[ca] La pols atmosfèrica està composta per partícules minerals de diversa composició, forma i mida. L'àmplia gamma de diàmetres de les partícules de pols, determina en part els seus efectes en el Sistema Terra. Aquesta tesi es centra en l'emissió de pols i, més concretament, en la distribució de tamanys de les partícules emes es ("PSD") i la seva variabilitat. S'ha realitzat dins del projecte ERC FRAGMENT, que busca comprendre millor la composici ó global de la pols i els seus efectes en el clima. La pols es genera a través del bombardeig per saltació, la desintegració d'agregats i, en menor mesura, mitjançant l'arrossegament aerodinàmic. Determinar la PSD de la pols en emissió és crucial, ja que afecta els seus impactes, temps de vida i distribució global. No obstant això, la nostra comprensió de la PSD de la pols emesa, incloent-hi la seva possible variabilitat, les causes subjacents i la fracció de pols amb diàmetre >10μm és limitada. Aquesta tesi ofereix noves perspectives sobre la PSD de la pols emesa i la seva variabilitat a partir de les observacions meteorològiques i mesures de concentració de pols i de saltació d'una campanya de FRAGMENT a Marroc el 2019. La saltació i l'emissió de pols van ser freqüents al lloc triat, tot i que l'eficiència de saltació va ser inferior a altres estudis, probablement a causa del sediment compactat de la superfície. Durant la campanya es van identificar dos tipus d'esdeveniments de pols: els regulars, associats al cicle diari del vent causat per l'escalfament solar, i els haboobs, formats per corrents descendents d'aire en esdeveniments convectius. Les PSDs de la concentració i el flux difusiú mostren dependències estadísticament significatives en funció de la velocitat de fricció (u*), la direcció del vent, i el tipus d'esdeveniment. En particular, s'observa un desplaçament cap a PSDs més fines en el flux difusiu a mesura que augmenta la u*, atribuït principalment a l'efecte de la deposició seca, modulada per l'extensió de la font ("fetch") i la u*. No obstant això, una major fragmentació d'agregats a mesura que augmenta la u* podria també jugar un paper secundari. El flux de deposició seca es va estimar mitjançant un model de res is tències calibrat amb observacions i, a partir d'aquest, s'ha estimat també el flux de pols emesa. S'ha demostrat que la deposició podria representar fins a un ˜ 90% del flux emès per a partícules amb diàmetres >10μm i fins a ˜ 65% per a partícules ˜ 5μm. Això implica que la PSD de la pols emesa és més gruixuda i menys variable que la PSD del flux difusiu. Aquesta és la primera vegada que s'identifica i quantifica experimentalment l'efecte de la deposició seca en els fluxos difusius, recolzant resultats recents obtinguts amb modelització numèrica. Aquest descobriment té implicacions en l'avaluació dels esquemes d'emissió de pols i la seva implementació en els models de transport de pols, ja que l'assumpció típica que les PSD del flux difusiú i emès són equivalents podria no ser vàlida. Una altra característica destacable són les diferències de PSD entre els esdeveniments regulars i els haboobs. Els haboobs mostren una menor proporció de partícules submicròniques per a intervals de u* iguals o majors, i una major deposició seca i variabilitat en les fraccions de massa >3μm. Els mecanismes proposats per explicar aquesta variabilitat inclouen un "fetch" efectiu més petit i variable durant els haboobs, i/o una major resistència dels agregats del sòl a la fragmentació, associada a l'augment observat en la humitat relativa al llarg del flux de sortida del haboob. En comparació amb la PSD del flux de pols emès que proposa la teoria de fragmentació de materials fràgils, els nostres resultats del flux de pols mostren una proporció substancialment més gran de partícules supermicròniques. Aquests resultats indiquen que la depos ició s eca ha de s er cons iderada adequadament per a es timar la PSD emes a, fins i tot en estudis limitats a rangs de tamany <10μm.

[en] Atmospheric mineral dust is composed of a variety of mineral particles exhibiting distinct composition, shape, and size. The wide range of diameters exhibited by dust particles, spanning more than three orders of magnitude, partly determines their effects within the Earth System. This PhD thesis focuses on dust emission, and especially on the emitted dust particle size distribution (PSD) and its variability. It has been conducted within the context of the ERC project "FRontiers in dus t minerAloGical coMpos ition and its Effects upoN climaTe" (FRAGMENT), which aims to understand global dus t compos ition and its climate effects. Dust is generated through saltation bombardment and aggregate disintegration, and less efectively by aerodynamic entrainment. Constraining its PSD at emission is crucial as it strongly affects the impacts, lifetime, and global distribution of dust. However, our understanding of the emitted dust PSD, including its potential variability, its underlying causes, and the fraction of particles with diameter >10μm, remains limited. This thesis provides new insights into the emitted dust PSD and its variability based on meteorological, saltation and size - resolved dust concentration measurements conducted during the FRAGMENT campaign in the Moroccan Sahara in September 2019. Saltation and dust emission occurred regularly at this location, although sandblasting efficiency was lower compared to previous studies, probably due to the paved sediment surface. During the campaign two types of dust events were identified: regular events associated with diurnal wind cycles caused by solar heating, and haboobs, intense dust storms formed by convective downdrafts. The obtained dust concentration and diffusive flux PSDs show statistically significant dependencies upon friction velocity (u*), wind direction, and type of event. Notably, diffusive flux PSDs shift towards finer particles with increasing u*. In this thesis, this feature has been attributed to a large extent to the effect of dry d eposition, which is modulated by the wind-direction-dependent fetch length, and u*. However, an enhanced fragmentation of aggregates with u* may also play a smaller role. The dry deposition flux was estimated using a resistance model constrained with field observations, which was then used to estimate the emitted dust flux. It has been shown that the deposition flux could represent up to ˜ 90% of the emitted dust flux for particles >10μm in diameter and up to ˜ 65% for particles as small as ˜ 5μm. These results imply that the emitted dust PSD is coarser and less variable than the diffusive flux PSD. As far as I know, this is the first time that the effect of dry deposition upon the diffusive fluxes is identified and quantified experimentally, supporting recent results based on numerica l modelling. This finding has implications for the evaluation of dust emission schemes and their implementation in transport models as the typical assumption that the diffusive and the emitted dust PSDs are equivalent could be invalidated. Another remarkable feature is the difference in PSDs between haboob and regular events. Haboob PSDs show lower proportions of sub-micrometre particles for equivalent or higher u* intervals, along with more dry deposition and variability in dust mass fractions with diameters >3μm. The mechanisms proposed to explain this variability include a smaller and variable effective fetch during the haboob events, and/or an increased resistance of soil aggregates to fragmentation associated with the observed increase in relative humidity along the haboob outflow. Finally, compared to the invariant emitted dust flux PSD predicted by Brittle Fragmentation Theory, our dust flux shows a substantially higher proportion of super-micrometre particles. Overall, these results highlight the need to adequately consider dry deposition when estimating the emitted PSD from concentration measurements, even in studies limited to size ranges <10