[ca] Una manera senzilla de definir què és una llar és descriure'n les parts; descompondre-la en una seqüència de cambres concatenades amb proporcions i mides variants, connectades a través de portes o llindars. Aquest escrit tractarà sobre un dels espais que participen d'aquesta seqüència, que permet agafar aire i gaudir d'un espai exterior dins d'un habitatge en altura: La peça del balcó. En certa manera, podem entendre'l com la reducció d'un jardí a la seva essència més pura, una representació de la domesticació de la natura dins les ciutats. Som éssers que necessitem la llum del sol i l'aire dels arbres, i disposar d'una porció d'espai exterior connectat a l'habitatge ens és essencial per sobreviure. Un balcó és també un element que conforma la façana, i així ha estat definit durant molts anys. Es tracta d'un espai que es troba a cavall entre l'exterior i l'interior, entre la ciutat i la casa, i com a tal, té la capacitat de domesticar els carrers amb les preocupacions d'una societat canviant. És a través dels objectes que cadascú exhibeix al seu balcó que decideix com es mostra cap als altres; i és a través de la instal·lació de banderes o pancartes que es pot percebre l'estat d'ànim col·lectiu d'una ciutat. Històricament, els balcons han estat plataformes des de les quals dirigir-se a grans masses de caràcter religiós o profà, a la vegada que també són capaços de transformar un edifici residencial en un públic in potentia. Aquest escrit tractarà d'aquestes qüestions i d'altres que en derivin, des d'una òptica personal i intencionada. Entenent que aquesta peça disposa sempre de dues cares, partirem del balcó entès com a component de la façana, la cara de la ciutat, i a poc a poc ens endinsarem en el seu costat més íntim, per acabar estudiant les possibilitats que ofereix entendre'l com una estança més dins la seqüència espacial de la casa.

[es] Una forma sencilla de definir qué es un hogar es describir sus partes; descomponerlo en una secuencia de estancias concatenadas con proporciones y tamaños variantes, conectadas a través de puertas o umbrales. Este escrito tratará sobre uno de los espacios que participan de esta secuencia, que permite tomar aire y disfrutar de un espacio exterior dentro de una vivienda en altura: La pieza del balcón. En cierto modo, podemos entenderlo como la reducción de un jardín a su esencia más pura, una representación de la domesticación de la naturaleza en las ciudades. Somos seres que necesitamos la luz del sol y el aire de los árboles, y disponer de una porción de espacio exterior conectado a la vivienda nos es esencial para sobrevivir. Un balcón también es un elemento que conforma la fachada, y así ha sido definido durante muchos años. Se trata de un espacio que está a caballo entre el exterior y el interior, entre la ciudad y la casa, y como tal, tiene la capacidad de domesticar las calles con las preocupaciones de una sociedad cambiante. Es a través de los objetos que cada uno exhibe en su balcón que decide cómo se muestra hacia los demás; y es a través de la instalación de banderas o pancartas que puede percibirse el estado de ánimo de una ciudad. Históricamente, los balcones han sido plataformas desde las que dirigirse a grandes masas de carácter religioso o profano, a la vez que también son capaces de transformar un edificio residencial en un público in potentia. Este escrito tratará de estas cuestiones y de otras que deriven, desde una óptica personal e intencionada. Entendiendo que esta pieza dispone siempre de dos caras, partiremos del balcón entendido como elemento de fachada, la cara de la ciudad, y poco a poco nos adentraremos en su lado más íntimo, para acabar estudiando las posibilidades que ofrece entenderlo como una estancia más en la secuencia espacial de la casa.