[ca] La transició de l'electrònica convencional a l'electrònica flexible permet crear sensors adaptables a la pell. En aquest estudi, el primer desafiament consisteix a desenvolupar un hidrogel que funcioni com a biosensor per a la detecció del L-lactat. No obstant això, un problema que presenten els hidrogels és la seva desintegració, la qual és causada per la pèrdua de calci per difusió en entrar en contacte amb certs mitjans. Per això, el segon objectiu d'aquest projecte consisteix en desenvolupar un tractament de glioxalització que eviti la desintegració dels hidrogels. Per a assolir el primer objectiu, es van sintetitzar hidrogels d'algí (Alg) i PEDOT:PSS amb nanopartícules d'or (GNP), carregats amb l'enzim Lactat Oxidasa (LOx), que permet la detecció del L-lactat. Les GNP es van caracteritzar mitjançant DLS i UV-Vis, mentre que els hidrogels es van analitzar mitjançant voltametries cícliques (VC). A més, es van avaluar mostres cel·lulars tant sanes (CNT), com amb "Distrofia Muscular de Duchenne" (DMD) per a calcular la concentració de lactat de les mateixes. Pel que fa al segon objectiu, es van exposar a tractaments de glioxal de diferents durades a hidrogels d'Alg i PEDOT:PSS CleviosTM, amb la finalitat de conèixer si el tractament evita la pèrdua de calci, i en aquest cas, el temps òptim del mateix. La seva caracterització va implicar DLS, UV-Vis, FTIR, SEM, nano deflexió i cronoamperometria (CA). Els resultats van mostrar que, en el cas del biosensor de L-lactat, en realitzar les VC, un augment de la concentració de L-lactat suposa un augment en el valor absolut de la corrent. A més, es va demostrar que les mostres cel·lulars CNT presentaven menys lactat que les mostres DMD. Pel que fa al segon objectiu, es va determinar que el tractament de glioxal de 5 minuts era òptim. En conclusió, aquest estudi va aconseguir desenvolupar un biosensor per a la detecció del L-lactat, el rendiment del qual va millorar en aplicar-li un tractament de glioxal de 5 minuts.

[es] La transición de la electrónica convencional a la electrónica flexible permite crear sensores adaptables a la piel. En este estudio, el primer desafío consiste en desarrollar un hidrogel que funcione como biosensor para la detección del L-lactato. Sin embargo, un problema que presentan los hidrogeles es su desintegración, la cual es causada por la pérdida de calcio por difusión al entrar en contacto con ciertos medios. Por ello, el segundo objetivo de este proyecto consiste en desarrollar un tratamiento de glioxalización que evite la desintegración de los hidrogeles. Para lograr el primer objetivo, se sintetizaron hidrogeles de alginato (Alg) y PEDOT:PSS con nanopartículas de oro (GNP), cargados con la enzima Lactato Oxidasa (LOx), que permite la detección de L-lactato. Las GNP se caracterizaron DLS y UV-Vis, mientras que los hidrogeles se analizaron mediante voltametrías cíclicas (VC). Además, se evaluaron muestras celulares tanto sanas (CNT), como con "Distrofia Muscular de Duchenne" (DMD) para calcular la concentración de lactato de las mismas. En cuanto al segundo objetivo, se expuso a tratamientos de glioxal de diferentes duraciones a hidrogeles de Alg y PEDOT:PSS CleviosTM, con el fin de conocer si el tratamiento evita la pérdida de calcio, y en tal caso, el tiempo óptimo del mismo. Su caracterización involucró DLS, UV-Vis, FTIR, SEM, nano deflexión y cronoamperometría (CA). Los resultados mostraron que, en el caso del biosensor de L-Lactato, al realizar las VC, un aumento de la concentración de L-Lactato supone un aumento en el valor absoluto de la corriente. Además, se demostró que las muestras celulares CNT presentaban una menor cantidad de lactato que las muestras DMD. Con respecto al segundo objetivo, se determinó que el tratamiento de glioxal de 5 minutos era óptimo. En conclusión, este estudio logró desarrollar un biosensor para la detección del L-lactato, cuyo rendimiento mejoró al aplicarle un tratamiento de glioxal de 5 minutos.