[ca] Des del cataclisme de la crisi immobiliària de l'any 2008, el cicle d'urbanització neoliberal consolidat a partir dels anys 90 i encapçalat pel model de ciutat global ha estat de nou qüestionat des d'àmbits acadèmics, moviments socials i la societat civil organitzada. Davant un escenari d'emergència climàtica, desarrelament de les comunitats locals i pèrdua de cura pel territori provocat pel món globalitzat, apareixen alternatives de canvi que reclamen de forma imperant fer una transició ecològica, socialment justa i democràtica que posi la vida i les persones al centre del model urbà. En aquest context, ressorgeix l'interès acadèmic pels béns comuns urbans com un dispositiu per regenerar les ciutats des d'un paradigma de societat ecològica, metabòlicament equilibrada amb el territori, resilient al canvi climàtic i capaç de recosir el vincles comunitaris. Aquest treball és una carta d'aprenentatges que explora el potencial dels béns comuns urbans com a dispositiu per a materialitzar el dret a la ciutat en la transició ecosocial. Proposem un relat acadèmic, pedagògic i instrumental a partir de la revisió de la literatura acadèmica i l'anàlisi de 5 casos d'estudi paradigmàtics per acostar el béns comuns a l'urbanisme i l'ordenació del territori. Després de tot l'anàlisi destaquem una sèrie d'apunts, aprenentatges, reptes i oportunitats per elaborar una caixa d'eines capaç d'impulsar i protegir el béns comuns des de la nostra disciplina. Recollim els projectes i instruments legals i urbanístics que ens han de permetre transitar cap la transició ecosocial i el dret a la ciutat. El béns comuns urbans superen l'etern debat entre el mercat i l'estat obrint la porta a noves formes de producció urbana centrades en la comunitat i el tancament de cicles materials. Defineixen un nou horitzó de col·laboració públic-cooperativa que reconfigura els termes en que sovint s'ha entès el desenvolupament urbà, prioritzant el valor social per sobre de l'explotació del territori.

[es] Desde el cataclismo de la crisis inmobiliaria del año 2008, el ciclo de urbanización neoliberal consolidado a partir de los años 90 y encabezado por el modelo de ciudad global ha sido de nuevo cuestionado desde ámbitos académicos, movimientos sociales y la sociedad civil organizada . Ante un escenario de emergencia climática, desarraigo de las comunidades locales y pérdida de cuidado por el territorio provocado por el mundo globalizado, aparecen alternativas de cambio que reclaman de forma imperante realizar una transición ecológica, socialmente justa y democrática que ponga la vida y las personas en el centro del modelo urbano. En este contexto, resurge el interés académico por los bienes comunes urbanos como un dispositivo para regenerar las ciudades desde un paradigma de sociedad ecológica, metabólicamente equilibrada con el territorio, resiliente al cambio climático y capaz de recoser los vínculos comunitarios. Este trabajo es una carta de aprendizajes que explora el potencial de bienes comunes urbanos como dispositivo para materializar el derecho a la ciudad en la transición ecosocial. Proponemos un relato académico, pedagógico e instrumental a partir de la revisión de la literatura académica y el análisis de 5 casos de estudio paradigmáticos para acercar los bienes comunes al urbanismo y la ordenación del territorio. Después de todo el análisis, destacamos una serie de apuntes, aprendizajes, retos y oportunidades para elaborar una caja de herramientas capaz de impulsar y proteger los bienes comunes desde nuestra disciplina. Los bienes comunes urbanos superan el eterno debate entre el mercado y el estado abriendo la puerta a nuevas formas de producción urbana centradas en la comunidad y el cierre de ciclos materiales. Definen un nuevo horizonte de colaboración público-cooperativa que reconfigura los términos en los que a menudo se ha entendido el desarrollo urbano, priorizando el valor social por encima de la explotación del territorio.