[ca] L'objectiu fonamental d'aquest treball de recerca és fer un reconeixement a la tasca de tot un seguit d'artistes que van ser pioneres en el tractament de les qüestions de gènere a Espanya durant els anys seixanta i setanta. La investigació pretén demostrar que, tot i l'oblit per part de la crítica, va existir un art reivindicatiu durant el tardofranquisme i els inicis de la transició que va evidenciar l'opressió i marginació de les dones. Tot i la distància insalvable amb les seves homòlogues estrangeres per raons històriques òbvies, veurem que en l'obra d'Esther Boix (1927-2014), Ana Peters (1932-2012), Mari Chordà (1942), Ángela García Codoñer (1944), Eulàlia Grau (1946) i Fina Miralles (1950), hi ha una voluntat per denunciar la marginació femenina, la divisió sexual de la feina o els estereotips atribuïts a les dones, així com una necessitat de construir una identitat pròpia, des de la seva pròpia mirada, podent-se identificar alguna de les qüestions fonamentals plantejades per les teòriques de l'feminisme de la segona onada, recollides en l'àmbit internacional per artistes com Judy Chicago (1939), Miriam Schapiro (1923-2015) o Martha Rosler (1943), entre d'altres. Sota l'estètica de l'realisme crític, de l'pop o de les propostes conceptuals, i utilitzant diversos procediments i llenguatges expressius, que van des de la pintura i el còmic fins a la fotografia i l'art d'acció, l'obra de les pioneres espanyoles pot equiparar-se a la avantguarda feminista internacional, tot i que al nostre país el discurs historiogràfic oficial no s'hagi interessat per elles fins fa ben poc temps. En aquest sentit la investigació pretén contribuir a la recent línia d'investigació iniciada fa escassos vint anys sobre art i qüestions de gènere en el marc de la contemporaneïtat de l'panorama artístic espanyol.

[es] El objetivo fundamental de este trabajo de investigación es hacer un reconocimiento a la labor de toda una serie de artistas que fueron pioneras en el tratamiento de las cuestiones de género en España durante los años sesenta y setenta. La investigación pretende demostrar que, a pesar del olvido por parte de la crítica, existió un arte reivindicativo durante el tardofranquismo y los inicios de la transición que evidenció la opresión y marginación de las mujeres. A pesar de la distancia insalvable con sus homólogas extranjeras por razones históricas obvias, veremos que en la obra de Esther Boix (1927-2014), Ana Peters (1932-2012), Mari Chordà (1942), Ángela García Codoñer (1944), Eulàlia Grau (1946) y Fina Miralles (1950), existe una voluntad por denunciar la marginación femenina, la división sexual del trabajo o los estereotipos atribuidos a las mujeres, así como una necesidad de construir una identidad propia, desde su propia mirada, pudiéndose identificar alguna de las cuestiones fundamentales planteadas por las teóricas del feminismo de la segunda ola, recogidas en el ámbito internacional por artistas como Judy Chicago (1939), Miriam Schapiro (1923-2015) o Martha Rosler (1943), entre otras. Bajo la estética del realismo crítico, del pop o de las propuestas conceptuales, y utilizando diversos procedimientos y lenguajes expresivos, que van desde la pintura y el cómic hasta la fotografía y el arte de acción, la obra de las pioneras españolas puede equipararse a la vanguardia feminista internacional, a pesar de que en nuestro país el discurso historiográfico oficial no se haya interesado por ellas hasta hace bien poco tiempo. En este sentido la investigación pretende contribuir a la reciente línea de investigación iniciada hace escasos veinte años sobre arte y cuestiones de género en el marco de la contemporaneidad del panorama artístico español.