsica de la implantació i la reproducció del sistema colonitzador als espais de conquesta.

[es] El período 1300-1600 es la época de solapamiento entre los procesos de conquista y colonización que tuvieron lugar en Europa durante la Edad Media y la expansión transatlántica de la Época Moderna. Al mismo tiempo que la Cristiandad Latina lanzaba las últimas cruzadas en el continente europeo, las monarquías portuguesa y castellana establecían las primeras colonias transoceánicas en el Atlántico oriental, en las costas de África y en América. Muchos autores han contribuido al estudio de las conexiones entre las empresas colonizadoras medievales y las modernas, especialmente entre las conquistas castellanas en la Península Ibérica y en América. Pero la mayoría de investigaciones se ha centrado en los aspectos políticos, militares, culturales y jurídicos de la colonización. En comparación, muy pocas han tenido como interés preferente el análisis de las prácticas y los espacios agrarios usados por las poblaciones indígenas y por los colonos, que ofrece la posibilidad de conocer como alteraron los colonizadores los paisajes y los procesos de trabajo locales para construir nuevos órdenes agrarios en los territorios conquistados. Esta tesis doctoral consiste en un estudio comparativo de dos villas de señorío que fueron colonizadas por Castilla entre el siglo XIV y el XVI con el objetivo de identificar y contrastar la gestión que los colonos hicieron de los territorios capturados en dos contextos diferentes: la toma de Olvera (Cádiz) se enmarca en la conquista del Emirato de Granada, mientras que la ocupación de Agüimes (Gran Canaria) constituye una de las primeras etapas de la expansión transatlántica europea. La investigación ha requerido el manejo simultáneo del registro escrito y del arqueológico, en combinación con el análisis de los paisajes modernos y la realización de encuestas etnográficas a los gestores actuales de los espacios de trabajo, y ha demostrado que los dos casos formaban parte de un único proceso de conquista y desposesión de comunidades campesinas que remonta sus orígenes a la Europa franca medieval. El estudio ha permitido apreciar como los colonos siguieron estrategias análogas al gestionar los espacios agrarios capturados a las poblaciones locales, que fueron eliminadas, y adaptarlos al sistema productivo colonial. Las transformaciones estuvieron preferentemente dirigidas a ampliar las áreas de cultivo, a facilitar su gestión y la acumulación de producto agrario por parte de los señores y los grandes propietarios de tierra y a fomentar la especialización de los campos en la producción de cosechas prioritariamente destinadas a la comercialización en regímenes de monocultivo. La investigación también ha mostrado una clara conexión entre el rápido crecimiento de los espacios de trabajo coloniales y los procesos de acumulación por desposesión que siguieron la colonización de Olvera y Agüimes, los cuales también generaron dinámicas de consumo acelerado de los recursos naturales y de deterioro de las condiciones ecológicas locales. La comparación entre los casos de Olvera y Agüimes también ha revelado paralelismos en la forma que los campesinados indígenas organizaban la producción agrícola y construían y gestionaban los espacios de trabajo. Tanto los andalusíes como los canarios parecen haber impuesto límites estrictos al crecimiento potencial de los campos y al uso de los recursos que los colonos rompieron para poner en marcha secuencias ininterrumpidas de expansión de las áreas de cultivo. Esta contradicción fundamental entre los constreñimientos al crecimiento impuestos por las poblaciones indígenas y la tendencia de la sociedad colonizadora a la expansión y a la acumulación individual se halla en la raíz de la eliminación sistemática de las sociedades colonizadas. El estudio conjunto de Olvera y Agüimes sugiere que la eliminación de las organizaciones campesinas indígenas fue una condición básica para la implantación y la reproducción del sistema colonizador en los espacios de conquista.