[ca] Els espais són el medi físic on tenen lloc les relacions socials. El seu disseny condiciona les nostres formes de vida, les nostres oportunitats i experiències vitals. La configuració dels espais no és neutra, depèn de qui i com decideix, de les experiències i els cossos que es prenen de referència i de les necessitats que es prioritza satisfer. Des de l'arquitectura i l'urbanisme feminista s'ha criticat el disseny androcèntric i capitalista de les ciutats, un model que genera espais jeràrquics i excloents que reforcen les desigualtats socials. Entre tots els espais urbans, el pati de l'escola és un lloc on quotidianament es territorialitzen les desigualtats de gènere des de la infància. La seva normalització i justificació constitueixen aprenentatges invisibles que són interioritzats per els nens i les nenes. D'aquesta manera es reforça una educació sexista en la que les dones (i les persones que no compleixen amb els mandats de gènere) ocupen posicions subordinades i perifèriques en l'estructura social i, en consonància, es restringeix el seu accés als espais de centralitat i visibilitat quedant relegades als llocs menys valorats. Considerant l'espai com un agent educador (coeducador o deseducador), es planteja com imprescindible tenir en compte la dimensió espacial per aconseguir que l'educació sigui, tal i com defenen les pedagogies crítiques i feministes, un camí per assolir l'emancipació i una major justícia social. Aquestes pedagogies aposten per un aprenentatge basat en processos col·lectius de reflexió i d'acció localitzats i contextualitzats. Per aquest motiu s'ha considerat la metodologia d'Investigació Acció Participativa com la més indicada per desenvolupar el cas d'estudi d'aquesta tesi, un procés comunitari en el que l'anàlisi i la transformació d'un espai quotidià de les criatures, el pati de l'escola, serveix com a pretext per visibilitzar les desigualtats de gènere, identificar-les específicament en la seva dimensió espacial y buscar solucions a partir dels recursos de la comunitat i de l'entorn. Amb aquest treball s'ha volgut promoure la presa de consciència, la visibilització de les desigualtats de gènere i l'acció col·lectiva de les comunitats educatives al voltant del pati de l'escola, utilitzant metodologies i tècniques d'anàlisi socioespacial com eines educatives i aportant solucions tècniques capaces de materialitzar les idees col·lectives. A més, s'han generat materials i recursos que permeten replicar i escalar aquest procés en altres contextos. Aquesta tesi vol posar en valor el potencial de l'educació espacial feminista per assolir unes societats sense desigualtats per motius de gènere i lliures de violències masclistes.

[es] Los espacios son el medio físico donde tienen lugar las relaciones sociales. Su diseño condiciona nuestros modos de vida, nuestras oportunidades y experiencias vitales. La configuración de los espacios no es neutra, depende de quién y cómo decide, de las experiencias y los cuerpos que se toman como referencia y de las necesidades que se prioriza satisfacer. Desde la arquitectura y el urbanismo feminista se ha criticado el diseño androcéntrico y capitalista de las ciudades, un modelo que genera espacios jerárquicos y excluyentes que refueran las desigualdades sociales. Entre todos los espacios urbanos, el patio de la escuela es un lugar donde cotidianamente se territorializan las desigualdades de género desde la infancia. Su normalización y justificación constituyen aprendizajes invisibles que son interiorizados por los niños y las niñas. De esta manera se refuerza una educación sexista en la que las mujeres (y las personas que no cumplen con los mandatos de género) ocupan posiciones subordinadas y periféricas en la estructura social y, en consonancia, se restringe su acceso a los espacios de centralidad y visibilidad quedando relegadas a los lugares menos valorados. Considerando el espacio como un agente educador (coeducador o deseducador), se plantea como imprescindible tener en cuenta la dimensión espacial para lograr que la educación sea, tal y como defienden las pedagogías críticas y feministas, un camino para alcanzar la emancipación y una mayor justicia social. Éstas pedagogías apuestan por un aprendizaje basado en procesos colectivos de reflexión y de acción localizados y contextualizados. Por este motivo se ha considerado la metodología de Investigación Acción Participativa como la más indicada para desarrollar el caso de estudio de esta tesis, un proceso comunitario en el que el análisis y la transformación de un espacio cotidiano de las criaturas, el patio de la escuela, sirve como pretexto para visibilizar las desigualdades de género, reconocerlas específicamente en su dimensión espacial y buscar soluciones a partir de los recursos de la comunidad y del entorno. Con este trabajo se ha querido promover la toma de concencia, la visibilización de las desigualdades de género y la acción colectiva de las comunidades educativas en torno al patio de la escuela, utilizando metodologías y técnicas de análisis socioespacial como herramientas educativas y aportando soluciones técnicas capaces de materializar las ideas colectivas. Además, se han generado materiales y recursos que permiten replicar y escalar este proceso en otros contextos. Esta tesis quiere poner en valor el potencial de la educación espacial feminista para alcanzar unas sociedades sin desigualdades por motivos de género y libres de violencias machistas.