[ca] 'any 2000 es produeix l'exhumació de tretze persones d'una fossa comuna a Priaranza del Bierzo. Aquest acte s'ha establert com a acte fundacional del moviment anomenat de la Memòria Històrica al Regne d'Espanya. Un moviment que malgrat pretendre la recuperació del passat en el marc de la retòrica dels Drets Humans, ha estat marcat per les exhumacions de fosses comunes com a principal i més visible activitat. Aquestes exhumacions han estat retratades des dels mitjans de comunicació sempre de manera positiva i reeixida. Això s'emmarca dins del denominat "gir forense", com a procés en què s'han incorporat científics a la investigació d'aquest tipus de contextos de violència massiva.Tot i això, aquest relat no ha parat atenció a diversos aspectes. Un d'ells, que és fonamental, és el del destí dels cossos després de l'exhumació o de què fer quan les fosses no es troben on es creia que es trobaven. En aquest sentit s'ha abordat el tema des d'una perspectiva interdisciplinar, partint de la història de l'art i fent ús de tècniques etnogràfiques, prenent mostres d'un estudi qualitatiu-quantitatiu que s'ha desenvolupat en els darrers 4 anys al conjunt del territori. D'aquesta manera, els materials que permeten abordar la problemàtica s'organitzen en les tres parts següents. En primer lloc, es tracta de manera detallada les limitacions del model forense i de les exhumacions. En segon lloc, s'aborden els monuments construïts després de l'exhumació de fosses comunes. En tercer lloc, s'aborden els monuments construïts quan la fossa no s'ha trobat i no s'han pogut exhumar els cossos.En aquest sentit, els materials exposats i analitzats han explicat en primer lloc les limitacions i insatisfaccions que s'han produït al voltant del "gir forense". La baixa taxa d'identificacions, la manca de mediadors simbòlics i la de reconeixement social, hauria fet que les exhumacions per si mateixes no oferissin respostes i que pel contrari no alteressin necessàriament el significat de les fosses en tant que dispositius del terror. Per això, en un segon punt s'han recopilat algunes iniciatives que il·lustren a la perfecció la necessitat d'enterrar els cossos després de les exhumacions, tant per un motiu pragmàtic com per un de simbòlic. Aquests monuments a més haurien estat la solució també per a aquells que no haurien aconseguit trobar les fosses comunes, com s'explica a la tercera part. Com a conclusió es planteja com s'han produït aquestes "solucions monumentals" que han superat el model del "gir forense". Se suggereix així que seria per tant rellevant seguir investigant aquestes pràctiques en el futur i no mirar-les com a simples solucions a un problema tècnic sinó com un nou estadi de les pràctiques memorials.

[en] &nbsp; In the year 2000 thirteen people were exhumed from a mass grave in Priaranza del Bierzo. This event has been established as the founding act of the movement called "Historical Memory" in the Kingdom of Spain. A movement which, despite claiming the recovery of the past within the framework of Human Rights rhetoric, has been marked by the exhumations of mass graves as its primary and most visible activity. These exhumations have always been portrayed positively by the media. This is framed within the so-called "forensic turn," as a process in which scientists have been incorporated into the investigation of mass violence. However, this account has not addressed a number of issues, one of which is fundamental and relates to the fate of the bodies after exhumation.&nbsp; Another omission is the question of what to do when the graves are not found where they were believed to be. In this sense, the subject has been approached from an interdisciplinary perspective, starting from the history of art, making use of ethnographic techniques and taking samples from a qualitative-quantitative study which has been carried out over the last 4 years throughout the country. Therefore, the materials used to address the problem are organized into the following three parts.&nbsp; Firstly, the limitations of the forensic model and exhumations are discussed in detail. Secondly, monuments built after the exhumation of mass graves are examined.&nbsp; Thirdly, monuments constructed when the grave remained undiscovered, and the bodies could not be exhumed are also considered. In this regard, the experiences analysed have firstly clarified the limitations and dissatisfactions that have arisen around the "forensic turn." The low rate of identifications, the lack of symbolic mediators and the lack of social recognition, lead to the fact that exhumations in themselves do not offer answers and that, on the contrary, they do not necessarily modify the meaning of the graves as tools of terror. Therefore, in the second section, some initiatives have been employed to illustrate the need to bury the bodies after exhumations, both for pragmatic and symbolic reasons. These monuments could also be the solution for those unable to locate the mass graves, as explained in the third section. The conclusion focuses on the origins of these "memorial monument solutions," which have transcended the "forensic" model. Therefore, it is suggested that it would be relevant to continue researching these practices in the future, and not to see them as mere solutions to a technical problem, but as a new stage of memorial practices. &nbsp;