[ca] Es proposa en aquest text una anàlisi genealògica de la defensa social a Espanya—com a efecte d'una nova gubernamentalidad liberal i com a tècnica de govern— des de l'últim terç del segle XIX, moment en què s'entrelluca la seva configuració, fins a 1933, any en què es promulgaria la Llei de Vagues i Dolents, primera disposició jurídica espanyola configurada en la seva integritat a partir dels pressupostos teòrics i discursius dels nous corrents penals de caràcter científic-positiu i preventiu, que, precisament, van ser pensades com a tècniques o eines destinades a defensar la societat, sent concebuda aquesta última, des de tal prisma, com un ens orgànic dotat de lleis i funcions pròpies i immanents. S'emmarcarà el desenvolupament d'aquestes noves pràctiques de govern —discursives i no discursives— en el context d'emergència d'una qüestió securitaria en el si dels debats generals i d'època vinculats al problema social o a la qüestió social, procurant-se una proposta de historización d'aquest fenomen a partir de la detecció de les seves principals matrius categorials i línies discursives; les mateixes es vincularan, al seu torn, amb les capacitats institucionals de l'Estat liberal intersecular entorn de la gestió-control-prevenció dels ilegalismos i de la delinqüència, i els seus impactes en la conformació d'un sentiment d'inseguretat subjectiva a partir del qual, precisament, es veurà en la defensa social una solució a l'estat de crisi general, segons els contemporanis, que estava travessant el camp del dret penal o el penitenciari respecte a la prevenció de la delinqüència, demandant-se l'adopció de noves polítiques públiques en aquest sentit.

[en] This text proposes a genealogical analysis of social defence in Spain —as an effect of a new liberal governmentality and as a technique of government— from the last third of the 19th century, when its configuration was first glimpsed, until 1933, the year in which the Law of Vagrants and Miscreants was enacted, the first Spanish legal provision configured in its entirety on the basis of the theoretical and discursive assumptions of the new penal currents of a scientific and preventive nature, which, precisely, were thought of as techniques or tools aimed at defending society, the latter being conceived, from such a prism, as an organic entity endowed with its own immanent laws and functions. The development of these new government practices —discursive and non-discursive— will be framed in the context of the emergence of a security issue within the general and epochal debates linked to the social problem or the social question, seeking a proposal for the historicisation of this phenomenon based on the detection of its main categorical matrixes and discursive lines; these will be linked, in turn, to the institutional capacities of the intersecular liberal state in terms of the management-control-prevention of illegal activities and crime, and their impact on the formation of a feeling of subjective insecurity from which, precisely, social defence will be seen as a solution to the state of general crisis, according to contemporaries, that the field of criminal or penitentiary law was going through with regard to crime prevention, demanding the adoption of new public policies in this sense.