[ca] Els éssers humans podem percebre molt fàcilment les cares, les podem seguir en l'espai i temps, així com descodificar el seu contingut, com la seva postura, identitat o expressió. No obstant això, tot i moltes dècades d'investigació per desenvolupar un sistema amb percepció automàtica de cares, segueix sent difícil d'aconseguir una solució completa en àrees com la detecció de cares, el reconeixement de l'expressió facial, la estimació de la posició o el reconeixement de la cara. Això és degut a que la percepció facial automàtica abasta moltes àrees importants i difícils de la visió per computador: les aplicacions finals abasten una gamma molt àmplia com la vídeo vigilància, interacció humà-ordinador, la indexació i recuperació del contingut d'imatges, la identificació biomètrica , la codificació de vídeo i el reconeixement de l'edat i / o sexe. En particular, aquesta tesi està dedicada a tres grans problemes en la percepció automàtica de cares: la detecció de rostres, el seguiment de cares i l'estimació de la posició facial. En el camp de la detecció de rostres, es presenta un model que utilitza múltiples heurístiques senzilles ad-hoc basades en píxels per detectar les regions de la imatge corresponents a pell humana. A més, s'han estudiat diferents espais de color per determinar si hi ha alguna transformació d'espai de color que pugui millorar la detecció del color de la pell. Els resultats experimentals mostren que la separabilitat no augmenta gaire en altres espais de color en comparació amb l'obtinguda en l'espai RGB. A partir del millor espai de color trobat, s'ha dissenyat un detector de cares capaç de generalitzar amb èxit en diferentes escenes. Com a segona aportació, s'ha desenvolupat un algorisme per al seguiment robust i precís de la cara, dins d'un marc unificat que combina l'estimació dels paràmetres facials amb el control d'una càmera activa, per al seguiment de cares mitjançant una càmera Pa- Tilt-Zoom. Un filtre de Kalman estès permet estimar conjuntament les coordenades món dels objectes i la posició de la càmera. La sortida s'utilitza per accionar un controlador PID per tal de realitzar un seguiment reactiu del rostre, generant les accions de control correctes no només per mantenir un zoom-in a la cara per maximitzar la mida, sinó també per poder allunyar i reduir el risc de perdre l'objectiu. Encara que aquest treball està principalment motivat per fer un seguiment de cares, es pot aplicar fàcilment com ajuda d'un detector d'objectes per rastrejar una escena amb una càmera activa. L'aplicabilitat del mètode s'ha demostrat tant en entorns simulats com a escenaris reals. S'ha dedicat l'última i més important part d'aquesta tesi a l'estimació de la posició del cap. En la majoria de treballs previs per a l'estimació de la posició del cap, s'especifiquen les cares manualment. Per tant, els resultats detallats no tenen en compte una possible desalineació de la cara, encara que tant en regressió com en classificació, els algoritmes són generalment sensibles a un error en localització: si l'objecte no està ben alineat amb el model après, la comparació entre les característiques de l'objecte en la imatge i les del model condueix a errors. En aquest últim capítol, es proposa un mètode basat en regressió per mínims quadrats parcials per estimar la posició i a més resoldre simultàniament l'alineació de la cara. Les contribucions en aquesta part són de dos tipus: 1) es mostra que el mètode proposat assoleix millors resultats que l'estat de l'art i 2) es desenvolupa una tècnica per reduir la desalineació basat en factors PLS que milloren l'aprenentatge basat en múltiples instàncies sense la necessitat de tornar a aprendre o d'haver d'incloure mostres mal alineades, ambdós pasos normalment necessaris en l'aprenentatge basat en múltiples instàncies.

[es] Los seres humanos pueden percibir muy fácilmente las caras, las pueden seguir en el espacio y tiempo, así como decodificar su contenido, como su postura, identidad y expresión. Sin embargo, a pesar de muchas décadas de investigación para desarrollar un sistema con percepción automática de caras, una solución completa sigue siendo difícil de alcanzar en áreas como la detección de caras, el reconocimiento de la expresión facial, la estimación de la posición o el reconocimiento del rostro. Esto es debido a que la percepción facial automática involucra muchas áreas importantes y difíciles de la visión por computador, cuyas aplicaciones finales abarcan una gama muy amplia como la video vigilancia, interacción humano-computadora, la indexación y recuperación del contenido de imágenes, la identificación biométrica, la codificación de vídeo y el reconocimiento de la edad y/o sexo. En particular, esta tesis está dedicada a tres grandes problemas en la percepción automática de caras: la detección de rostros, el seguimiento de caras y la estimación de la posición facial. En el campo de la detección de rostros, se presenta un modelo que utiliza múltiples heurísticas sencillas ad-hoc basadas en píxeles para detectar las regiones de la imagen correspondientes a piel humana. Además, se han estudiado diferentes espacios de color para determinar si existe alguna transformación de espacio de color que puede mejorar la detección del color de la piel. Los resultados experimentales muestran que la separabilidad no aumenta demasiado en otros espacios de color en comparación con la obtenida en el espacio RGB. A partir del mejor espacio de color, se ha diseñado un detector de caras capaz de generalizar en diferentes escenarios con éxito. Como segunda aportación, se ha desarrollado un algoritmo para el seguimiento robusto y preciso de la cara, dentro de un marco unificado que combina la estimación de los parámetros faciales con el control de una cámara activa, para el seguimiento de caras mediante una cámara Pan-Tilt-Zoom. Un filtro de Kalman extendido permite estimar conjuntamente las coordenadas mundo de los objetos así como la posición de la cámara. La salida se utiliza para accionar un controlador PID con el fin de realizar un seguimiento reactivo del rostro, generando las acciones de control correctas no solo para mantener un zoom-in en la cara para maximizar el tamaño, sino también para poder alejarse y reducir el riesgo de perder el objetivo. Aunque este trabajo está principalmente motivado para realizar un seguimiento de caras, se puede aplicar fácilmente como ayuda de un detector de objetos para rastrear una escena con una cámara activa. La aplicabilidad del método se ha demostrado tanto en entornos simulados como en escenarios reales. Se ha dedicado la última y más importante parte de esta tesis a la estimación de la postura de la cabeza. En la mayoría de trabajos previos para la estimación de la posición de la cabeza, se especifica manualmente las caras. Por tanto, los resultados detallados no tienen en cuenta una posible desalineación de la cara, aunque tanto en regresión como en clasificación, los algoritmos son generalmente sensibles a este error en localización: si el objeto no está bien alineado con el modelo aprendido, la comparación entre las características del objeto en la imagen y las del modelo conduce a errores. En este último capítulo, se propone un método basado en regresión por mínimos cuadrados parciales para estimar la postura y además resolver la alineación de la cara simultáneamente. Las contribuciones en esta parte son de dos tipos: 1) se muestra que el método propuesto alcanza mejores resultados que el estado del arte y 2) se desarrolla una técnica para reducir la desalineación basado en factores PLS que mejoran el aprendizaje basado en múltiples instancias sin la necesidad de re-aprender o tener que incluir muestras mal alineadas, ambos normalmente necesarios en el aprendizaje basado en múltiples instancias.