[ca] Acumular objectes és un símptoma que pot estar present en múltiples patologies com el trastorn psicòtic, la depressió, el deteriorament cognitiu, el consum d'alcohol i el trastorn d'acumulació (TA), entre altres. Tot i ser un problema freqüent, l'acumulació d'objectes és una conducta amb poca representació en la literatura científica. A més, la majoria d'estudis provenen de mostres de voluntaris i són pocs els que provenen de la pràctica clínica habitual. La tesi consta de 2 estudis de pacients extrets de la pràctica clínica habitual. Per valorar la gravetat de l'acumulació s'ha utilitzat l'escala Clutter Image Rating (CIR). Es van incloure en els estudis aquells individus amb una puntuació de l'escala CIR >= 4, que és la que es considera que és clínicament significativa. El primer dels estudis va incloure 243 subjectes i descriu que la conducta d'acumulació sovint passa desapercebuda en les seves etapes inicials, amb un retard mitjà en la seva detecció d'uns 10 anys. Tots els subjectes inclosos en aquest estudi presentaven acumulació greu i múltiples complicacions per acumulació, fins i tot aquells que no complien els criteris diagnòstics per a TA. El TA va ser el diagnòstic més comú en el 48,1% dels pacients. Els pacients en els quals l'acumulació era deguda a patologies diferents del TA, sovint tenien trastorn per consum d'alcohol. El segon estudi consta de 214 individus amb acumulació clínicament significativa (CIR >=4) seguits durant 2 anys. En aquest estudi es van avaluar i comparar tres enfocaments diferents per a la gestió de l'acumulació en pacients no col·laboradors: (1) enfocament de gestió de casos amb personal a temps complet i parcial, (2) enfocament de gestió de casos basat en la col·laboració en xarxa interprofessional i (3) atenció rutinària de serveis socials sense gestió específica d'acumulació dirigida per un treballador social. Es va aconseguir la resolució en el 84,5%, 36,4% i 36,6% dels casos gestionats per les estratègies (1), (2) i (3), respectivament. L'estudi conclou que la gestió de casos amb un equip a temps complet va ser la més efectiva per resoldre l'acumulació severa en pacients no voluntaris, suggerint que centralitzar la gestió de casos en un equip de professionals especialitzats i autònoms podria ser la millor estratègia per resoldre l'acumulació clínicament significativa en pacients no col·laboradors.

[en] Hoarding behaviour is a symptom that can be present in multiple pathologies such as psychotic disorder, depression, cognitive impairment, alcohol use, and hoarding disorder (HD), among others. Despite being a frequent problem, hoarding behavior is underrepresented in the scientific literature. Additionally, most studies come from volunteer samples, and few come from routine clinical practice. The thesis consists of 2 studies of patients drawn from routine clinical practice. To assess the severity of hoarding, the Clutter Image Rating (CIR) scale was used. Individuals with a CIR scale score >= 4, which is considered clinically significant, were included in the studies. The first study included 243 subjects and describes that hoarding behavior often goes unnoticed in its early stages, with an average detection delay of about 10 years. All subjects included in this study had severe hoarding and multiple hoarding-related complications, even those who did not meet the diagnostic criteria for HD. HD was the most common diagnosis in 48.1% of the patients. Patients whose hoarding was due to pathologies other than HD often had alcohol use disorder. The second study consists of 214 individuals with clinically significant hoarding (CIR >=4) followed for 2 years. This study evaluated and compared three different approaches to managing hoarding in non-cooperative patients: (1) case management approach with full-time and part-time staff, (2) case management approach based on interprofessional network collaboration, and (3) routine social services care without specific hoarding management led by a social worker. Resolution was achieved in 84.5%, 36.4%, and 36.6% of cases managed by strategies (1), (2), and (3), respectively. The study concludes that case management with a full-time team was the most effective in resolving severe hoarding in non-voluntary patients, suggesting that centralizing case management in a team of specialized and autonomous professionals could be the best strategy to resolve clinically significant hoarding in non-cooperative patients.