[ca] La present tesi doctoral realitza un estudi intercultural de la recepció del mite d'Antígona en la literatura de postguerra i exili a Alemanya i Espanya, analitzant quatre adaptacions en alemany, castellà i català: Die Antigone des Sophokles (1948) de Bertolt Brecht, Antígona (1955) de Salvador Espriu, La tumba de Antígona (1967) de María Zambrano i Meine Schwester Antigone (1980) de Grete Weil. L'estudi se centra en tres aspectes: (1) el potencial del mite per a descriure la postguerra i l'experiència de l'exili; (2) la relació existent entre mite i present; i (3) l'evolució del mite en ambdues tradicions literàries. Mentre que la primera part se centra en l'Antígona de Sòfocles i ofereix un panorama de la història de la seva recepció, la segona analitza les 'Antígones de postguerra' de Brecht i Espriu. Brecht duu a terme una 'racionalització' de la traducció de Hölderlin (1804), suprimint les referències al destí. També modifica el nucli temàtic del drama, focalitzant en la qüestió de la culpa i l'exemplaritat de l'acció d'Antígona. Les modificacions d'Espriu responen a la seva percepció de l'Antiguitat com a arrel d'una antiga maledicció que empeny a la humanitat cap a la decadència. El motiu dels germans enfrontats adquireix una nova dimensió, al·ludint a la Guerra Civil espanyola, mentre Antígona s'alça com a imatge de la reconciliació. En Brecht i Espriu, el recurs al mite pot entendre's com un advertiment d'una regressió a la barbàrie de temps passats. La tercera part se centra en les 'Antígones de l'exili' de Zambrano i Weil. L'obra de Zambrano representa una realització literària de la seva 'razón poética' i projecta diversos aspectes de la filosofia de l'autora sobre la figura d'Antígona. La seva tomba simbolitza l'existència al llindar entre la vida i la mort i representa l'exili en el pensament de Zambrano: una experiència dolorosa però també fructífera per a descobrir la pròpia identitat. La novel·la de Weil descriu una col·lisió de mite i biografia que permet rastrejar el procés gradual de distanciament de la idealització d'Antígona per part de la narradora. Antígona esdevé un mitjà d'autoexploració. El mite pateix un canvi d'enfocament en Zambrano i Weil, pel qual Antígona adquireix importància com a subjecte que sent i es coneix a si mateix. En les conclusions se sintetitzen els resultats de les anàlisis: l'enorme i fructífer potencial del mite d'Antígona per a tematitzar les pàgines més fosques de la història del segle XX, la connexió entre mite i present, i la versatilitat transcultural d'Antígona.

[en] The present dissertation undertakes an intercultural investigation of the reception of the Antigone myth in post-war and exile literatures in Germany and Spain analysing four adaptations in German, Spanish and Catalan: Bertolt Brecht's Die Antigone des Sophokles (1948), Salvador Espriu's Antígona (1955), María Zambrano's La tumba de Antígona (1967) and Grete Weil's Meine Schwester Antigone (1980). The study focuses on three aspects: (1) the potential of the myth to depict the post-war period and the exile experi- ence; (2) the existing relationship between myth and present; and (3) the evolution of the myth in both literary traditions. Whereas the first part deals with Sophocles' Antigone and offers an overview of the history of its reception, the second part analyses Brecht's and Espriu's 'Post-War Antig- ones'. Brecht undertakes a 'rationalisation' of Hölderlin's translation (1804) removing the references to fate. He also changes the thematic core of the drama, focusing on the question of guilt and the exemplarity of Antigone's deed. Espriu's modifications can be explained regarding the author's view of antiquity as the root of an ancient curse that pushes man towards decay. The motif of the hostile brothers takes on a new dimension, which alludes to Spanish Civil War, whereas Antigone rises as an image of reconciliation. In Brecht and Espriu, the recourse to myth can be understood as a warning against a re- gression into the barbarism of older times. The third part focuses on the 'Antigones of Exile' by Zambrano and Weil. Zambrano's work proves to be a literary realisation of her 'razón poética', so that various aspects of her philosophy are projected onto the figure of Antigone. Her grave symbolises her threshold existence between life and death and represents exile in Zambrano's sense as a painful but also fruitful experience to discover one's own identity. Weil's novel depicts a collision of myth and biography that allows to trace the gradual distancing process from the idealisation of Antigone by the first-person narrator. Antigone functions as a means of self-exploration. The myth undergoes a change of focus in Zambrano and Weil, with Antigone gaining significance as a feeling subject. In the conclusions, the results of the analyses are synthetised: the enormous, fruitful potential of the Antigone myth for thematising the darkest sides of 20th century history, the connection between myth and present, and the cross-cultural versatility of Antigone.