[ca] Conceptualitzar i comprendre les formes d'acció col·lectiva és una de les preocupacions històriques del pensament social. Bona prova d'això és l'estens historial de disputes i polèmiques que recorre la llarga història del pensament social sobre aquests fenòmens socials, un fet que, d'altra banda, posa de manifest la dificultat que les ciències socials tenen, i han tingut, a l'hora de definir, explicar i acotar un fenomen tan efímer i liminal com aquest. En aquest context, proposo discutir les implicacions que un enfocament STS pot tenir per l'anàlisi de l'acció col·lectiva contemporània. La idea central que desenvolupa aquesta tesi sosté que el bagatge conceptual i metodològic que aporta la Teoria de l'Actor-Xarxa (ANT), i la seva plasmació en el que s'ha vingut a denominar el gir simètric en les ciències socials, esdevé un recurs fonamental per renovar i enriquir l'anàlisi de l'acció col·lectiva. Per a comprovar-ho recullo dues de les seves principals aportacions: la seva comprensió alternativa de l'acció social (per explicar l'acció social convé deixar de banda la preocupació exclusiva per les relacions socials i prendre en consideració als actants no humans així com els procediments tècnics en el que aquests estan involucrats. L'acció apareix així com un efecte emergent d'aquestes associacions heterogènies) i la seva original definició d'allò col·lectiu (allò col·lectiu és bàsicament un agregat d'humans i no humans, sense fronteres predefinides d'antuvi, només el producte relacional que crea el compromís precari i constant entre elements heterogenis). Ambdues aportacions, afirmo, permeten obrir una interessant discussió sobre l'agència i sobre la possibilitat d'articular una nova teoria de l'acció col·lectiva que, a diferència de les tradicions dominants, contempli i assumeixi la condició heterogènia i relacional de tot actor social, i per tant, assumeixi també que tota acció social és l'efecte emergent, el producte interactiu, dels esmentats col·lectius híbrids en acció. Per exemplificar la fertilitat d'aquest apropament, en centro en l'anàlisi del desastre ecològic ocorregut al Parc Nacional de Doñana (1998). L'anàlisi de l'actuació dels grups ecologistes en aquest vessament mostra que aquests enrolaren i mobilitzaren entitats humanes i no humanes per resignificar el contingut de l'activitat política i teixir una globalitat que resistís als intents de localització que operaven sobre el desastre. En aquest sentit, podem afirmar que la seva actuació va ser completament depenent d'articulacions entre entitats humanes i no humanes. Rius, dunes, ocells i excavadores, elements fins ara desconsiderats per les ciències socials, es convertiren en elements claus per l'articulació de la protesta, decisius en la redefinició del que succeí, imprescindibles en la reivindicació de determinades polítiques de futur per a la zona afectada.

[es] Conceptualizar y comprender las formas de acción colectiva es una de las preocupaciones históricas del pensamiento social. Buena prueba de esto es el extenso historial de disputas y de polémicas que recorre la larga historia del pensamiento acerca de estos fenómenos sociales, lo cual, por otra parte, pone de manifiesto la dificultad que las ciencias sociales tienen, y han tenido, a la hora de definir, explicar y acotar un fenómeno tan efímero y liminal como éste. En este contexto, propongo discutir las implicaciones que un enfoque STS puede tener para el análisis de la acción colectiva contemporánea. La hipótesis central que desarrolla esta tesis sostiene que el bagaje conceptual y metodológico que aporta la Teoría del Actor-Red (ANT), y su plasmación en lo que se ha dado en llamar el giro simétrico en las ciencias sociales, deviene un recurso fundamental para renovar y enriquecer el análisis de la acción colectiva. Para ello recojo dos sus principales aportaciones: su comprensión alternativa de la acción social (para explicar lo social, hay que dejar de lado la preocupación exclusiva por las relaciones sociales y tomar en consideración a los actantes no humanos, así como a los procedimientos técnicos en los que éstos están involucrados. La acción aparece así como un efecto emergente de tales asociaciones heterogéneas) y su original definición de lo "colectivo" (lo colectivo es básicamente un agregado de humanos y no-humanos, sin fronteras dadas de antemano, sólo el producto relacional que crea el compromiso precario y constante entre elementos heterogéneos). Ambas aportaciones, afirmo, permiten abrir una interesante discusión sobre la agencia y sobre la posibilidad de articular una nueva teoría de la acción colectiva que, a diferencia de las tradiciones dominantes, contemple y asuma la condición heterogénea y relacional de todo actor social y, por lo tanto, asuma también que toda acción social es el efecto emergente, el producto interactivo, de dichos colectivos híbridos en acción. Para ejemplificar la fertilidad de este acercamiento, centro mi análisis del desastre ecológico acaecido en el Parque de Doñana (1998). Tal y como se desprende de mi lectura de los acontecimientos, la acción de los grupos ecologistas movilizó y enroló entidades humanas y no-humanas para resignificar el contenido de la actividad política y tejer una globalidad que resistiera los intentos de localización que operaron sobre el desastre. El análisis de la actuación de los grupos ecologistas en el vertido tóxico de Aznalcóllar mostrará, en este sentido, que su actuación fue completamente dependiente de articulaciones entre entidades humanas y no humanas. Ríos, dunas, pájaros y excavadoras, elementos hasta ahora desconsiderados por las ciencias sociales, fueron elementos claves para la articulación de la protesta, decisivos en la redefinición de lo ocurrido, imprescindibles en la reivindicación de determinadas políticas de futuro para la zona afectada.