[ca] Els pessebres instal·lats a la plaça de Sant Jaume de Barcelona l'any 2004 i a la plaça de l'Ajuntament de Terrassa l'any 2009 han fet sorgir una sèrie de reflexions que centrem en dos eixos. D'una banda, sobre quina ha de ser la presència de simbologia religiosa a l'espai públic en una societat com l'actual, que està tan marcada alhora per la secularització i per la diversitat cultural i religiosa. De l'altra, una reflexió centrada sobre les possibilitats d'innovació en el llenguatge religiós i especialment en el llenguatge artístic del pessebrisme. L'anàlisi dels esmentats pessebres basat en un exhaustiu treball de camp que s'ha centrat en observar les reaccions que van provocar, ens ha portat a constatar la importància del pessebre com a símbol dominant enmig de tota la simbologia ritual de Nadal, símbol que pel seu caràcter arquetípic forma part de l'imaginari de persones molt diverses. També hem vist que el fet de voler expressar preocupacions i valors quotidians a través de la representació del naixement és una realitat tan antiga com les mateixes representacions, així doncs, no podríem considerar cap innovació el fet de fer parlar al pessebre sobre el món contemporani. L'espai públic reuneix les condicions per ser un lloc ideal per a la innovació del llenguatge religiós vinculat a les tradicions. El pessebre, com que és una forma d'autorepresentació, quan s'exposa en un espai compartit i divers pot accentuar aquesta vessant per vincular-se millor amb els receptors. La construcció del pessebre ha estat tradicionalment un moment d'enfortiment de vincles entre les persones, així doncs, si els pessebres públics aprofiten aquesta característica poden esdevenir elements idonis per a la cohesió social. La cultura popular està en un constant procés dinàmic i el pessebrisme no n'és una excepció. Hem vist com en altres moments de la història s'ha produït una dialèctica sobre com havia de ser concebut un pessebre. La idea màgica del "pessebre com Déu mana" que apareix en molts comentaris no és res més que una idealització. La cultura avança gràcies a aquestes situacions controvertides, que en un principi són rebutjades pels qui constitueixen els nuclis hegemònics de la cultura i que, posteriorment, són acceptades i assimilades pels mateixos que abans les havien rebutjades. En el pessebrisme també hem constatat aquesta dinàmica.

[en] The nativity scenes set up in Sant Jaume Square, Barcelona, in 2004 and in front of the Town Hall in Terrassa, in 2009, gave rise to a series of reflections which focused on two axes. The first of these was the kind of religious symbols which should be visible in public spaces in our current society, characterized by its secularization and its cultural and religious diversity. The second of these reflections centred on the possibility of renewing religious language and especially, on the artistic language of the nativity scene. Exhaustive observation of how people reacted to nativity scenes and the following analysis of these reactions led us to observe how significant the nativity scene is as a dominant symbol in the ritual symbology of Christmas. This is because its archetyal character forms part of people's collective imagination. In addition, we observed that the desire to express daily concerns and values through the nativity scene is as old a tradition as the scenes themselves, so we cannot consider expressing the nativity scene in modern terms as an innovation. Public space brings together the elements that make it an ideal place for renewing religious language based on traditions. As the nativity scene is a representation of ourselves, when exhibited in a shared and diverse setting, it can enhance the feelings of visitors. Furthermore, building the nativity scene has traditionally been a moment to strengthen ties between people. Similarly, if public nativity scenes take advantage of this characteristic, they provide the ideal elements for social cohesion. Popular culture is constantly changing and the nativity scene is no exception. We have observed the dialogue that has existed on how the nativity scene should be conceived at other moments in history. The magical idea of 'a nativity scene worthy of God' that appears in many comments is no more than an idealization. Culture moves forward thanks to controversial situations, which are initially rejected by those who make up the hegemonic nuclei of culture. These changes, in turn, are accepted and assimilated a posteriori by the very people who had previously rejected them. We also observed this precise dynamic in the case of nativity scenes.