[ca] L'evolució conceptual de la mobilitat ha determinat que aquesta sigui considerada com un dret de tots els ciutadans. No obstant això, a Lima, encara hi ha persones sense autonomia com els infants, els adults grans i les persones amb discapacitat que s'enfronten a dificultats per desplaçar-se per la ciutat, i per tant no poden exercir els seus drets fonamentals. El món d'aquestes persones és encara desconegut, de manera que per incloure'ls en la societat cal, primer, explorar les seves vides, sentiments, problemes i característiques de mobilitat, per després establir mètodes d'avaluació de l'espai públic segons les seves necessitats. La present tesi persegueix aquest objectiu i es desenvolupa a partir d'un enfocament mixt i holístic. Els ciutadans sense autonomia presenten diferents característiques, definicions d'autonomia, experiències, necessitats i propostes de millora. Així mateix, els problemes que enfronten en desplaçar-se són diferents i fins i tot els seus requeriments per superarlos entren en conflicte amb els dels altres ciutadans sense autonomia, el que qüestionaria l'abast real del concepte del disseny universal. Per això, val la pena ressaltar que s'enfrontaren a barreres físiques, socials i personals (en diferent grau), però contràriament al que es pensa, la primera barrera a superar seria psicològica i no física. És a dir, si la persona no està preparada psicològicament no podrà sortir al carrer tot i que aquesta i el transport públic siguin accessibles. Són quatre els principals troballes: les percepcions d'autonomia, la cadena cíclica dels requeriments per als desplaçaments, la jerarquia implícita i el dilema dels requeriments físics. Igualment, els seus patrons de desplaçament i d'organització espacial van dependre de les seves característiques psicofísiques i del mètode que van emprar per a orientar-se espacialment, de manera que hi hauria una clara relació entre els següents elements: les característiques pròpies de les persones (velocitat, acceleració, patrons de organització i trajectòries) i la seva interacció amb l'entorn (tipus d'obstacles, àrees d'influència i regles de prioritat en la circulació). També, la qualitat de l'espai públic i la serendipitat influirien en la generació de micro desplaçaments i en les activitats dels adults grans. De la mateixa manera, el desenvolupament de la tesi permet proposar el mètode d'avaluació dels entorns de proximitat inclusius (AEPI) que abasta criteris qualitatius i quantitatius agrupats en dos nivells d'anàlisi: planificació i operació. El mètode és el resultat de l'aplicació de les entrevistes en profunditat, l'observació i el mesurament de variables quantitatives. Amb aquesta tesi s'han pogut conèixer els sentiments de les persones sense autonomia i especialment d'aquelles amb discapacitat motriu, visual i cognitiva. I pot assenyalar-se que per la seva falta de normalitat conviuen amb la tristesa, la incertesa, la depressió, la marginació i l'oblit. Es consideren ciutadans de segona classe i s'enfronten a continus conflictes personals. Els casos analitzats de discapacitat són un subconjunt dels existents, de manera que l'aportació d'aquesta tesi és només un bri de coneixement dins de l'immens àmbit de la mobilitat. Encara s'ha de recórrer un llarg camí per reivindicar a aquestes persones i atorgar-los la real ciutadania, almenys en el context de Lima.

[en] The conceptual evolution of mobility has determined that it is considered a right of all citizens. However, in Lima, there are still people without autonomy such as children, the elderly and people with disabilities who face difficulties to move around the city, and therefore can not exercise their fundamental rights. The world of these people is still unknown, so including them in society is necessary, first, to explore their lives, feelings, problems and characteristics of movement, to then establish methods to evaluate the public space according to their needs. This thesis pursued this objective and was developed from a mixed and holistic approach. Citizens without autonomy presented different characteristics, definitions of autonomy, experiences, needs and proposals. Also, the problems they faced when moving were different and even their requirements to overcome them came into conflict, which would question the real scope of the concept of universal design. Therefore, it is worth noting that people without autonomy faced physical, social and personal barriers (to different degrees), but contrary to what is thought, the first barrier to overcome would be psychological and not physical. In other words, if the person is not psychologically prepared, they will not be able to go out to the street even though the streets and public transport are accessible. There are four main findings: perceptions of autonomy, the cyclical chain of requirements for displacements, the implicit hierarchy and the physical dilemma. Likewise, their patterns of displacement and spatial organization depended on their psycho-physical characteristics and the method they used to orient themselves spatially, so there would be a clear relationship between the following elements: the characteristics of people (speed, acceleration, patterns of organization and trajectories) and their interaction with the environment (types of obstacles, areas of influence and priority rules in circulation). Also, the quality of the public space and serendipity would influence the generation of micro-trips and the activities of the elderly. In the same way, the development of the thesis made it possible to propose the method of evaluation of inclusive proximity environments (EEPI in Spanish) that includes qualitative and quantitative criteria grouped into two levels of analysis: planning and operation. The method is the result of the application of in-depth interviews, observation and measurement of quantitative variables. Throughout this thesis has been able to know the feelings of people without autonomy and especially those with motor, visual and cognitive disability. And it can be pointed out that due to their lack of normality they coexist with sadness, uncertainty, depression, marginalization and forgetfulness. They consider themselves as second-class citizens and face continual personal conflicts. The analysed cases of disability are a subset of the existing ones, so the contribution of this thesis is only a fraction of knowledge within the immense scope of mobility. There is still a long way to go to vindicate these people and grant them real citizenship, at least in the context of Lima.