[ca] La malaltia associada als anticossos contra la glicoproteïna oligodendrocitària de la mielina (MOGAD) és un trastorn inflamatori desmielinitzant del sistema nerviós central (SNC) caracteritzat per anticossos contra MOG. És una entitat diferent de l'esclerosi múltiple (EM) i del trastorn del espectre de la neuromielitis òptica (NMOSD), amb característiques pròpies. Aproximadament la meitat dels pacients amb MOGAD presenten un curs monofàsic, encara que alguns pateixen recaigudes i discapacitat acumulativa. Prevalença i característiques clíniques dels MOG-Ab La detecció d'anticossos anti-MOG (MOG-Ab) és clau per diferenciar la MOGAD de l'EM i la NMOSD. Aquests anticossos es troben principalment en síndromes desmielinitzants no compatibles amb l'EM, com la neuritis òptica i la mielitis. Alguns estudis han identificat MOG-Ab en pacients amb EM (0,3-2,5%), plantejant dubtes sobre la seva rellevància en aquesta població. La primera part d'aquesta tesi va avaluar la prevalença i les característiques clíniques dels MOG-Ab en 630 pacients adults amb mostres de sèrum recollides dins dels sis mesos posteriors al primer esdeveniment desmielinitzant suggestiu d'EM. Dels pacients analitzats, 17 (2,7%) van ser positius per MOG-Ab. La neuritis òptica i l'absència de bandes oligoclonals en el líquid cefalorraquidi (LCR) van ser factors predictius, suggerint la determinació d'aquests anticossos en aquests casos. A més, la presència de MOG-Ab es va associar amb menor risc de complir els criteris diagnòstics d'EM, destacant la seva rellevància. Patogènesi i biomarcadors en MOGAD Els MOG-Ab s'uneixen al domini extracel·lular de la MOG en la beina de mielina, desencadenant mecanismes immunomediats de desmielinització. Tot i que poden activar el complement i induir citotoxicitat, els mecanismes patogènics específics encara no s'han aclarit completament. Els estudis histopatològics suggereixen que en la MOGAD hi ha una relativa preservació dels axons i astròcits. No obstant això, alguns pacients acumulen discapacitat significativa després dels brots, qüestionant la idea que la MOGAD no provoca dany neuroaxonal irreversible. L'estudi de biomarcadors en sèrum i LCR podria millorar la comprensió de la malaltia i ajudar a predir recaigudes i discapacitat. Fins ara, no s'han identificat biomarcadors pronòstics en MOGAD. La segona part d'aquesta tesi va avaluar els perfils sèrics de biomarcadors neuroaxonals (neurofilament de cadena lleugera [NfL]) i astrogliars (proteïna àcida fibril·lar glial [GFAP]), així com citocines, en 89 pacients adults amb MOGAD. Es va investigar el seu valor pronòstic per predir recaigudes i discapacitat. Es va trobar que els nivells de NfL en sèrum eren elevats en l'inici de la malaltia en MOGAD en comparació amb EM, i que tant els nivells de NfL com de GFAP disminuïen amb el temps en pacients amb MOGAD. Els seus nivells basals es van correlacionar amb la gravetat clínica i radiològica en el debut, i la seva evolució temporal va predir la recuperació clínica mesurada per l'Expanded Disability Status Scale (EDSS). Uns nivells elevats de NfL en l'inici i durant el seguiment van predir un major risc de recaigudes. A més, es va identificar un perfil sèric característic de citocines en MOGAD, amb activació de la via T helper 17 (Th17) (IL-6, IL-8, IL-18) en pacients sense neuritis òptica i un augment progressiu del factor activador de limfòcits B (BAFF), especialment en pacients tractats amb teràpia anti-CD20. Uns nivells elevats de BAFF es van associar amb menor risc de recaiguda, demostrant per primera vegada el seu paper protector en la MOGAD. Conclusió Aquesta tesi ha contribuït al coneixement sobre la prevalença i caracterització clínica dels MOG-Ab en pacients amb un primer esdeveniment desmielinitzant suggestiu d'EM, destacant la seva rellevància en casos amb neuritis òptica i sense bandes oligoclonals. A més, ha aportat evidència sobre la patogènesi de la MOGAD i el potencial dels biomarcadors NfL, GFAP i BAFF per predir el pronòstic en aquesta malaltia.

[en] Myelin oligodendrocyte glycoprotein antibody-associated disease (MOGAD) is an inflammatory demyelinating disorder of the central nervous system (CNS) characterized by antibodies against MOG. It is a distinct entity from multiple sclerosis (MS) and neuromyelitis optica spectrum disorder (NMOSD), with unique features. Approximately half of MOGAD patients experience a monophasic course, although some suffer relapses and accumulate disability. Prevalence and Clinical Characteristics of MOG-Ab The detection of anti-MOG antibodies (MOG-Ab) is crucial to differentiate MOGAD from MS and NMOSD. These antibodies are mainly found in demyelinating syndromes not compatible with MS, such as optic neuritis and myelitis. Some studies have identified MOG-Ab in MS patients (0.3-2.5%), raising questions about their relevance in this population. The first part of this thesis assessed the prevalence and clinical characteristics of MOG-Ab in 630 adult patients with serum samples collected within six months of their first demyelinating event suggestive of MS. Seventeen patients (2.7%) tested positive for MOG-Ab. Optic neuritis and the absence of cerebrospinal fluid (CSF) oligoclonal bands were predictive factors, suggesting that MOG-Ab testing should be considered in such cases. Moreover, MOG-Ab positivity was associated with a lower risk of fulfilling MS diagnostic criteria, highlighting its diagnostic significance. Pathogenesis and Biomarkers in MOGAD MOG-Ab bind to the extracellular domain of MOG on the myelin sheath, triggering immune-mediated demyelination. While they can activate complement and induce cytotoxicity, the exact pathogenic mechanisms remain unclear. Histopathological studies suggest relative preservation of axons and astrocytes in MOGAD. However, some patients accumulate significant disability after attacks, challenging the assumption that MOGAD does not cause irreversible neuroaxonal damage. The study of biomarkers in serum and CSF could improve disease understanding and help predict relapses and disability. To date, no prognostic biomarkers have been identified in MOGAD. The second part of this thesis evaluated serum profiles of neuroaxonal (neurofilament light chain [NfL]) and astroglial (glial fibrillary acidic protein [GFAP]) biomarkers, as well as cytokines, in 89 adult MOGAD patients. Their prognostic value for relapses and disability was investigated. NfL serum levels were elevated at disease onset in MOGAD compared to MS, and both NfL and GFAP levels decreased over time in MOGAD patients. Baseline levels of these biomarkers correlated with clinical and radiological severity at onset, and their temporal evolution predicted clinical recovery measured by the Expanded Disability Status Scale (EDSS). High NfL levels at onset and during follow-up predicted a higher risk of relapses. Additionally, a distinct cytokine profile was identified in MOGAD, with activation of the T helper 17 (Th17) pathway (IL-6, IL-8, IL-18) in non-optic neuritis patients and a progressive increase in B-cell activating factor (BAFF), especially in patients treated with anti-CD20 therapy. High BAFF levels were associated with a lower risk of relapse, demonstrating for the first time its protective role in MOGAD. Conclusion This thesis has contributed to the understanding of MOG-Ab prevalence and clinical characterization in patients with a first demyelinating event suggestive of MS, emphasizing its diagnostic relevance in cases with optic neuritis and absence of oligoclonal bands. Furthermore, it has provided evidence on MOGAD pathogenesis and the potential of NfL, GFAP, and BAFF biomarkers to predict disease prognosis.