[ca] El vincle colonial es va trencar entre Mèxic i Espanya a principis del segle XIX, però tots dos països van viure en eixa centúria la revolució liberal, la construcció de l'estat-nació i l'evolució de parlamentarisme liberal creuat de conflictes polítics de diversa índole. El nostre capítol estudia el *desarollo de la premsa i la literatura a Espanya i insisteix que no és possible estudiar-les per separat si es pretén, de veritat, captar el seu desenvolupament, els seus motius i els públics concernits. A diferència de la premsa divuitesca, la premsa que es va gestar durant el procés revolucionari i la que va sorgir a continuació va fer de la literatura una bandera: el romanticisme no era una estètica, sinó la tonalitat d'un canvi històric en profunditat. La premsa va prestar les seues pàgines perquè la literatura cresquera. No va haver-hi autor que no assajara en les seues pàgines; alguns van aconseguir industrialitzar la seua literatura a través del fulletó, pas previ a la novel·la per lliuraments. El vincle va ser tan estret que van sorgir periòdics que van afavorir la poesia, el teatre i la novel·la i va anar en les pàgines dels periòdics que el públic "va aprendre a llegir" la nova literatura i va conèixer als grans fulletonistes -Ayguals de Izco, Fernández i González, Pérez Escrich, Nombela, etc.-, als grans costumistes -Larra, Mesoneros-, als grans dramaturgs -Bretón, Zorrilla, etc.- i fins a eixos realistes -Valera, Galdós, Marró, Blasco- que van aconseguir emancipar la novel·la -sense prescindir del periòdic- i, més encara, convertir l'escriptura en un ofici prou remunerat com per a viure d'ell.

[es] El vínculo colonial se rompió entre México y España a principios del siglo XIX, pero ambos países vivieron en esa centuria la revolución liberal, la construcción del estado-nación y la evolución de parlamentarismeo liberal tachonado de conflictos políticos de diversa índole. Nuestro capítulo estudia el desarollo de la prensa y la literatura en España e insiste en que no es posible estudiarlas por separado si se pretende, de verdad, captar su desarrollo, sus motivos y los públicos concernidos. A diferencia de la prensa dieciochesca, la prensa que se gestó durante el proceso revolucionario y la que surgió a continuación hizo de la literatura una bandera: el romanticismo no era una estética, sino la tonalidad de un cambio histórico en profundidad. La prensa prestó sus páginas para que la literatura creciese. No hubo autor que no ensayase en sus páginas; algunos consiguieron industrializar su literatura a través del folletín, paso previo a la novela por entregas. El vínculo fue tan estrecho que surgieron periódicos que auspiciaron la poesía, el teatro y la novela y fue en las páginas de los periódicos que el público "aprendió a leer" la nueva literatura y conoció a los grandes folletinistas -Ayguals de Izco, Fernández y González, Pérez Escrich, Nombela, etc.-, a los grandes costumbristas -Larra, Mesoneros-, a los grandes dramaturgos -Bretón, Zorrilla, etc- y hasta a esos realistas -Valera, Galdós, Pardo, Blasco- que consiguieron emancipar la novela -sin prescindir del periódico- y, más aún, convertir la escritura en un oficio lo suficientemente remunerado como para vivir de él.