[ca] La producció de pinya tropical és una activitat econòmica important a Costa Rica, l'àrea de cultiu de la qual ha augmentat significativament en les dues darreres dècades, i amb una significativa generació de residus agroindustrials i ús intensiu de plaguicides com els herbicides bromacil i diuron. Tots dos han estat detectats en aigües superficials i subterrànies, causant problemes ambientals, de salut i econòmics, malgrat que hi ha poca informació sobre el seu destí ambiental en sòls tropicals. La transformació de residus agroindustrials en biocarbó (biochar) mitjançant piròlisi i la seva adició al sòl com a esmena han estat proposats com una pràctica útil per a la gestió de residus que permet la millora de la qualitat del sòl, el segrestament de carboni i una possible mitigació de la mobilitat de plaguicides. L'objectiu de la tesi fou avaluar els beneficis i eventuals efectes no desitjats de l'adició de biocarbó a un sòl costa-riqueny cultivat amb pinya en combinació amb bromacil o diuron, considerant tant els seus efectes en el destí i eficiència com els ecotoxicològics. Els materials carbonitzats (MC) s'obtingueren per piròlisi a 300 o 600 °C durant una hora, utilitzant com a materials de partida rostoll de pinya tropical (PS), "pinzote" de palmera d'oli (PF) i l'endocarp del fruit de café (cascarilla) (CH), que es van caracteritzar fisicoquímicament i es van aplicar al sòl a dosis d'aplicació de 10 i 20 t ha-1. S'avaluà la sorció, la degradació i la biodegradació dels plaguicides en condicions de laboratori, permetent la predicció del seu risc ambiental amb l'índex de classificació d'impacte de plaguicides. Addicionalment, es van avaluar efectes en l'emergència i creixement de d'enciam (Lactuca sativa), el desenvolupament d'invertebrats (el col·lèmbol Folsomia candid i l'enquitreid Enchytraeus crypticus) i la diversitat funcional de la comunitat dels microorganisms (MicrorespTM) per a provar possibles efectes dels MC en l'eficiència dels herbicides i en organismes terrestres no diana. Els MC a 300 °C es classificaren com a materials torrefactes (MT) i a 600 °C com a biocarbons (B). Els biocarbons presentaren major superfície específica, contingut de carboni fixe i pH que els MT, alhora que els PS-B i PF-B tenien major abundància de grups oxigenats superficials que CH-B i que tots els MT. Es va demostrar una sorció dèbil al sòl en tots dos plaguicides, fet que suggereix una elevada mobilitat, i la degradació i biodegradació del bromacil fou limitada en comparació al diruon. L'adició de biocarbó incrementà la persistència del bromacil, i els PS-MT i PF-MT la sorció del diuron. No obstant, això no va canviar la mobilitat i toxicitat aquàtica predites pels pesticides. L'adició de MC no reduí l'eficiència dels herbicides, però augmentà l'emergència sense incrementar el creixement. L'aplicació d'herbicides no causà efectes tòxics en col·lèmbols o enquitreids, sinó que promogué la reproducció sense afectar la supervivència. S'observà una evitació generalitzada de les barreges sòl-MC en enquitreids contrària a la preferència dominant en col·lèmbols, independentment de la presència d'herbicides. Finalment, no aparegueren canvis en la diversitat funcional microbiana amb l'adició d'herbicides o MC, llevat de l'increment en la taxa de consum d'alguns substrats en algunes barreges sòl-MC tractades amb diuron. En conclusió, l'adició de MC no canvià l'eficiència dels herbicides ni el seu destí en l'Ultisol tropical argilós estudiat. Sota la gestió habitual del cultiu de la pinya a la regió nord de Costa Rica, tots dos herbicides presentaren un elevat risc ambiental per a aigües superficials i subterrànies, i malgrat que l'adició de MC no ho va mitigar, no van causar efectes negatius sinó una millora del sòl com a hàbitat per a invertebrats edàfics.

[es] La producción de piña es una actividad económica importante en Costa Rica que ha aumentado significativamente su área cultivada en las dos últimas décadas, con una alta generación de residuos agroindustriales y un uso intensivo de plaguicidas, incluidos los herbicidas bromacil y diurón. Ambos se han detectado en aguas superficiales y subterráneas, lo que ha causado problemas ambientales, de salud y económicos, aunque aún existe poca información sobre su destino ambiental en los suelos tropicales. La transformación de residuos agroindustriales en biocarbón (biochar) mediante pirólisis y su adición al suelo como enmienda, se ha propuesto como una práctica útil de gestión de residuos capaz de mejorar la calidad del suelo, el secuestro de carbono y que podría mitigar la movilidad de los plaguicidas. El objetivo de la tesis fue evaluar los beneficios y eventuales efectos no deseados de la adición de biocarbón a un suelo costarricense cultivado con piña en combinación con bromacil o diuron, considerando tanto sus efectos ecotoxicológicos como en su destino y eficiencia. Los materiales carbonizados (MC) se obtuvieron pirolizando a 300 o 600 °C durante una hora rastrojo de piña (PS), pinzote de palma aceitera (PF) y cascarilla de café (CH), se caracterizaron física y químicamente y se mezclaron con suelo en dosis de aplicación equivalentes a 10 y 20 t ha-1. Se evaluaron la sorción, la degradación y la biodegradación de ambos plaguicidas en condiciones de laboratorio con lo que se predijo su riesgo ambiental con el Índice de Clasificación de Impacto de Plaguicidas. Además, se midió la emergencia y el crecimiento de la lechuga (Lactuca sativa), el desarrollo de invertebrados (colémbolo Folsomia candida; enquitréido Enchytraeus crypticus) y la diversidad funcional de los microorganismos (Microresp&#8482;) para probar los efectos de los MC en la eficiencia de los herbicidas y sobre organismos terrestres no diana. Los MC a 300 °C se clasificaron como materiales torrefactos (MT) y a 600 °C como biocarbones (B). Los biocarbones mostraron mayor superficie específica, contenido de carbono fijo y pH que los MT, mientras que los PS-B y PF-B presentaron mayor abundancia de grupos funcionales oxigenados superficiales que el CH-B y que todos los MT. Se observó una sorción débil de ambos plaguicidas en el suelo, lo que sugiere una alta movilidad, mientras que la degradación y biodegradación de bromacil fue limitada comparada con el diurón. La adición de biocarbón aumentó la persistencia del bromacil, mientras que los PS-MT y PF-MT aumentaron la sorción del diurón. No obstante, la movilidad y la toxicidad acuática predichas de los herbicidas no se afectaron. La adición de MC no redujo la eficiencia de los herbicidas, pero aumentó la emergencia sin mejorar el crecimiento. La aplicación de herbicidas no tuvo efectos tóxicos sobre colémbolos o enquitréidos pues promovió su reproducción sin afectar la supervivencia. Hubo una evitación generalizada de los enquitréidos de las mezclas suelo-MC opuesta a la preferencia general de los colémbolos, independientemente de la presencia de herbicidas. Finalmente, no se demostraron cambios en la diversidad funcional microbiana por la adición de herbicidas o MC, y solo se observó un aumento en la tasa de consumo de algunos sustratos en algunas mezclas suelo-MC tratados con diurón. En conclusión, la adición de MC no cambió la eficiencia de los herbicidas ni su destino en el Ultisol tropical arcilloso estudiado. Bajo la gestión habitual del cultivo de la piña en la Región Norte de Costa Rica, ambos herbicidas presentaron un elevado riesgo ambiental para aguas superficiales y subterráneas, y pese a que la adición de MC no le mitigar, no causaron efectos negativos sino una mejora del suelo como hábitat para invertebrados edáficos.