[ca] Aquest article és una reflexió en procés i una il·lustració de cas sobre el paper dels observatoris culturals i les universitats públiques en l'actual context de crisi i transformació sistèmica i global. La recent direcció del seminari "Observatoris culturals en les universitats públiques del segle XXI". (Observatori Cultural de la UV, 2022) ens ha permés consolidar i aprofundir bona part dels arguments que exposarem a continuació. La centralitat de la cultura enfront dels reptes d'un desenvolupament humà ambientalment sostenible exigeix combinar experimentació i planificació en les polítiques públiques, en general, i les culturals en particular (Abeledo Sanchis; R. 2010). I aquí apareixen qüestions decisives com la governança dels processos de transformació social, el paper de les polítiques culturals en els mateixos i la participació de la ciutadania en aquest escenari. Parlar d'observatoris és parlar d'avaluació estratègica, l'autèntic aneguet lleig, el gran oblidat dels processos de planificació en les administracions públiques. Parlem també de la necessitat d'avançar en democràcia cultural en el seu sentit més ampli. Amb el nostre text perseguim armar un breu relat sobre les possibles estratègies d'acció per als observatoris culturals, així com de les potencialitats i limitacions que davant ells es presenten. Per a això partim d'una doble perspectiva d'anàlisi que combina les múltiples formes organitzatives i funcions que trobem per als observatoris culturals en l'escenari europeu (Ortega, 2011). Dos aspectes clau en la nostra experiència assenyalen el valor de la diversitat com a estratègia i la hibridació com a modus operandi. L'experiència en la direcció acadèmica de l'Observatori cultural de la Universitat de València en els dos últims anys ens servirà per a il·lustrar i nodrir l'anàlisi que segueix a continuació.

[en] This article is an ongoing reflection and a case illustration of the role of cultural observatories and public universities in the current context of crisis and systemic and global transformation. The recent direction of the seminar Observatoris culturals en les universitats públiques del segle XXI (Cultural observatories in public universities of the 21st century, Observatori Cultural at UV, 2022) enabled us to consolidate and explore in depth many of the arguments we present in the article. The central position of culture in meeting the challenges of environmentally sustainable human development requires a combination of experimentation and planning in public policies in general, and cultural policies in particular (Abeledo Sanchis; R. 2010). And this raises some decisive questions around the governance of social transformation processes, the role cultural policies play in them and citizen participation in this landscape. Implicit in any discussion of observatories is the discussion of strategy evaluation, the ugly duckling left out of public administration planning processes. We also discuss the need to take cultural democracy forward, in the broadest sense of the term. Our article aims to provide a short narrative on possible action strategies for cultural observatories, and on their potentialities and limitations. To this end, we start from a dual perspective of analysis that combines the multiple organisational forms and functions we found among cultural observatories in the European landscape (Ortega, 2011). Two key aspects identified in our experience are the value of diversity as a strategy and hybridisation as a modus operandi.