[ca] Els espectacles de sang van ser molt comunes a l'Europa de l'Antic Règim. No obstant això, amb l'arribada dels processos revolucionaris d'índole liberal, a la fi del segle XVIII i principis del XIX, tals espectacles van començar un lent declinar, fins a la seva desaparició en molts casos. En 1835 es van prohibir a Gran Bretanya les baralles de toros i gossos (les cèlebres *bull *baiting), la fustigació d'ossos, les baralles de galls. A França, una llei similar a la britànica de 1835, es va aprovar en 1850. A Espanya, no obstant això, les lluites de feres (baralles de gossos, de galls, etc.) i els festejos taurins van subsistir. Malgrat les prohibicions d'època Il·lustrada, en l'arrencada del segle XIX, els espectacles de sang s'havien afermat i fins un d'ells, els toros, començava a ser titllat com a festa nacional. En aquest llibre ens preguntem el perquè de la divergència. Per a entendre-ho llancem la hipòtesi del vincle entre la revolució democràtica i el sorgiment de lleis contra el maltractament animal. L'enfonsament de la Primer República hauria evitat l'aparició de normes que erradiquessin les lluites entre animals o els toros i que incentivessin això que *Norbert Elias va dir el procés de civilització. El llibre realitza un repàs als espectacles de sang a l'Espanya anterior a la Segona República, sense prescindir de les formes d'aplicació de la pena de mort o de l'aparició -inicialment molt sagnant- de la boxa, com a baula entre espectacles massius de sang i espectacles massius d'índole esportiva. Finalment, es concentra en el paper dels mitjans de comunicació en la transmissió d'estereotips sobre els espectacles i en el festeig taurí per a entendre la seva evolució i, sobretot, la seva subsistència com a element central d'un imaginari nacionalista encunyat, fonamentalment, per forces polítiques antidemocràtiques.

[es] Los espectáculos de sangre fueron muy comunes en la Europa del Antiguo Régimen. Sin embargo, con la llegada de los procesos revolucionarios de índole liberal, a finales del siglo XVIII y principios del XIX, tales espectáculos comenzaron un lento declinar, hasta su desaparición en muchos casos. En 1835 se prohibieron en Gran Bretaña las peleas de toros y perros (las célebres bull baiting), el hostigamiento de osos, las peleas de gallos. En Francia, una ley similar a la británica de 1835, se aprobó en 1850. En España, sin embargo, las luchas de fieras (peleas de perros, de gallos, etc.) y los festejos taurinos subsistieron. A pesar de las prohibiciones de época Ilustrada, en el arranque del siglo XIX, los espectáculos de sangre se habían afianzado y hasta uno de ellos, los toros, comenzaba a ser tildado como fiesta nacional. En este libro nos preguntamos el porqué de la divergencia. Para entenderlo lanzamos la hipótesis del vínculo entre la revolución democrática y el surgimiento de leyes contra el maltrato animal. El hundimiento de la Primer República habría evitado la aparición de normas que erradicasen las luchas entre animales o los toros y que incentivasen eso que Norbert Elias llamó el proceso de civilización. El libro realiza un repaso a los espectáculos de sangre en la España anterior a la Segunda República, sin prescindir de las formas de aplicación de la pena de muerte o de la aparición -inicialmente muy sangrienta- del boxeo, como eslabón entre espectáculos masivos de sangre y espectáculos masivos de índole deportiva. Finalmente, se concentra en el papel de los medios de comunicación en la transmisión de estereotipos sobre los espectáculos y en el festejo taurino para entender su evolución y, sobre todo, su subsistencia como elemento central de un imaginario nacionalista acuñado, fundamentalmente, por fuerzas políticas antidemocráticas.