[ca] D'acord amb la visió ecològica contemporània de les llengües (L.-J. Calvet), la llengua francesa, que no se circumscriu a França, forma part de la desena de llengües "supercentrals" que existeixen. És, juntament amb l'anglès, l'única llengua parlada en els cinc continents i, en el marc de la Conca Mediterrània, l'àrab i el francès són les úniques llengües locals potencialment internacionals. Tanmateix, la tendència hegemònica de l'anglès és evident, però, d'una banda, aquesta llengua es redueix sovint a una funcionalitat limitada i, d'altra banda, com tots els idiomes, vehicula una manera de pensar. Per tant, el vertader repte no rau en "el francès contra l'anglès" sinó en un "plurilingüisme contra la uniformitat". D'altra banda, el plurilingüisme se situa en el marc del vertader canvi de paradigma lingüístic que, en aquest inici del segle XXI, ha substituït la lògica de l'unilingüisme, unilateralista, propi del colonialisme: el del plurilingüisme emancipador, multilateralista. Partint d'aquesta opció explícita i deliberada, les Institucions internacionals (UNESCO, UE, Consell d'Europa…) promouen el coneixement de llengües estrangeres, però subratllen també la importància de la llengua materna. Pel que fa al francès, es tradueix en una concepció renovada tant de l'estatus de la llengua com de les funcions que se li assignen. El francès esdevé així llengua compartida o llengua mediadora, i pot ser eficaç atesos els valors que vehicula. Aquest principi resulta encara més prometedor tenint en compte que, així concebuda, la llengua francesa, certament no per la seva naturalesa sinó per la seva història, vehicula valors ètics (que, sovint, com en dona fe la creació lèxica, es van designar i definir en primer lloc en francès) i posseeix medis d'expressió que responen a les necessitats de la res publica. La redacció de la Constitució francesa és taxativa en aquest respecte -El francès es la llengua de la República (no d'un territori o de l'Estat)-, i fa així "referència a un tipus precís de relació" (Klinkenberg) entre llengua i concepció de la societat. En aquesta perspectiva, la institució de la Francofonia esdevé una basa decisiva per a la llengua francesa (Renard, 2011). El francès constitueix un vincle de comunicació entre els països membres, però la llengua francesa és també, i primer de tot, una eina eficient per al desenvolupament del pensament crític i per a la defensa de les llibertats i dels valors humanistes. Així doncs, la Francofonia constitueix "un testimoni davant la lògica colonial […] i, ja des del seu naixement, una idea subversiva" (Boutros Boutros-Ghali). Comporta un projecte cultural que es fonamenta en els valors universals de l'humanisme respectuós amb els drets de la persona i dels grups socials. Aquest projecte nodreix l'esperança que la difusió del francès afavoreixi el desenvolupament, el progrés dels pobles que l'adopten.

[es] De acuerdo con la visión ecológica contemporánea de las lenguas (L.-J. Calvet), la lengua francesa, que no se circunscribe a Francia, forma parte de la decena de lenguas "supercentrales" que existen. Es, junto con el inglés, la única lengua hablada en los cinco continentes y, en el marco de la Cuenca Mediterránea, el árabe y el francés son las únicas lenguas locales potencialmente internacionales. Con todo, la tendencia hegemónica del inglés es evidente, pero, por una parte, esa lengua se reduce a menudo a una funcionalidad limitada y, por otra parte, como todos los idiomas, vehicula un modo de pensar. Por consiguiente, el verdadero reto no radica en "el francés contra el inglés" sino en un "plurilingüismo contra la uniformidad". Por lo demás, el plurilingüismo se sitúa en el marco del verdadero cambio de paradigma lingüístico que, en ese inicio del siglo XXI, ha sustituido a la lógica del unilingüismo, unilateralista, propio del colonialismo: el del plurilingüismo emancipador, multilateralista. Partiendo de esa opción explícita y deliberada, las Instituciones internacionales (UNESCO, UE, Consejo de Europa…) promueven el conocimiento de lenguas extranjeras, pero subrayan también la importancia de la lengua materna. Por lo que respecta al francés, se traduce en una concepción renovada tanto del estatus de la lengua como de las funciones que se le asignan. El francés se convierte así en lengua compartida y lengua mediadora y puede ser eficaz habida cuenta de los valores que vehicula. Este principio resulta tanto más prometedor cuanto que, así concebida, la lengua francesa, ciertamente no por su naturaleza sino por su historia, vehicula valores éticos (que, con frecuencia, como lo atestigua la creación léxica, se designaron y definieron en primer lugar en francés) y posee medios de expresión que responden a las necesidades de la res publica. La redacción de la Constitución francesa es taxativa a este respecto -El francés es la lengua de la República (no de un territorio o del Estado)-, y hace así "referencia a un tipo preciso de relación" (Klinkenberg) entre lengua y concepción de la sociedad. En esta perspectiva, la institución de la Francofonía se convierte en una baza decisiva para la lengua francesa (Renard, 2011). El francés constituye un vínculo de comunicación entre los países miembros, pero la lengua francesa es también, y ante todo, una herramienta eficiente para el desarrollo del pensamiento crítico y para la defensa de las libertades y de los valores humanistas. Así pues, la Francofonía constituye "un testimonio ante la lógica colonial […] y ya desde su nacimiento, una idea subversiva" (Boutros Boutros-Ghali). Comporta un proyecto cultural que se fundamenta en los valores universales del humanismo respetuoso con los derechos de la persona y de los grupos sociales. Ese proyecto alimenta la esperanza de que la difusión del francés favorezca el desarrollo, el progreso de los pueblos que lo adoptan.