[ca] En aquesta tesi, proposem una nova teoria de mapeig dins el marc teòric OT-LFG per explicar el fet que en català i altres llengües romàniques, tant l'argument directe dels verbs intransitius (siguin inacusatius o inergatius), com l'argument intern dels verbs transitius en construccions passives alternen entre subjecte i objecte, però tenen invariablement cas nominatiu i concorden amb el predicat principal de l'oració. L'anàlisi proposada difereix de les versions estàndards de les teories de mapeig en LFG pel fet de descartar el sistema de descomposició de trets [±r]/[±o] i la Condició de Subjecte com a principi inviolable. Com a conseqüència, és possible que un argument extern correspongui a un objecte i que una oració no tingui subjecte. En la teoria de mapeig proposada, l'assignació de cas té un paper important. La nostra teoria és simple: l'idea principal és que un argument nuclear es mapeja a una funció gramatical directa (FGD) i es complementa amb uns principis d'assignació de cas, unes regles de mapeig d'arguments a funcions gramaticals (FG) i restriccions que condicionen l'assignació de FG d'acord amb el cas assignat i la definitud dels arguments, a més d'operacions morfosintàctiques, com la passivització, la causativització i la reflexivització. L'alternança entre subjecte i objecte és restringida per la definitud de l'argument: és un subjecte si és definit i és un objecte si és indefinit. El fet que els verbs concordin amb una funció nominativa (sigui subjecte o objecte) s'explica aplicant una teoria de concordança proposada independentment dels fets del català, és a dir, assumint un conjunt de trets de concordança de l'oració (AGR) que s'identifica amb el d'una funció gramatical –que no és necessàriament el subjecte– segons restriccions generals. Una de les implicacions de la nostra teoria és que el mapeig d'arguments a FG té lloc en la sintaxi, en comptes del lexicó. La suposició de les teories estàndards de mapeig en LFG que la realització d'arguments com a FG té lloc en el lexicó implica que les llengües amb expletius han d'especificar la funció expletiva a l'entrada lèxica del predicat que coocorre amb aquesta funció expletiva. Per aquest motiu, proposem una teoria d'expletius per a l'anglès segons la qual no cal que els predicats estableixin lèxicament si demanen una funció expletiva ni quina funció demanen, sinó que es pot derivar la distribució dels expletius de principis generals i de les entrades lèxiques dels expletius. D'aquesta manera, s'obren noves línies d'investigació rellevants per a altres llengües.

[en] In this dissertation we propose a new mapping theory within the OT-LFG framework to account for the fact that in Catalan and other Romance languages, the direct argument of intransitive verbs (whether unaccusative or unergative), as well as the internal argument of transitive verbs in passive constructions, alternates between subject and object, but is consistently in the nominative case and agrees with the main predicate of the clause. The proposed analysis diverges from standard versions of mapping theories in LFG, as it discards the generally assumed [±r]/[±o] feature decomposition system and the Subject Condition as an inviolable principle, allowing an external argument to map onto an object and permitting a clause to lack a subject. In our new mapping theory, case assignment plays a major role. The theory is a simple one, consisting of a principle mapping a core argument onto a direct grammatical function (DGF), in addition to a small set of case assignment principles, argument-to-grammatical function (GF) mapping rules, and constraints restricting GF assignment on the basis of case features and definiteness of the arguments, as well as morphosyntactic operations such as passivization, causativization, and reflexivization. The subject-object alternation is constrained by definiteness: the argument is a subject if it is definite and is an object if it is indefinite. The claim that verbs agree with a nominative function (either subject or object) is explained by applying a theory of agreement proposed independently of the facts of Catalan, namely, by assuming a set of agreement features (AGR) of the clause that are identified with the AGR of a GF, and not necessarily the subject, by general constraints. One of the implications of our theory is that argument-to-GF realization takes place in the syntax, instead of in the lexicon. The assumption of standard LFG mapping theories that the mapping of arguments to GFs happens in the lexicon implies that languages with expletives should also stipulate the expletive in the lexical entry of the predicate that co-occurs with the expletive. We thus propose a theory for English expletives according to which predicates do not lexically specify whether they take an expletive or what expletive they take, but the distribution of expletives follows from general principles and from the lexical entries of the expletives, thereby opening up new lines of relevant typological research.