[ca] Els hipparionins eren uns èquids tridàctils molt diversificats durant el Miocè superior a l'àrea circummediterrània, on alguns van esdevenir nans. Per la seva abundància, aquests són un grup clau en la recerca paleoecològica i l'anàlisi de patrons evolutius, tot i que encara cal conèixer millor la seva ecologia. Un dels aspectes més importants de la biologia d'un organisme és la seva història de vida, la qual pot ser reconstruïda a partir de la microestructura òssia i dental, i ens proporciona informació sobre el context ambiental. Així mateix, la dieta, una altra característica de la biologia d'un organisme i un important vincle amb l'ambient, es pot inferir a través del microdesgast dental. En aquesta tesi, l'objectiu principal és dilucidar les condicions ecològiques i els mecanismes relacionats amb la disminució de mida que van patir alguns hipparionins de l'est i oest del Mediterrani. Amb aquesta finalitat, es (i) reconstrueixen els patrons de creixement de metàpodes i molars d'hipparionins de diferent mida, (ii) s'infereixen les seves històries de vida, i (iii) s'exploren les seves dietes a través del microdesgast per testar les inferències ecològiques obtingudes de l'anàlisi de les històries vitals. L'estudi de la histologia dels metàpodes permet reconstruir el creixement ontogenètic i establir l'assoliment d'una maduresa relativa. La identificació de diferents edats de maduració, doncs, evidencia diferents estratègies de creixement en els hipparionins analitzats. L'estudi de laminacions diàries en l'esmalt revela, per primer cop en ungulats, taxes de creixement en primeres/segones molars més elevades que en terceres molars de formació més tardana, suggerint un vincle entre el desenvolupament dental i el somàtic. Així, les taxes de creixement dental més lentes i les erupcions relativament posteriors (correlacionades amb trets d'història de vida) indiquen ritmes de creixement més lents en hipparionins comparat amb Equus. Això contrasta amb la idea d'històries de vida ràpides en hipparionins pel fet de ser generalment més petits. A més, els hipparionins nans occidentals mostren un desenvolupament dental més lent que el de les formes grans i una maduresa relativament tardana, indicant també una història vital més lenta de l'esperada per la seva mida. D'acord amb la teoria de les històries de vida, això assenyala que la menor disponibilitat de recursos és la causa del nanisme en aquests hipparionins. Per contra, les formes petites orientals mostren una maduresa relativa avançada, el que suggereix que la disminució de mida va ser causada per una major mortalitat extrínseca (depredació). Diferències paleoambientals explicarien les pressions ecològiques contraposades: ambients més tancats a l'oest del Mediterrani proporcionaven més cobertura contra la depredació però menys recursos pels hipparionins, mentre a l'est els hàbitats més oberts eren arriscats però rics en recursos. L'anàlisi del microdesgast dental indica un tipus d'alimentació mixta i oportunista en la majoria dels hipparionins, encara que algunes formes occidentals grans pasturaven. D'altra banda, els hipparionins occidentals nans tenien espectres tròfics més amplis i brostejaven, el que avala que habitessin ambients més boscosos i/o tinguessin recursos més limitats. En canvi, els hipparionins orientals petits no difereixen dels grans en les seves textures de microdesgast, suggerint dietes similars en un entorn ric en recursos que evitaria la necessitat del seu repartiment. Contràriament al que s'esperaria en ambients més oberts, els hipparionins orientals menjaven menys gramínies que els occidentals, cosa que es podria relacionar amb canvis de dieta durant sequeres i/o la presència de sorra alterant la textura del microdesgast. En resum, aquesta tesi proporciona evidències que els processos de disminució de mida i els mecanismes infrajacents no són uniformes sinó que depenen del context ecològic. Els resultats presentats suposen un pas més per entendre les històries de vida i ecologies d'èquids extints.

[es] Los hipparioninos eran unos équidos tridáctilos muy diversificados durante el Mioceno superior en el área circunmediterránea, donde algunos decrecieron en tamaño. Debido a su abundancia, estos constituyen un elemento clave en estudios paleoecológicos y de patrones evolutivos, aunque todavía queda mucho por conocer sobre su ecología. Uno de los aspectos más importantes en la biología de un organismo es su historia de vida, la cual puede ser reconstruida a partir de la microestructura ósea y dental, y nos proporciona información sobre el contexto ambiental. Asimismo, la dieta, otra característica de la biología de un organismo y un importante vínculo con el ambiente, se puede inferir a través del microdesgaste dental. En esta tesis, el objetivo principal es dilucidar las condiciones ecológicas y los mecanismos relacionados con la disminución de tamaño de algunos hipparioninos del este y oeste del Mediterráneo. Con esta finalidad, se (i) reconstruyen los patrones de crecimiento de metápodos y molares de hipparioninos de diferentes tamaños, (ii) se infieren sus historias de vida y (iii) se exploran sus dietas a través del microdesgaste para testar las inferencias ecológicas obtenidas del análisis de las historias vitales. El estudio de la histología de los metápodos permite reconstruir el crecimiento ontogenético y establecer una madurez relativa. La identificación de distintas edades de maduración ha permitido distinguir diferentes estrategias de crecimiento entre los hipparioninos analizados. El estudio de laminaciones diarias en el esmalte revela, por primera vez en ungulados, tasas de crecimiento en primeras/segundas molares más elevadas que en terceras molares de formación más tardía, sugiriendo un vínculo entre el desarrollo dental y el somático. Así, las tasas de crecimiento dental más lentas y las erupciones posteriores (correlacionadas con rasgos de historia de vida) indican ritmos de crecimiento lentos en hipparioninos en comparación con Equus. Esto contrasta con la idea de historias de vida rápidas en hipparioninos por ser generalmente más pequeños. Además, los hipparioninos enanos occidentales muestran un desarrollo dental más lento que el de las formas grandes y una madurez relativamente tardía, indicando también una historia vital más lenta de la esperada por su tamaño. De acuerdo con la teoría de las historias de vida, esto sugiere que una menor disponibilidad de recursos fue la causa del enanismo en estas formas. Por el contrario, los hipparioninos pequeños orientales muestran una madurez relativa avanzada que sugiere que la disminución de tamaño fue debida a una mayor mortalidad extrínseca (depredación). Diferencias paleoambientales explicarían las presiones ecológicas contrapuestas: ambientes más cerrados al oeste del Mediterráneo proporcionaban más cobertura contra la depredación, pero menos recursos para los hipparioninos, mientras que al este los hábitats más abiertos eran arriesgados pero ricos en recursos. El análisis del microdesgaste dental indica un tipo de alimentación mixta y oportunista en la mayoría de los hipparioninos, aunque algunas formas occidentales grandes pastaban. Por otra parte, los hipparioninos occidentales enanos tenían espectros tróficos más amplios y ramoneaban, lo que avala que habitasen ambientes boscosos y/o dispusieran de recursos más limitados. En cambio, los hipparioninos orientales pequeños no difieren de los grandes en las texturas de microdesgaste, indicando dietas similares en un entorno rico en recursos que evitaría la necesidad su repartimiento. Contrariamente a lo que se esperaría en ambientes más abiertos, los hipparioninos orientales comían menos gramíneas que los occidentales, lo que se podría relacionar con cambios de dieta durante sequías y/o la presencia de arena alterando el microdesgaste. En resumen, esta tesis proporciona evidencias de que los procesos de disminución de tamaño no son uniformes, sino que dependen del contexto ecológico. Los resultados presentados suponen un paso más para entender las historias de vida y ecologías de équidos extintos.