[ca] La proposta metafísica de José Gómez Caffarena no s'entén sense l'intent de J. Maréchal de coordinar en un mateix discurs l'especulació metafísica tomista i l'esperit de la crítica kantiana a través de l'explicitació dels temes clàssics de la metafísica de l'Aquinat a la llum de les convergències que, al seu parer, aquesta manté amb l'obra de Kant. El treball d'investigació que es presenta té per objectiu calibrar fins a quin punt l'obra especulativa de Caffarena suposa una continuació articulada des de l'esquema bàsic de tal 'tomisme transcendental'. La tesi que es defensa és que la seva proposta, de tonalitats marcadament més kantianes que la d'altres pensadors transcendentals, suposa no només un pas legítim, i potser més coherent amb el transcendentalisme kantià, sinó també una pedra de toc crítica per a l'abast últim de tota metafísica transcendental. El fet de remuntar la raó metafísica a l'àmbit antropològic fa que el fenomenisme epistemològic, el discurs asimptòtic sobre l'Absolut i la reducció formal de la seva nota 'personal' ('Déu') hagin de ser, estrictament, la darrera paraula d'aquesta metafísica. Davant d'això respon Caffarena amb una assumpció racional-vitalista del 'sentit de la vida' per dotar de vigència i veritat les afirmacions realitzades. Un 'haver de ser' que omple de contingut l'estructura conceptual erigida fent del primat de la raó pràctica i el seu interès l'eix vertebrador de la seva proposta metafísica. L'anàlisi pren com a principal punt de referència les tres obres metafísiques de l'autor (Metafísica Fundamental, Metafísica Trascendental, Metafísica Religiosa) i el seu últim gran treball, El Enigma y el Misterio, que en la investigació és tinguda com una revisió de la trilogia anterior. Atenent al seu contingut, es corrobora la darrera modèstia crítica en la qual queda la reflexió metafísica de Caffarena, amb la consegüent obertura a una raó més apofàtica que propositiva pel que fa a la 'darrera qüestió' metafísica. Donat que la desigual relació entre l'àmbit del teòric i el primat del pràctic, lluny d'equilibrar-se és cada vegada més notòria, distanciant-se així de la intenció de l'obra de Maréchal, en la investigació s'assumeix com a darrera conclusió que l'obra de Caffarena llega, precisament en tant que límit de la pretensió de dur a terme una metafísica transcendental, la necessitat de repensar el mètode de la Metafísica.

[es] La propuesta metafísica de José Gómez Caffarena no se comprende sin el intento de J. Maréchal de coordinar en un mismo discurso la especulación metafísica tomista y el espíritu de la crítica kantiana a través de una explicitación de los temas clásicos de la metafísica del Aquinate a la luz de las convergencias que, a su parecer, ésta mantiene con la obra de Kant. El trabajo de investigación que se presenta tiene por objetivo calibrar hasta qué punto la obra especulativa de Caffarena supone una continuación articulada desde el esquema básico de tal 'tomismo trascendental'. La tesis que se defiende es que su propuesta, de tintes y rasgos marcadamente más kantianos que la de otros pensadores trascendentales, supone no solamente un paso legítimo, y quizá más coherente con el trascendentalismo kantiano, sino también una piedra de toque crítica para el alcance último de toda metafísica trascendental. El retrotraimiento de la razón metafísica a lo antropológico hace que el fenomenismo epistemológico, el discurso asintótico sobre lo Absoluto y la reducción formal de su nota 'personal' ('Dios') deban ser, estrictamente, la última palabra de esta metafísica. Ante ello responde Caffarena con una asunción racional-vitalista del 'sentido de la vida' para dotar de vigencia y verdad las afirmaciones realizadas. Un 'deber ser' que llena de contenido la estructura conceptual erigida haciendo del primado de la razón práctica y su interés el eje vertebrador de su propuesta metafísica. El análisis toma como principal punto de referencia las tres obras metafísicas del autor (Metafísica Fundamental, Metafísica Trascendental, Metafísica Religiosa) y su último gran trabajo, El Enigma y el Misterio, que en la investigación es tenida como una revisión de la trilogía anterior. Atendiendo a su contenido, se corrobora la postrera modestia crítica en que queda la reflexión metafísica de Caffarena, con la consiguiente apertura a una razón más apofática que propositiva en lo que concierne a la 'última cuestión' metafísica. Puesto que la desigual relación entre el ámbito de lo teórico y el primado de lo práctico, lejos de equilibrarse, es cada vez más notoria, distanciándose así de la intención de la obra de Maréchal, se asume como última conclusión de la investigación que la obra de Caffarena arroja, precisamente en tanto que límite de la pretensión de llevar a cabo una metafísica trascendental, la necesidad de repensar el método de la Metafísica.