BSC-LT/ACAData huggingface dataset:
[ca] El present article té com a objectiu analitzar amb atenció el procés de reescriptura que Maria Aurèlia Capmany va fer de la seua novel·la curta Traduït de l'americà (1959) per a transformar-la en la novel·la Ves-te'n ianqui o, si voleu, traduït de l'americà (1980). Hi ha, doncs, un procés d'"allargament" del text original que permet doblar-ne l'extensió. A partir dels estudis de la crítica textual genètica francesa o de les variants italiana i, sobretot, de les aportacions dels estudis generals sobre la intertextualitat i dels estudis de Genette sobre la hipertextualitat el present article mostra els recursos que han permès un canvi de subgènere (de la nouvelle a la novel·la), la modificació del relat (l'estructura, amb la segmentació en capítols parells i imparells, i els canvis en la tipologia del narrador autodiegètic) així com també les innovacions en la història (aparició de nous personatges i de nous motius). En les conclusions es fa un balanç de les conseqüències de tal remodelació.

[en] The aim of this paper is to carefully analyse the rewriting process that Maria Aurèlia Capmany did of her short novel Traduït de l'americà (1960, written 1959) to transform it into the novel Ves-te'n ianqui o, si voleu, traduït de l'americà (1980, written 1979). There is, therefore, a process of "lengthening", of the original text that doubles its length. Based on the studies of French genetic textual criticism or the Italian variants and, above all, the contributions of general studies on intertextuality and Gérard Genette's studies on hypertextuality, this paper shows the resources that have allowed a change of subgenre (from the short story to the novel), the modification of the narration (the changes in the typology of the autodiegetic narrator) and the modification of the text (the structure, with the segmentation into even and odd chapters) as well as the innovations in the story (appearance of new characters and new motives). The conclusions take stock of the consequences of such remodeling.
[ca] L'estudi de la influència del jazz en la poesia ha augmentat considerablement en literatures com l'estatunidenca o l'espanyola. Als Països Catalans, el jazz també va tindre una presència destacada durant el segle xx. Joan Salvat-Papasseit va ser el primer poeta a fer-hi referència a Óssa menor. Fi dels poemes d'avantguarda (1925) relacionant-lo amb la dansa i l'oci nocturn, juntament amb altres poetes com Ventura Gassol. La nova música va ser considerada un símbol de la modernitat urbana, com les màquines, l'electricitat o els transports, i lloada pels poetes avantguardistes com Carles Salvador o Maximilià Thous Llorens. Tanmateix, l'expansió i la professionalització del jazz va quedar frenada per la Guerra Civil. Durant la postguerra, poetes com Espriu, Palau i Fabre, Fuster o Estellés associen el jazz al subgènere del blues i al seu component de melangia i nostàlgia. Apareixen, llavors, les primeres al·lusions a músics concrets com Louis Armstrong o Cole Porter. Amb tot, és a partir dels anys huitanta quan les referències al jazz es fan més abundants i explícites. Joan Margarit és potser el poeta que lliga més la seua estètica literària al jazz. Hi destaquen també Pere Rovira i Ferran Anell, que troben una gran fascinació en les vides tràgiques de Billie Holiday i Chet Baker. En l'actualitat, la unió entre poesia i jazz s'ha portat als escenaris amb diversos espectacles interdisciplinaris.

[en] The study of the influence of jazz on poetry has increased considerably in literatures such as American and Spanish. In the Catalan Countries, jazz also had a prominent presence during the 20th century. Joan Salvat-Papasseit was the first poet to refer to it in Óssa menor. Fi dels poemes d'avantguarda (1925) relating it to dance and night leisure, along with other poets such as Ventura Gassol. The new music was considered a symbol of urban modernity, like machines, electricity, or transportation, and praised by avant-garde poets like Carles Salvador or Maximilià Thous Llorens. However, the expansion and professionalization of jazz were stopped by the Spanish Civil War. During the post-war period, poets such as Espriu, Palau i Fabre, Fuster or Estellés associated jazz with the subgenre of blues and its nostalgia component. The first allusions to musicians such as Louis Armstrong and Cole Porter appeared also at that time. However, it is in the eighties that references to jazz become more abundant and explicit. Joan Margarit is perhaps the poet who most closely links his literary aesthetics to jazz. Pere Rovira and Ferran Anell also stand out, because of their great fascination for the tragic lives of Billie Holiday and Chet Baker. Today, the union between poetry and jazz has been brought to the stage with several interdisciplinary shows.
[ca] La revista del Sindicat d'arquitectes dels Pirineus Orientals, Lo mestre d'obres, publicada de 1934 a 1940 fou un instrument corporatiu. A més d'aquesta funció, Lo mestre d'obres es feu ressò dels debats de la cultura arquitectònica del seu temps. El coneixement històric fou un d'aquest debats acollits a les pàgines de la revista amb dos tipus de contingut. D'una banda, el coneixement de la història de l'arquitectura i la qüestió de la protecció patrimonial. Arquitectes i erudits locals trobaren a Lo mestre d'obres un espai de divulgació de llurs estudis tant inèdits com publicats anteriorment. De totes aquestes contribucions sorgia un interès comú i quasi exclusiu per l'arquitectura medieval i més particularment romànica. D'altra banda, la revista Lo mestre d'obres fou una tribuna del Regionalisme arquitectònic del Rosselló. L'argumentació teòrica d'aquest corrent del segle XX utilitzà la història per fer-ne una reescriptura contemporània introduint " l'esperit de la raça ", l'herència romànica i l'ofici dels constructors tradicionals com elements constitutius.

[en] The journal of the Pyrénées-Orientales architects' union, Lo mestre d'obres, published from 1934 to 1940, was a corporate instrument. But beyond this role, Lo mestre d'obres echoed the debates taking place in the architectural culture of its time, among which historical knowledge found its place through two types of content. On the one hand, knowledge of the history of architecture and the question of heritage conservation: architects and scholars from the region found in the columns of Lo mestre d'obres a place to divulge their unpublished or already published studies. A common and almost exclusive interest in medieval architecture, particularly Romanesque, was evident in all these contributions. Lo mestre d'obres also became a forum for architectural regionalism in Roussillon. This twentieth-century current of taste drew on history to rewrite contemporary architecture in terms of 'esprit de race', Romanesque heritage and the skills of traditional builders.
[ca] Les recerques engegades per Joan Abelanet han demostrat que el departament dels P.-Ο. era molt ric en dòlmens i roques gravades. A partir d'unes experiències recents dutes a terme amb èxit en el marc de les activitats del Castell-Museu de Belesta, hom proposa aquí algunes pistes de reflexió sobre llur, sempre problemàtica, conservació i restauració, així com sobre la posada en valor i la presentació al públic d'aquets valuosos vestigis arqueològics

[en] The research engaged by Jean Abelanet in the department of Pyrénées-Orientales, has shown its richness in dolmens and engraved rocks. From recent experiences, led successfully around the castle-museum of Bélesta, some food for thought is proposed here about the preservation and restoration (always a problematic issue), as well as about the ways of highlighting those precious archaeological vestiges for the public
[ca] Aquest article fa la presentado de conjunt de la via Domitia. L'autor aborda els temes següents : data de construcció, extensió geogràfica, fonts antigues, estructura de la vía, obres d'enginyeria i monuments, fitació, mansions, refecciona, permanència al curs dels segles i per fi perspectivas de recerques.Segons les fonts antigües i els diferente itineraria de vies coneguts (Vasos de Vicarello, Itinerari d'Antoní, Itinerari de Bordeua a Jeruaalem, Taula de Peutinger, Anònim de Ravena), aquesta comunicadó estudia el caràcter públic de la via Domitia, sobretot amb l'inventan dels serveis públics localltzats en les mansions viàrles.

[en] This article is a general presentation of the via Domitia. It successively deals with the following themes: date of construction, geographical extension, ancient texts, structure of the way, bridges and monuments, military stones, stations, restorations, maintenance through out the centuries and finally, prospects of research.Referring to the ancient texts as well as to the different road routes which we have received, this communication studies the public aspect of the via Domitia especially by drawing up a list of the public services located in the stations.
[ca] L'ocupació del sol des de finais del s. ii d. C. es difícil de restituir : activitats agrícoles i hortícolas o bé, més probablement, terrenys simplement abandonats a la vegetadó espontània més o menys cuidada. La tornada a posar en cultiu deis erms urbans, el nombre deis quals creix encara a partir de finais del s. IV, no es documenta més que tardanament i puntualment. De l'edat mitja fins ais anys 1680, el barri no sembla gaire afectat per la urbanització, manté un carácter essencialment agrícola, la qual cosa no exclou pas una activitat artesanal també lligada al sòl : la dels calcinaires. Quant a les cases, continuen sent excepcional en el sector fins a finais del s. VII. El barrí queda al marge deis trasvalsaments urbans consecutius a l'edificació de la muralla de Rohan i després de la ciutadella que tanmateix està pròxima. Fins els anys 1850, les construccions resten arraconades en els marges deis carrers i es tracta d'un tipus de construcció més aviat descuidada, essent els horts els que continuen ocupant la major part del sòl.

[en] Human occupation which began at the end of the second century BC is difficult to reconstitute. It comprised farming and gardening or, more likely, untended land given occasional attention. There is only occasional and late evidence for the systematic planting of urban waste ground which increases in area from the end of the fourth century. From the Middle‑Ages until about 1680, the district, almost untouched by town development, keeps its rural character, though there is evidence for the operation of lime‑kilns. The presence of houses remains the exception until the end of the seventeeth century. The district is largely untouched by the urban development caused by the construction of both de Rohan's defensive wall and the nearby citadel. Until the mid‑nineteenth century, buildings are principally on the edge of roads, and even then their presente is not systematit, gardens being the dominant feature.
[ca] Des de l'article del Jean Guilaine i del Joan Abelanet paregut en 1966, sobre la ceràmica "poladienne" del Rosselló i de la conca de l'Auda, la recerca ha evolucionat i els termes de Polada ο de "poladien" han de ser abandonats (diferència tipològica de ceràmiques i hiat cronològic entre la cultura de la Polada al nord dels Alps i les terrisseries amb "poucier" dels Pirineus de l'Est). Les densitats més importants de sites que han donat anses a apèndix són situades entre els rius Tet i Segre amb una concentració al Baix Segre i Baix Aragó.Els gerros que porten aquests mitjans de prensió adopten perfils diversos i divuit tipus de "pouciers" van poder ser posats en evidència, es divideixen en dos grans grups, l'un situat al nord dels Pirineus i a les zones maritimes de Catalunya en una fase avançada del Bronze mitjà, l'altre en el Baix Segre i el Baix Aragó on les anses a apèndix perduren fins al Bronze final - primer Edat del Ferro

[en] Research has developed since the publication in 1966 of the article from Jean Guilaine andJean Abélanet about the Poladian pottery, in the Roussillon and the Aude basin. The terms of Polada and Poladian must be given up typological differences of potteries and chronological hiatus between the culture of Polada in Northern Alps and thumb-stalled potteries in Eastern Pyrenees. The highest densities of sites that provided handles with appendages are located between the Tet and Sègre rivers, and more particularly in the areas of Lower Sègre and Lower Aragon. The vases with such gripping devices have various profiles and 18 types of thumb-stalls have been highlighted; they can be arranged into two main groups: the first one located in Northern Pyrenees and the maritime regions of Catalonia in an advanced stage of Middle Bronze, the second one located in thre Lower Sègre and Lower Aragon where the handles with appendages last till End of Bronze/Early Iron Age
[ca] L'article compara dos llibres apareguts quasi de manera contemporània, La paraula en el vent de Josep Carner el 1914 I Alcools de Guillaume Apollinaire l'any 1913. Són llibres cabdals de la poesia del segle XX dins de les tradicions a les quals pertanyen. Ambdós renovellen el lirisme amorós, amb resultats notablement diferents, però també amb similituds. I ambdós fan ús de la idea de modernitat poètica, aquí amb resultats quasi oposats.

[en] The article compares two poetry books published almost simultaneously, La paraula en el vent by Josep Carner in 1914 and Alcools by Guillaume Apollinaire in 1913. The two are considered to be 20th century milestones in their respective traditions: Catalan and French. Both aimed to renew amorous lyricism, in very different ways, although they share some similarities. Together, they appeal to the idea of modernity, in this case arriving at almost opposed results.
[ca] El Pla de Vall de So és un veil relleu erosionat que domina la vila de Prada, al Conflent, entre 700 i 900 m d'altura. Les recerques de Jean Abélanet hi han fit conèixer diversos dòlmens associats a les roques amb cúpules i reguerons, així com les excepcionals figuracions animalístiques de la roca de Fornols-Alt, que donen fe d'un art paleolític a l'aire lliure. Les prospeccions metòdiques efectuades després en aquell vast sector, han evidenciat l'escassedat dels gravats i les dificultats de datació que comporten. Tanmateix, s'han descobert incisions linears, puntejats i grafits esquemàtics, essencialment geomètrics, sobre diverses roques associades algunes a jaciments arqueològics

[en] Pla de Vall en So is an old eroded relief overlooking the Conflent town of Prades, at an altitude of between 700 - and 900 metres. The research carriedout by Jean Abélanet enabled the discovery of many dolmens associated with rocks carved with cupules and rigoles as well as the remarkable engraved Fornols Haut rock proving the presence of open-air Palaeolithic art. Further collective prospecting revealed the scarcity of engravings in this area, and the difficulty of dating them. However, schist rocks carved with linear incisions, spots, and schematic graffiti were found sometimes close to archaeological sites, examples of which are presented here
[ca] "Espais i models sobre la memòria històrica. Usos públics i patrimonials" reflexiona sobre tres eixos claus: la necessitat de considerar la memòria i els seus espais físics i simbòlics com a patrimoni col·lectiu europeu, la necessitat i el repte de traduir aquest patrimoni en valors vigents i contemporanis i transmetre'l, i la voluntat més actual de fer-ho de forma transnacional i comparada, i en xarxa.Per això, el text aborda una part més reflexiva, conceptual i teòrica, i una altra part parla de casos estudiats a tall d'exemple sobre els debats i conflictes actuals que poden ser models de treball i d'anàlisi. Nocions com ara la memòria múltiple, les memòries nostàlgiques, resistents, incòmodes i fins i tot conflictives són tractades com a conceptes; però l'autor les intenta vincular a casos pràctics, a través de la interpretació i la transmissió cultural i turística de la memòria.

[en] This text reflects on three key ideas: the need to consider memory and its physical/ symbolic spaces as a common European heritage; the need to translate and transmit this heritage into current and contemporary values mission; the current desire to achieve this in a comparative and transnational manner and online. Consequently, the first part of the text is more conceptual and theoretical, whereas the second part looks at study cases that illustrate the debates and conflicts surrounding memorial work. The text considers concepts such as multiple memory, nostalgic memories, resistance memories, uncomfortable memories and even conflictive memories, which the author links way to practical cases through the interpretation and cultural and touristic transmission of memory.
[ca] Les convulsions històriques del segle XX a Catalunya van marcar els intel·lectuals i artistes catalans, que van defensar amb la ploma i el pinzell una identitat emmordassada i trepitjada durant quaranta anys de franquisme. A l'últim terç del segle XX, al cor dels anys revoltats, l'obra poètica de Joan Brossa (1919-1998) és de cap a peus una defensa i il·lustració de la llengua i la identitat catalanes. S'estudien aquí dos altres poetes i artistes compromesos, catalans fins al moll de l'os, d'una generació posterior a Brossa: Enric Casasses (1951) i Perejaume (1957). Més enllà de les diferències, l'objectiu és posar a la llum confluències artístiques i ideològiques entre ells, a través de l'anàlisi de textos que són homenatges a la llengua, les arts, el territori i la terra catalana, i al geni creador de Gaudí, Jujol i Miró.

[en] The historical upheavals of Catalonia in the 20th century left their mark on Catalan intellectuals and artists, who committed themselves, with pens or brushes, to defend an identity that had been muzzled and trampled underfoot by forty years of Francoism. In the last third of the twentieth century, at the heart of the years of revolt, the poetic work of Joan Brossa (1919-1998) is from start to finish a defence and illustration of the Catalan language and identity. Two other committed poets and artists, Catalans to the core, from a generation after Brossa's, are studied here: Enric Casasses (born in 1951) and Perejaume (born in 1957). Beyond the differences, we propose to highlight the artistic and ideological confluences between them, through the analysis of texts that pay tribute to the Catalan language, the arts, the territory and land, and to the creative genius of Gaudí, Jujol or Miró.
[ca] A partir de desembre de 1919, el nom de Proust circula arreu del món gràcies al premi Goncourt guanyat per l'autor per À l'ombre des jeunes filles en fleurs: és a Espanya on és parcialment traduït la primera vegada. Al respecte, és interessant que els importadors de l'autor a Espanya i a l'Argentina siguin en part els mateixos. Al Brasil, el primer article dedicat especialment a l'autor de la Recherche , el 1923, reprèn una crítica publicada unes setmanes abans a la premsa madrilenya. Igualment, les traduccions completes llatinoamericanes de Proust precedeixen les traduccions portugueses. Així es fa palès que hi ha en la difusió de Proust en espanyol i en portuguès una important circulació entre l'Europa Llatina i Amèrica Llatina, aquesta utilitza intermediaris i coneix particularismes regionals.

[en] By December 1919, Proust's name was circulating all over the world, thanks to the Goncourt prize won by the author for À l'ombre des jeunes filles en fleurs: it was in Spain that he was partially translated for the first time. In this respect, it is interesting that the author's importers in Spain and Argentina are partly the same. In Brazil, the first article devoted specifically to the author of La Recherche, in 1923, was based on a review published a few weeks earlier in the Madrid press. Similarly, the complete Latin American translations of Proust precede the Portuguese translations. It seems clear, then, that Proust's distribution in Spanish and Portuguese involved a high degree of circulation between Latin Europe and Latin America, with the latter making use of intermediaries and regional particularities.
[ca] La roca Castilló així anomenada a causa de les firmes de tres persones com a mínim d'aquesta família - presenta tres grups de graffiti d'aspecte i de datació probablement diferents (entre tot 14 pintades van ser descobertes). Al tipus 1 pertanyen una desena de gravats no patinais, datats per alguns de 1891 a 1908 i constituïts de noms ambfirmes, de textos de salutacions, així com dos dibuixos figuratius. Al tipus 2 correspondria un cert nombre de signes patinais pràcticament il.legibles avui, però que deixen endevinar petits textos. El tipus 3 és representat per incisions patinades amb un ο dos antropomorfs, un "soleiform" i un zig-zag, en una escena de l'estil "esquemàtic lineari" evidenciat per Jean Abélanet en els Pirineus catalans. Els graffiti dels tipus 1 i 2 suggereixen la presència d'una pedra votiva l'origien de la qual remuntaria al menys al segle XIX ο poc abans. Les del tipus 3 semblen més antigues

[en] The "Castillo stone" - named after the signatures of at least three members of the same family - presents three kinds of graffiti, probably dating back to different periods, and not alike, can be observed (as a whole, 14 graffiti have been written down). About ten carvings without sheen dating back from 1891 to 1908 - some of them - belong to the first type and show up surnames-signatures, greetings, as well as two figurative drawings. Some signs with a sheen on them fit into the second type, nowadays they are hardly illegible but short texts can be deciphered. Only a few cuts with a sheen on them and showing one or two anthropomorphic shapes belong to the third type: a sun shape and a zigzag pattern, enacting a scene called "linear scheme" as Jean Abélanet clearly stated it in the catalan Pyrenees. The graffiti of the first and second type imply there might be a votive stone dating back at least to the 19th century or even before.The graffiti of the third type even seem to be older
[ca] La publicació de la primera traducció brasilera de la Recherche, que també és la primera en portuguès, va començar a finals de 1949, gràcies a un projecte a gran escala engegat per l'editorial Globo. Després de diversos anys de treball, el poeta Fernando Py va publicar el 1987, amb Ediouro, no només una nova traducció completa de la Recherche, sinó també la versió portuguesa dels manuscrits inacabats Jean Santeuil i Contre Sainte-Beuve. El 2022, Mario Sergio Conti inicia la publicació de la tercera traducció completa de la Recherche en col·laboració amb Rosa Freire d'Aguiar, aquesta vegada a Companhia das Letras. L'elecció de Procura do tempo perdido en substitució del tradicional Busca do tempo perdido simbolitza l'esforç per actualitzar i renovar unes traduccions que, a parer seu, començaven a envellir. Aquest article presenta les particularitats de les tres versions brasileres de la novel·la de Proust en portuguès i debat els motius pels quals aquest país s'ha convertit en una de les terres més fèrtils per a la traducció de la Recherche.

[en] The publication of the first Brazilian translation of La Recherche, which was also the first one in Portuguese, began at the end of 1949, thanks to a large-scale project launched by the Globo publishing house. In 1987, after several years of work, the poet Fernando Py published, with Ediouro, not only a new complete translation of La Recherche, but also the Portuguese version of the unfinished manuscripts Jean Santeuil and Contre Sainte-Beuve. In 2022, Mario Sergio Conti initiated the publication of the third complete translation of La Recherche in a partnership with Rosa Freire d'Aguiar, this time by Companhia das Letras. The choice of Procura do tempo perdido instead of the traditional Busca do tempo perdido symbolizes the effort to update and renew translations that, in their view, were beginning to age. This article presents the peculiarities of the three Brazilian versions of Proust's novel in Portuguese and discusses the reasons why this country has become one of the most fertile grounds for its translation.