[ca] Objectiu: L'evolució de la tècnica arquitectònica s'ha considerat per la mirada moderna com un ideal que aspira a sotmetre la natura als fins de l'home. Tot i que aquest paradigma antropocèntric segueix avui molt vigent, visions noves han qualificat aquesta aproximació a la tècnica i als naturalesa com limitada. En aquest article es sistematitza una nova forma d'afrontar el projecte basat en nous escenaris de negociació arquitectònica, que assumeixen els riscos ecològics com a agents actius en el disseny del projecte arquitectònic. Metodologia: A través de la revisió i sistematització bibliogràfica de casos pràctics recents contrastats amb altres de la dècada dels setanta, s'exploren les estratègies arquitectòniques que es distancien del antropocentrisme i remarquen el dubte en l'herència determinista de la ciència. Tal com proposa el Sr. Serres, la naturalesa s'incorpora al contracte social de J.J. Rousseau, obrint altres marcs de relació de l'home amb el món. En aquestes noves formes de relació s'estableixen, influenciades per P. Descola i B. Latour, nous vincles entre humans i no humans, reformulant des de la perspectiva arquitectònica un tema clàssic de les ciències socials: la relació entre natura i cultura. Conclusions: Després d'explorar una mostra d'exemples conclourem en primer lloc afirmant que avui no és la tècnica arquitectònica el que està realment en crisi, sinó la relació que tenim amb ella, que continua sent pre-moderna i gairebé religiosa; i en segon lloc identificant premisses pragmàtiques en les noves formes d'aproximar el projecte arquitectònic, en què la naturalesa es contempla com una aliada i no com una força a sotmetre. Originalitat: La seva originalitat es basa en la seva aportació crítica sobre el procés de producció d'un projecte arquitectònic i el seu impacte en termes de significació. La principal contribució de l'article sosté que la naturalesa es contempla com una aliada i no una força a sotmetre en el projecte arquitectònic sota un enfocament pragmàtic. Aquesta afirmació obre un potencial camp d'investigació i una necessària reflexió des de la pràctica.

[en] Objective: Evolution of the architectural technique has been considered by Modernity as an ideal aiming at controlling nature under men's purposes. Although this anthropocentric paradigm is still very much in force, new visions qualify this approach to technique and nature as restricted. In this article, it's endorsed a different way of facing architectural design based on negotiation scenarios that introduce natural hazards as an active negotiation driver in the ecological design. Methodology: The article explores ecological design strategies distanced from anthropocentrism, by systematizing selected architectural study cases. The analysis is done by questioning the deterministic heritage of science, according to M. Serres assumptions. As defended by M. Serres, Nature is assimilated by The Social Contract of J.J. Rousseau, establishing new discussion frameworks. These new discussion frameworks drive into different liasons between humans and non-humans, by a later influence of P. Descola and B. Latour. This approach to ecological design in architecture reformulates a classic topic in social sciences: the relationship between nature and culture. Conclusions: After reflecting on selected examples of ecological design the article concludes, firstly by stating that ecologic design is not in crisis as suspected, but the relationship that designers and architects have with it, which is still pre-modern and almost religious; and secondly by identifying nature as an ally instead of an enemy in ecological design, following pragmatism premises. Originality: Its originality is based on its critical contribution on the design process and its impact in terms of significance. The main conclusion of the article opens a potential field of investigation and a required reflection from practitioners.