[ca] Resistir-se i renunciar: una assignatura pendent en arquitectura, encara avui. Més enllà de l'univers autoreferencial que determinats angles interpretatius de l'arquitectura actual ocupen, es donen altres visions, més sensibles, que amplien els límits disciplinaris i fracturen els discursos hegemònics; són alternatives, mirades que interpel·len a la realitat com a dimensió social i que són conscients de la importància que el context, en tota la seva amplitud, té a l'hora de projectar. Les línies que segueixen resumeixen alguns titulars inèdits al voltant de l'obra de l'arquitecte Juan Antonio Molina Serrano. Amb ells es pretén verificar, mitjançant l'estudi de la seva activitat professional, l'assertivitat i atenció de l'autor cap al paisatge, la ciutat i l'espai públic. Tres eixos centrals s'analitzen amb aquest objectiu: les intervencions en el paisatge, puntuant escales col·lectives, domèstiques i de servei o infraestructura; les incursions a la ciutat, distingint trobades i filiacions amb les preexistències i la memòria urbana; i les propostes i iniciatives en els carrers i places, que acaben per constituir llocs recuperats i de celebració comunitària. Totes, resum un ideari ètic i projectual. Partint d'una metodologia que té com a marc principal l'exhaustiu estudi dels projectes (memòries, arxiu, entrevistes a l'autor, fonts, etc.) i l'experimentació o acció directa (habitar els edificis i casos d'estudi), es pretén demostrar com el treball de Juan Antonio Molina es desplega i identifica, per sobre de tot, amb una postura: l'escolta de el lloc, el respecte pel genius loci.

[en] The notions of resistance and renouncing constitute a pending issue in architecture, even today. Beyond the self-referential universe that certain interpretive angles of current architectural theory occupy, there are also other sensitive perspectives that cross the disciplinary limits and fracture the normally hegemonic discourses. There are new options in the field, proposing a new gaze that challenges reality as a social dimension and is aware of the importance of context, in all its dimensions, in the development of a project. The following lines synthesize some unprecedented reflections on the work of the Spanish architect Juan Antonio Molina. The purpose of this paper is to prove Molina's assertiveness and attention towards landscape design, the city, and the social space created in those domains. In this line, three central axes are considered: interventions in the landscape, through the analysis of collective, domestic, and service or infrastructure scales; forays into the city, through the discussion of his encounters and affiliations with pre-existing spaces and the urban memory; and his proposals and initiatives related to the public space, which, ultimately, have become recovered spaces and places for social celebration (Pallasmaa, 2016). All of them, together, function as a resonance box for the inclusion of an ethical statement of principles. Combining a methodology focused on the exhaustive study of Molina's projects (through memories, archives, interviews with the author, sources, etc.), together with experimentation and/or direct action (inhabiting buildings and case studies), my aim is to demonstrate the ways in which Molina's work has evolved into and is related to, above all, a specific position: that of listening to the place, with the respect for the Genius Loci.