[ca] La tardor de l'any 1710, Händel és nomenat Kapellmeister a la cort de l'elector Georg Ludwig de Hannover. Uns quants mesos més tard, arriba a Londres, on presenta la seva òpera Rinaldo. El públic anglès, que, en aquell moment, mostra un gran interès per l'òpera italiana, acull el compositor molt favorablement. Durant els anys que van de 1719 a finals de la dècada de 1720, Händel, des de la Royal Academy of Music, institució fundada per ell mateix, assoleix nombrosos èxits en el camp operístic. No obstant això, les exorbitants despeses de l'acadèmia i el canvi dels gustos del públic provoquen el col·lapse de la institució i la necessitat de refundar-ne una de nova. La creació, l'any 1733, d'una companyia rival, l'Opera of the Nobility, suposa el toc de gràcia per a ell i Händel es veu obligat a abandonar definitivament la seva dedicació a l'òpera. A partir d'aquest moment, el compositor es bolca en el gènere oratori, que ja l'havia practicat anteriorment a Itàlia i també des de la seva arribada a Anglaterra.Després de presentar una llista cronològica dels oratoris més significatius del compositor, es procedirà a elaborar un estudi de les seves característiques. Caldrà considerar la procedència de la temàtica emprada als llibrets; la presència i la utilització dels cors; la manera com el compositor expressa musicalment els afectes del text; els tipus formals dels quals se serveix per construir les àries; el significat dels passatges instrumentals; els cantants que contracta i les orquestres, les que té a la seva disposició el propi Händel i les que, després de la seva mort, interpreten les seves obres.Com que es tracta d'una ponència presentada al congrés internacional titulat "El llegat de G. F. Händel a l'entorn de la música hispànica del seu temps", s'hi fa una reflexió breu sobre l'oratori a Catalunya. S'hi observa que l'oratori anglès no presenta coincidències notables respecte al català, ni des del punt de vista de la seqüenciació cronològica, ni de les estructures formals, ni tampoc de l'ús que socialment es feia d'aquestes obres.

[es] En otoño de 1710, Händel fue nombrado Kapellmeister en la corte del elector Georg Ludwig de Hannover y, unos meses más tarde, llegó a Londres, donde presentó su ópera Rinaldo. El público inglés, que en este momento mostraba un gran interés por la ópera italiana, acogió muy favorablemente al compositor. Durante los años que van desde 1719 hasta finales de la década de los veinte, Händel, desde la Royal Academy of Music, institución fundada por él mismo, alcanzó numerosos éxitos en el campo operístico. No obstante, los exorbitantes gastos de la academia y el cambio de los gustos del público provocaron el colapso de la institución y la necesidad de refundación en una New Royal Academy. La creación en 1733 de una compañera rival, Opera of the Nobility, supuso el toque gracia, y Händel se vio obligado a abandonar definitivamente su dedicación a la ópera. El compositor se volcó a partir de ese momento en el oratorio, un género que ya había practicado anteriormente en Italia y también desde su llegada a Inglaterra.Después de presentar una lista cronológica de los oratorios más significativos del compositor, se procederá a la elaboración de un estudio de sus características. Habrá que considerar la procedencia de la temática empleada en los libretos, la presencia y la utilización de los coros, la forma en que el compositor expresa musicalmente los afectos del texto, los tipos formales con que construye las arias, el significado de los pasajes instrumentales, los cantantes que contrataba y las orquestas (las que tenía a su disposición el propio Händel y las que se utilizaron posteriormente después de su muerte para interpretar sus obras).Por tratarse de una ponencia presentada en el Congreso Internacional "El legado de G. F. Händel en el entorno de la música hispánica de su tiempo", se hace una breve reflexión sobre el oratorio en Cataluña. Se observa que el oratorio inglés no presenta coincidencias notables con respecto al catalán, ni desde el punto de vista de la secuenciación cronológica, ni de las estructuras formales, ni tampoco en el uso que socialmente se hacía de estas obras.