[ca] Si l'any 1808 ha pogut ser vist com a símbol del moment fundacional que va suposar la revolució política a Espanya, el bienni 1813-1814 pot ser pres com a símbol del moment en el qual es clouen els tres processos que volem remarcar en aquesta ponència: el que s'havia encetat cent anys abans amb la fi de la Guerra de Successió i que tenia el seu gran referent secular en la Nova Planta; el que s'havia desencadenat entorn del 1793 dins el marc del ressò de la Revolució Francesa i un dels referents destacats del qual seria la primera crisi de l'Antic Règim i el pes de la contrarevolució, i el que s'havia encetat amb l'ocupació napoleònica i la fallida de la monarquia borbònica, amb el referent destacat de la revolució política a l'abast de la mà. L'any 1813 pot simbolitzar aquests tres cicles no només pel fet de marcar el seu final cronològicament coincident, sinó sobretot pel seu interès per a l'anàlisi històrica en la mesura que reclama interrelacionar-los, tot subratllant tant el seu caràcter dialèctic com la seva dinàmica sovint contradictòria. Així, el període 1813-1814, malgrat poder ser apreciat com el llindar del restauracionisme al qual s'hauria vist decantada la frustració revolucionària, pot simbolitzar molt millor alguns dels elements clau que havien d'acabar per fer inviable el simple retorn a l'ordre anterior. De manera que, si la fi del cicle de la Nova Planta remarca el fracàs del model que havia volgut establir la monarquia borbònica cent anys abans, vist des de la mirada cíclica que hem proposat, se'ns fa palès el crescendo d'aquest fracàs a partir dels anys setanta; ens remarca l'impuls que li van donar la Guerra Gran i els efectes de la Revolució Francesa als anys noranta, i ens posa de manifest la transcendència del descrèdit i de la fallida de la monarquia espanyola. Un resultat, doncs, a què no s'arriba tan sols pel pes de l'ocupació napoleònica, sinó per "mèrits" propis de la monarquia borbònica, per la revolució viscuda a nivell local i pels plantejaments polítics que es van arribar a formular entorn de les iniciatives "gaditanes".

[en] If the year 1808 has been seen as a symbol of the foundational moment that political revolution meant in Spain, the years 1813-1814 can be seen as a symbol of the moment when the three processes identified by this paper came to their end: the process that started one hundred years earlier with the end of the War of the Spanish Succession, whose main element was the decrees of the Nueva Planta; the one unleashed around 1793 amid the echoes of the French Revolution, whose main elements were the first crisis of the Ancien Regime and the weight of the counter-revolution; and lastly, the one that started with the Napoleonic occupation of Spain and the fall of the Bourbon monarchy, with the main element being political revolution, which then seemed attainable. The year 1813 may symbolize these three cycles, not only because it marks their common chronological end, but above all because of their interest for historical analysis, since they should be treated together, given their dialectic character and often contradictory dynamics. Thus, while the years 1813-1814 may be taken as the threshold of restaurationism, brought about by revolutionary frustration, they can symbolize much better some of the key factors making a return to the previous order impossible. Therefore, if the end of the cycle of the Nueva Planta marks the failure of the model intended by the Bourbon monarchy one hundred years earlier, our cyclic approach sheds light on the crescendo trend of the said failure from the 1790s onwards; it also marks the impulse given to the said trend by the war against revolutionary France and the effects of the French Revolution during 164 lluís the 1790s; and it shows how important the disrepute and breakdown of the Spanish monarchy were. This was, then, a result brought about not only by the Bourbon monarchy's own "merits" but also by the revolution as experienced at local level and by the political projects related to the Cortes of Cadiz of 1812.