[ca] L' objectiu principal d'aquesta investigació és valorar eficàcia i tolerància de l'estimulació cerebral profona (DBS) com a tractament en pacients amb anorèxia nerviosa (AN) crònica, severa i refractària. Com a objectius secundaris avaluar la relació entre variables clíniques i radiològiques amb l'eficàcia de la DBS. S'inclouen a 8 pacients amb AN, severa, crònica i refractària que són sotmesos a DBS al cíngol subgeniculat (CSG) (4 pacients) i en el nucli accumbens (Nacc) (4 pacients) segons característiques clíniques (comorbiditat i tipus d'AN ). Es realitza seguiment durant 1 any des de l'inici d'activació de l'DBS, amb avaluació mensual (pes, escales psicomètriques, qualitat de vida). Preoperatòriament i als 6 mesos es realitza avaluació neuropsicològica i ressonància magnètica (RM) amb imatge de difusió de tensors (DTI). La variable principal és l'IMC. Als 6 mesos, els pacients que compleixen criteris de resposta passen a la fase de doble cec i creuat, on el sistema de DBS roman ences (3 mesos) / apagat (3 mesos) o al revés fins a finalitzar l'any de seguiment. Els criteris de resposta són: A) un augment mínim de el 10% de l'IMC respecte a l'IMC mitjà dels 3 últims mesos a la cirurgia, B) en pacients amb tractament intensiu en els mesos previs a la cirurgia, un augment del 10% del IMC mitjà sense tractament intensiu en l'any previ a la cirurgia, C) en pacients amb corba descendent de pes en els darrers anys, aconseguir mantenir l'IMC previ a la cirurgia. Dels 8 pacients, 4 van mostrar criteris de resposta (50%). En 3 dels 8 pacients va haver complicacions (37,5%), totes elles cutànies (decúbit de la pròtesi, dehiscència de sutura, infecció). Tots els pacients van millorar en gran part de les puntuacions psicomètriques i de qualitat de vida independentment de l'evolució ponderal. L'anàlisi estadística no mostra diferències estadísticament significatives entre les variables estudiades i el tipus de resposta a la DBS. No obstant , determinades variables van resultar més freqüents en els pacients amb resposta a la DBS; estimulació en CSG, AN tipus restrictiva, baixa comorbiditat mental associada, sent la predominant de l'eix afectiu, alta capacitat d'adherència a un tractament intensiu, puntuació baixa / moderada en Harm Avoidance i en l'escala de Cornell. L'anàlisi de DTI mostra alteració de la integritat de substància blanca en múltiples fas, però no evidencia una correlació amb el tipus de resposta a la DBS. La selecció de la diana de DBS s'ha realitzat en funció de la comorbiditat associada i / o tipus d'AN. Es desconeix doncs el pes individual de cadascuna d'aquestes variables en l'associació amb major probabilitat de resposta. Concloem que la DBS pot ser una tècnica eficaç en alguns pacients amb AN severa, crònica i refractària .És una tècnica segura però amb major probabilitat de complicacions cutànies.

[es] El objetivo principal de esta investigación es valorar eficacia y tolerancia de la estimulación cerebral profunda (DBS) como tratamiento en pacientes con anorexia nerviosa(AN) crónica, severa y refractaria . Como objetivos secundarios evaluar la relación entre variables clínicas y radiológicas con la eficacia de la DBS. Se incluyen a 8 pacientes con AN, severa, crónica y refractaria que son sometidos a DBS en el cíngulo subgeniculado (CSG )( 4 pacientes) y en el núcleo accumbens( Nacc) ( 4 pacientes) según características clínicas (comorbilidad y tipo de AN). Se realiza seguimiento durante 1 año desde el inicio de activación del DBS , con evaluación mensual ( peso, escalas psicométricas , calidad de vida). Preoperatoriamente y a los 6 meses se realiza evaluación neuropsicológica y resonancia magnética (RM) con imagen de difusión de tensores(DTI). La variable principal es el IMC. A los 6 meses ,los pacientes que cumplen criterios de respuesta pasan a la fase de doble ciego y cruzado, donde el sistema de DBS permanece encendido (3 meses) /apagado ( 3 meses) o a la inversa hasta finalizar el año de seguimiento. Los criterios de respuesta son: A)un aumento mínimo del 10 % del IMC respecto al IMC medio de los 3 últimos meses a la cirugía ,B)en pacientes con tratamiento intensivo en los meses previos a la cirugía, un aumento del 10 % del IMC medio sin tratamiento intensivo en el año previo a la cirugía, C) en pacientes con curva descendente de peso en los últimos años, conseguir mantener el IMC previo a la cirugía . De los 8 pacientes, 4 mostraron criterios de respuesta (50%) . En 3 de los 8 pacientes hubo complicaciones (37,5%), todas ellas cutáneas (decúbito de la prótesis,deshicencia de sutura, infección ). Todos los pacientes mejoraron en gran parte de las puntuaciones psicométricas y de calidad de vida independientemente de la evolución ponderal. El análisis estadístico no muestra diferencias estadísticamente significativas entre las variables estudiadas y el tipo de respuesta a la DBS. Sin embargo, determinadas variables resultaron más frecuentes en los pacientes con respuesta a la DBS; estimulación en CSG, AN tipo restrictiva, baja comorbilidad mental asociada, siendo la predominante del eje afectivo, alta capacidad de adherencia a un tratamiento intensivo, puntuación baja/moderada en Harm Avoidance y en la escala de Cornell . El análisis de DTI muestra alteración de la integridad de sustancia blanca en múltiples haces , pero no evidencia una correlación con el tipo de respuesta del paciente a la DBS . La selección de la diana de DBS se ha realizado en función de la comorbilidad asociada y/o tipo de AN. Se desconoce pues el peso individual de cada una de estas variables en la asociación con mayor probabilidad de respuesta. Concluimos que la DBS puede ser una técnica eficaz en algunos pacientes con AN severa, crónica y refractaria .Es una técnica segura pero con mayor probabilidad de complicaciones cutáneas .