[ca] L'agost del 2019, Francisco Careri va visitar Ciudad Juárez –una població al nord de Mèxic, confrontant a El Paso (Tx.)– per impartir el taller "El caminar com a pràctica estètica" i mapejar psicogeogràficament l'espai urbà d'aquesta localitat. Ciudad Juárez és frontera amb els Estats Units, és industrial i americanitzada, amb un urbanisme horitzontal dissenyat per a automòbils que la fa de difícil lectura. No obstant això, el que al principi pogués plantejar-se com un problema arquitectònic tradicional –llocs indeterminats, ignorats o buits— per a Careri implicava la possibilitat de posar en pràctica un enfocament participatiu de l'urb, de dirigir el taller cap a una transformació espacial i simbòlica que respongués a les necessitats i desitjos de les seves comunitats, de qui habitaven aquests espais. Durant l'últim quart de segle, aquest reconegut arquitecte –i el seu Laboratori d'Art Urbà Stalker/Observatori Nòmada (1995)– ha fet servir dos instruments creatius diferents per relacionar-se amb l'espai públic més enllà dels estudis d'arquitectura i urbanisme convencionals: caminar i aturar-se. Així, adreçats a les successives caminades van permetre llegir la ciutat de forma participativa, habitar-la en certs moments, per projectar simbòlicament les diferents construccions. En proposar-los com a mode de cerca, s'estimulen capacitats creatives i col·lectives que transformen allò que es transita: cada jornada va suposar prendre lúdicament la ciutat, juxtaposar dimensions narratives, sumar relats i vivències dels subjectes que la viuen i comparteixen, per passar a considerar-la com un espai relacional dintercanvi, complex i multidimensional. En acabar l'experiència, Careri va concedir una entrevista que va servir d'eina per configurar aquest text, per transcendir el mer registre de vivències i anar delimitant possibles respostes a la pregunta què és fer ciutat? Exposar, en darrer terme, un territori que és, simultàniament, arquitectònic i polític, informe i plural, artificial i públic, conflictiu i compartit, emancipat i apropiat, etc. D'aquesta manera, més enllà de testificar simplement la trobada amb Ciudad Juárez, tant el taller com les seves reflexions, van obrir la possibilitat de cartografiar-ne l'anatomia i dimensionar-ne la materialitat, d'entendre els diferents sistemes de poder a l'urb –al mateix temps que les seves resistències—, de visibilitzar les seves violències i de recuperar la convivència a través de l'activació de la ciutadania. Gràcies a aquesta pràctica fenomenològica van sorgir noves lectures i experiències de l'entorn esmentat en considerar l'espai des de perspectives emocionals que el van dotar de significacions estètiques. Així, el text aporta mètodes per a una anàlisi espacial molt concreta de la ciutat, una alimentada per la clau narrativa que –fora de l'oficialitat– la construeix estèticament en recórrer-la.

[en] In August 2019, Francisco Careri visited Ciudad Juárez - a town in the north of Mexico, adjacent to El Paso (Tx.) - to give the workshop 'Walking as an aesthetic practice' and to map psychogeographically the urban space of this locality. Ciudad Juárez is on the border with the United States, it is industrial and Americanised, with a horizontal urbanism designed for automobiles that makes it difficult to read. However, what might at first appear as a traditional architectural problem - indeterminate, ignored or empty places - for Careri implied the possibility of putting into practice a participatory approach to the city, of directing the workshop towards a spatial and symbolic transformation that would respond to the needs and desires of its communities, of those who inhabited those spaces. Over the last quarter of a century, this renowned architect - and his Urban Art Laboratory Stalker/Observatorio Nómada (1995) - has employed two different creative instruments to relate to public space beyond conventional architectural and urban studies: walking and stopping. Thus, directed at successive walks, they allowed us to read the city in a participatory way, to inhabit it at certain moments, in order to project symbolically its different constructions. By proposing them as a way of searching, creative and collective capacities are stimulated that transform what is being travelled through: each day involved taking the city playfully, juxtaposing narrative dimensions, adding the stories and experiences of the people who live and share it, to consider it as a relational space of exchange, complex and multidimensional. At the end of the experience, Careri gave an interview that served as a tool to configure the present text, to transcend the mere recording of experiences and to delimit possible answers to the question: what does it mean to make a city? Ultimately, to expose a territory that is simultaneously architectural and political, formless and plural, artificial and public, conflictive and shared, emancipated and appropriated, etc. In this way, beyond simply witnessing the encounter with Ciudad Juárez, both the workshop and its reflections opened up the possibility of mapping its anatomy and dimensioning its materiality, of understanding the different systems of power in the city - at the same time as its resistances -, of making its violence visible and of recovering coexistence through the activation of its citizenship. Thanks to this phenomenological practice, new readings and experiences of this environment emerged by considering the space from emotional perspectives that endowed it with aesthetic meanings.Thus, the text provides methods for a very specific spatial analysis of the city, one fed by the narrative key that - outside of officialdom - constructs it aesthetically as we walk through it. &nbsp; &nbsp;