[ca] Literat i metge dividit entre "l'ozio lecito della scrittura" –per reprendre el títol del fonamental assaig de Stefania Buccini sobre l'obra de l'autor veronès– i la seva vocació d'home de ciència, Francesco Pona és un autor encara poc estudiat i moltes vegades oblidat al panorama actual de la literatura italiana. Autor eclèctic, molt proper a l'experimentalisme de l'Accadèmia degli Incogniti, Pona publica el 1625, sota el pseudònim d'Eureta Misoscolo, La Lucerna, una obra que, per la seva càrrega de transgressió, els seus temes i continguts i el seu evident avantguardisme típicament barroc, no passa desapercebuda als principals cercles literaris i intel·lectuals del seu temps, ni al control de la censura de la Sagrada Congregació de l'Índex que, des del març del 1626 fins al 1948, inclou el text a l'Index Librorum Prohibitorum. Les raons d'aquesta condemna semblen gairebé descomptades, i el mateix autor n'és conscient –com s'infereix, per exemple, de l'aparell paratextual imprescindible de La Lucerna– de tractar temes i doctrines –el de la pitagòrica metempsícosi, en primer lloc– que s'allunyen molt dels límits establerts pels revisors contrareformistes. L'epidèmia de pesta del 1630 i la inclusió de La Lucerna a l'Índex marcaran un hiat en el quefer literari de l'autor que, després d'abjurar el 1636 de la seva producció juvenil, virarà de la transgressió de les primeres obres cap a un caut conformisme –paradigmàtic , des d'aquest punt de vista, el títol d'una obra del 1648, Antilucerna–. Aquest estudi se centrarà sobre aquests elements, principalment estilístics, temàtics i doctrinals que van fer de La Lucerna un text molt llegit i controvertit, i, a més, sobre la prohibició del text tant a Itàlia com a Espanya, on quedarà prohibit des de l'Índex de Zapata de 1632 fins al de Ceballos de 1790, no tant, com va passar a Itàlia, a causa dels seus continguts, sinó per la publicació del text sota pseudònim.

[en] A man of letters and a doctor torn between the "ozio lecito della scrittura" –to take up the title of Stefania Buccini's fundamental essay on the work of the Veronese author– and his vocation as a man of science, Francesco Pona is an author still little studied and often forgotten in the current panorama of Italian literature. An eclectic author, very close to the experimentalism of the Accademia degli Incogniti, Pona published in 1625, under the pseudonym of Eureta Misoscolo, La Lucerna, a work that, due to its load of transgression, its themes and contents and its evident typically Baroque avant-garde style, did not go unnoticed in the main literary and intellectual circles of his time, nor did it miss the control of the censorship of the Sacred Congregation of the Index that, from March 1626 to 1948, included the text in the Index Librorum Prohibitorum. The reasons for this condemnation seem almost discounted, and the author himself is aware –as can be inferred, for example, from the essential paratextual apparatus of La Lucerna– of dealing with themes and doctrines –that of the Pythagorean metempsychosis, in the first place– which move away greatly from the limits established by the censors of the counter-reformation. The outbreak of the plague in 1630 and the inclusion of La Lucerna in the Index marked a hiatus in the literary work of the author who, after abjuring his juvenile production in 1636, turned from the transgression of the earlier works towards a cautious conformism –paradigmatic, from this point of view, the title of a work of 1648, Antilucerna–. The present study will focus on these elements, mainly stylistic, thematic and doctrinal, which made La Lucerna a widely read and controversial text, and, in addition, on the prohibition of the text both in Italy and in Spain, where it was prohibited from the Index of Zapata of 1632 to Ceballos's of 1790, not so much, as happened in Italy, because of its contents, but because of the publication of the text under a pseudonym.