[ca] Aquesta investigació té l'objectiu d'analitzar les relacions entre Espanya i l'Imperi otomà durant els darrers anys de la monarquia d'Isabel II i l'adveniment al tron ​​del sultà otomà Abdulhamid II (1876) fins a les primeres dècades de la Restauració borbònica (1875-1895) ), per conèixer els motius que van distanciar les dues nacions durant aquesta conjuntura. Així mateix, s'investiga la intervenció espanyola al Mar Roig mitjançant la implementació d'enclavaments marítims a les proximitats de l'estret de Bab-el-Mandeb i al Golf d'Aden, a més de l'acció política de la Sublim Porta. Aquesta estratègia tenia com a objectiu connectar el mercat hispanoamericà a través del Canal de Suez fins a les Filipines. S'examina també la relació de Madrid i Istanbul amb Europa per aproximar-se als nous centres de poder establerts al continent a partir del 1871. La documentació consultada revela que el context d'inestabilitat política a Espanya durant el Sexenni Democràtic i els primers anys de la Restauració va ser percebuda com una particularitat espanyola per part de les Grans Potències. L'escenari intern espanyol es va equiparar amb la Qüestió d'orient. Alhora, es demostra com Espanya va fer servir els successius conflictes de la Qüestió d'orient per acostar-se a Europa i reivindicar la seva posició a la Mediterrània. Inicialment, la diplomàcia espanyola al Pròxim Orient es va centrar a oferir una resposta basada en la seva condició d'Estat catòlic, per la qual cosa es va recolzar en altres potències cristianes com Rússia o Àustria-Hongria. Des del 1881, amb la instauració dels primers governs liberals, es va aplicar la política de reconsideració que buscava desvincular Espanya de la imatge de nació cristiana heretada del regnat d'Isabel II. Aquest sistema tenia com a objectiu restaurar l'estatus de gran potència d'Espanya a través de la figura d'Alfons XII i, després de morir, per mitjà dels Acords del Mediterrani de 1887. La manera d'aconseguir aquest objectiu era participar al concert europeu, alineant-se al sistema d'aliances de Bismarck. Espanya va renunciar de manera discreta a la seva històrica relació amb França, evitant així una ruptura, cosa que li va permetre adoptar una posició ambivalent entre París i els Imperis centrals i Itàlia. Una estratègia avantatjosa per al Govern espanyol fins al canvi de relacions exteriors iniciat a la dècada de 1890.

[en] The aim of this research is to analyse the relations between Spain and the Ottoman Empire during the last years of the monarchy of Isabel II and the accession to the throne of the Ottoman Sultan Abdulhamid II (1876) until the first decades of the Bourbon Restoration (1875-1895), in order to understand the reasons that distanced the two nations during this period. It also investigates Spanish intervention in the Red Sea through the implementation of maritime enclaves in the vicinity of the Strait of Bab-el-Mandeb and in the Gulf of Aden, in addition to the political action of the Sublime Porte. This strategy was aimed at connecting the Spanish-American market through the Suez Canal to the Philippines. It also examines Madrid and Istanbul's relationship with Europe as they approached the new centres of power established on the continent after 1871. The documents examined reveal that the context of political instability in Spain during the Sixth Democratic Decade and the early years of the Restoration was perceived by the Great Powers as a peculiarity of Spain. The internal Spanish context was compared to the Eastern Question. At the same time, it shows how Spain used the successive conflicts of the Eastern Question to draw closer to Europe and claim its position in the Mediterranean. Initially, Spanish diplomacy in the Middle East focused on offering a response based on its status as a Catholic state, which is why it relied on other Christian powers such as Russia and Austria-Hungary. From 1881, with the establishment of the first liberal governments, the policy of reconsideration was applied, which sought to disassociate Spain from the image of a Christian nation inherited from the reign of Isabel II. This system aimed to restore Spain's great power status through the figure of Alfonso XII and, after his death, through the Mediterranean Agreements of 1887. The way to achieve this goal was to participate in the European concert, aligning itself with Bismarck's system of alliances. Spain quietly renounced its historic relationship with France, thus avoiding a rupture, and this allowed it to adopt an ambivalent position between Paris and the Central Empires and Italy. This was an advantageous strategy for the Spanish government until the change in foreign relations that began in the 1890s.