[ca] Aquesta tesi doctoral s'escriu en un context de crisi civilitzatòria marcat pels límits planetaris als quals s'enfronta el sistema capitalista mundial, amenaçant la supervivència de l'espècie humana. Oberta des dels anys setanta, la comprensió i gestió d'aquesta crisi s'està resolent a partir de la tensió entre dues forces socials antagòniques: les noves esquerres que proposen abordar la crisi des de les seves arrels, impugnant les bases de la Modernitat; i les noves dretes que proposen perfeccionar la realització dels principis econòmics moderns, a través de la cerca de models productius més eficients i de tecnologies capaces d'ampliar permanentment les fronteres del creixement. Les institucions internacionals i estatals han experimentat en aquest període transformacions substantives a partir de la recepció de les demandes contradictòries d'ambdues tendències de força asimètrica. Així, en un món econòmicament hipermodern, nocions com la de desenvolupament sostenible o democràcia liberal participativa esdevenen matrius conceptuals i institucionals domesticades i innòcues. Furgant en les arrels de la crisi civilitzatòria la present tesi sotmet a crítica aquestes matrius discursives reformistes, inadequades per assegurar una transició democràtica cap a un model de reproducció social ajustat a les capacitats de la naturalesa. A partir d'aquí, la tesi formula una aproximació alternativa a la crisi civilitzatòria a partir de la noció de democràcia ambiental, plantejada en el marc d'un procés avui liderat per la societat civil, que aspira a desconstruir les arrels econòmiques de la Modernitat i construir simultàniament noves formes de ser i estar al món, entorn la idea de justícia ambiental i decreixement. Expandint-se en espais al marge del sistema institucional, aquest procés no defugeix completament les institucions. Per això el treball proposa un paradigma constitucional crític i innovador al servei de l'estratègia ciutadana de la democràcia ambiental.

[es] Esta tesis doctoral se escribe en un contexto de crisis civilizatoria marcado por los límites planetarios a los que se enfrenta el sistema capitalista mundial, amenazando la supervivencia de la especie humana. Abierta desde los años setenta, la comprensión y gestión de esta crisis se resuelve a partir de la tensión entre dos fuerzas sociales antagónicas: las nuevas izquierdas que proponen abordar la crisis desde sus raíces, impugnando las bases de la Modernidad; y las nuevas derechas que proponen perfeccionar la realización de los principios económicos modernos, a través de la búsqueda de modelos productivos más eficientes y de tecnologías capaces de ampliar permanentemente las fronteras del crecimiento. Las instituciones internacionales y estatales han experimentado en este periodo histórico transformaciones sustantivas a partir de la recepción de las demandas contradictorias de ambas tendencias de fuerza asimétrica. Así, en un mundo económicamente hipermoderno, nociones como la de desarrollo sostenible o democracia liberal participativa devienen matrices conceptuales e institucionales domesticadas e inocuas. Escarbando en las raíces de la crisis civilizatoria la presente tesis somete a crítica estas matrices discursivas reformistas, inadecuadas para asegurar una transición democrática hacia un modelo de reproducción social ajustado a las capacidades de la naturaleza. A partir de ahí, la tesis formula una aproximación alternativa a la crisis civilizatoria a partir de la noción de democracia ambiental, planteada en el marco de un proceso hoy liderado por la sociedad civil, que aspira a desconstruir las raíces económicas de la Modernidad y construir simultáneamente nuevas formas de ser y estar en el mundo, en torno a la idea de justicia ambiental y decrecimiento. Expandiéndose en espacios al margen del sistema institucional, este proceso no rehúye completamente las instituciones. Por ello el trabajo propone un paradigma constitucional crítico e innovador al servicio de la estrategia ciudadana de la democracia ambiental.