[ca] Aquest article és el resultat del nostre esforç analític per comprendre com s'han pensat i practicat intervencions urbanístiques, extremadament dràstiques, contra el barri del Raval de Barcelona en períodes formalment democràtics. El que considerem original de la nostra proposta analítica és la identificació d'una mena de doxa tecnocràtica que hauria impregnat l'urbanisme -també el barceloní- des dels seus inicis, i que acabarà caracteritzant l'aclamat tant com discutit "Model Barcelona". La metodologia utilitzada prové de l'antropologia històrica i de la sociologia urbana. El nostre prisma teòric entrecreua perspectives historiogràfiques com la biopolítica, sociològiques com la crítica a l'enginyeria social i urbanístiques com la re-configuració de l'espai públic. Se sosté aquí que l'urbanisme racionalista hauria abordat el complex art de viure en societat des fórmules cartesianes, còmplices en gran mesura de la reificació característica de disciplines positivistes. Considerem que aquesta forma de concebre l'urbanisme s'ha nodrit de pressupostos conceptuals epistemològicament inconsistents, simplificadors i, sovint, autoritaris. L'última part de l'article identifica tres de les inèrcies socials que vindrien generades o impulsades per la tecnocràcia -no només urbanística: La tendència obsessiva cap a la normalització i els seus perversos efectes; les contradiccions entre les "solucions" i els "problemes socials" que es volen gestionar i, finalment, la inclinació a considerar el carrer com una mena de camp de batalla i, per tant, la llar com un refugi.

[en] This article is the result of our analytical effort to understand how extremely drastic urban interventions have been thought and practiced against the El Raval neighborhood of Barcelona in formally democratic periods. What we consider original of our analytical proposal is the identification of a kind of technocratic doxa that would have permeated urbanism –also Barcelona urbanism- from its beginnings and that will end up characterizing the acclaimed as well as the controversial "Barcelona Model". The methodology used comes from historical anthropology and urban sociology. Our theoretical prism intersects historiographic perspectives such as biopolitics, sociological perspectives such as criticism of social engineering and urban planning perspectives such as the reconfiguration of public space. It is argued here that rationalist urbanism would have approached the complex art of living in society from Cartesian formulas, accomplices to a large extent of the reification characteristic of positivist disciplines. We consider that this way of conceiving urbanism has been nourished by epistemologically inconsistent, simplifying and often authoritarian conceptual assumptions. The last part of the article identifies three of the social inertias that would be generated or driven by technocracy - not just urban planning technocracy: The obsessive tendency towards normalization and its perverse effects; the contradictions between the "solutions" and the "social problems" to be managed; and finally, the inclination to consider the street as a kind of battlefield and, therefore, the home as a refuge.