[ca] Les cases Amatller i Casarramona representen dos plantejaments diferents respecte a la relació entre la casa i la ciutat en Puig i Cadafalch. Són dos projectes que sintetitzen contundentment l'evolució del pensament i la tasca de l'arquitecte i que ens permeten entendre la implicació urbana de molts altres habitatges.Una implicació urbana que no planteja de la mateixa manera al llarg de la seva trajectòria professional. A començament del segle XX, les obres que fa a Barcelona constitueixen un manifest contra la monotonia i l'homogeneïtat de l'Eixample i, sobretot, contra les eines de gestió utilitzades per portar-lo a terme. Als anys vint, en canvi, les edificacions que realitza accepten el rol urbà i assumeixen la seva expressió cívica a través del classicisme. Dues lectures que es palesen clarament a través de les dues cases construïdes amb vint anys de diferència i, paradoxalment, situades l'una davant de l'altra al passeig de Gràcia. Totes dues obres són reformes d'edificis existents pràcticament idèntics i en els quals Puig intervé de manera molt distinta. En aquest article mostrem, a partir de l'anàlisi dels projectes originals i de les intervencions realitzades per l'arquitecte, com es transformen tots dos immobles per donar cabuda a uns habitatges singulars. Dues solucions que mostren una manera diferent d'entendre la realitat urbana, que ens permeten visualitzar canvis significatius en el plantejament disciplinari de l'edifici residencial urbà representatiu i, per últim, que evidencien com canvien els valors i els costums vinculats a les dues cases al llarg dels vint anys que les separen.

[es] Las casas Amatller y Casarramona representan dos planteamientos diferentes respecto a la relación entre la casa y la ciudad en Puig i Cadafalch. Son dos proyectos que sintetizan contundentemente la evolución del pensamiento y la tarea del arquitecto y que nos permiten entender la implicación urbana de muchas otras viviendas.Una implicación urbana que no plantea del mismo modo a lo largo de su trayectoria profesional. A principios del siglo XX, las obras que hace en Barcelona constituyen un manifiesto contra la monotonía y la homogeneidad del Ensanche y, sobre todo, contra las herramientas de gestión utilizadas para llevarlo a cabo. En los años veinte, en cambio, las edificaciones que realiza aceptan el rol urbano y asumen su expresión cívica a través del clasicismo. Dos lecturas que se ponen de manifiesto claramente a través de las dos casas construidas con veinte años de diferencia y, paradójicamente, situadas una frente a la otra en el paseo de Gràcia. Ambas obras son reformas de edificios existentes prácticamente idénticos y en los que Puig interviene de manera muy distinta. En este artículo mostramos, a partir del análisis de los proyectos originales y de las intervenciones realizadas por el arquitecto, cómo se transforman los dos inmuebles para dar cabida a unas viviendas singulares. Dos soluciones que muestran una manera diferente de entender la realidad urbana, que nos permiten visualizar cambios significativos en el planteamiento disciplinario del edificio residencial urbano representativo y, por último, que evidencian cómo cambian las costumbres y los valores vinculados a las dos casas a lo largo de los veinte años que las separan.