[ca] Resum per l' Editor de On the w@terfrontEl 10 de Novembre de 2017, publicàvem el treball de Concha Diez-Pastor "Arquitectura i Documents. Mapa documental per a l'estudi de l'arquitectura i les obres de Carles Arniches ".Segons l'autora, en els darrers quinze anys, noves investigacions documentals sobre els edificis de la primera etapa professional de Carles Arniches i Martín Domínguez -membres destacats de la madrilenya "Generació del 25" -, revelen la conveniència de rectificar el relat històric respecte a l'autoria d'alguns dels edificis que aquests arquitectes van realitzar, tant per separat com conjuntament. Les contradiccions i escassa coincidència entre fonts primàries i secundàries, en gran mesura resoltes gràcies a una intensiva recerca documental i arxivística, comprometen el paper que aquestes han jugat en el relat històric dels fets.Algunes investigacions prèvies sobre aquests arquitectes van posar de manifest la rellevància de l'autoria a l'hora d'analitzar les obres d'arquitectura, suggerint la conveniència d'aprofundir en aquella via d'investigació. Abans de 1936, Arncihes i Domínguez havien treballat en algunes obres com a socis. No obstant això, com demostren les proves i documents d'arxiu, no totes les seves obres van ser conjuntes, i les que ho van ser no sempre es van atribuir correctament al seu autor real.Per a l'autora, el context, serà clau per entendre el material documental i d'arxiu recaptat, mitjançant una exhaustiva avaluació que inclou els punts de vista històric i cultural. Com a conclusió seu treball revela l'autoria "real" d'aquests treballs a aprtir d'estar sota el focus de la recerca, i permet assentar els fets i preservar els seus valors i el seu abast històric.El treball de l'autora es basa en l'estudi d'una carta d'Arniches acceptant el lloc d'Arquitecte director de la Junta d'Ampliació d'Estudis i en el Currículum Vitae que Domínguez presenta a la Universitat de Cornell. Des del punt d'aquest editor, el desplegament argumental de l'autora per realitzar l'avaluació documental dels dos documents, té una gran dosi de perquisició antropoètica i psicològica (valoració d'escriptura, valoració dels que podríem anomenar història de vida, etc ) partint d'un axioma "la signatura de l'arquitecte en plànols, documents i projecte determina l'autoria de les obres d'arquitectura en tots els casos" (p.23).Ja els agradaria als directors de museus, col·leccionistes i marxants d'art que aquest axioma fos cert. Hi ha firmes que validen un treball no realitzat, hi ha treballs realitzats que no suporten l'autoria en la signatura. Sense anar més lluny això succeeix, fins i tot, en la publicació d'articles i textos en l'entorn acadèmic i científic, per no parlar de la problemàtica d'autoria en el camp de les patents.En definitiva, segons el procediment de treball de l'autora, alguns dels treballs en coautoria amb Arniches que Martín Domínguez cita en el seu currículum a Cornell no es correspondrien amb la "veritat", en no aparèixer la signatura de l'arquitecte. L'article planteja que estaríem davant d'una "falsificació" curricular. A més, a la taula de la pàgina 30, es llisten un conjunt de 24 treballs que Martín Domínguez relaciona en el seu currículum, tant d'autoria individual o conjunta amb Arniches. Segons l'autora 16 d'aquests treballs implicarien una autoria incorrecta.Treballant amb Ignasi de Lecea durant cinc anys, vaig aprendre que la formalitat i literalitat dels documents no té perquè respondre a la realitat, a la "veritat" si entenem que la correspondència entre text i realitat, és un signe distintiu de la "veritat" . Tots sabem que, en moltes ocasions, els documents "falsegen la veritat". Si això és cert en documents oficials - que podem considerar fonts primàries- 'que no passarà amb les fonts secundàries !, com són les revistes, la premsa o fins i tot alguns llibres de referència en els que llurs autors, generalment de bona fe, no validen prou algunes de les referències aportades. Molt menys quan és complertment certa la impossibilitat de manejar "totes" les fonts necessàries per concloure fefaentment sobre un tema donat.Ens agradi o no, l'escriptura de la història no només depèn del correcte maneig de les fonts, sinó, també, de l'enquadrament amb què operem la nostra mirada sobre les dades i sobre la realitat. L'excés de zel i una falsa actitud positiu científica, ens pot fer oblidar que "tot és segons el color, del critall amb què es mira".Poc després de la publicació de l'article Pablo Rabasco i Martín Domínguez Ruz, fill de Martín Domínguez, es van posar en contacte amb nosaltres reclamant i fent notar algunes inconsistències i omissions importants en l'argumentari de l'article de referència que afectaven directament a l'honor personal de l'arquitecte Martín Domínguez. Després de diverses converses vam decidir que era important qPoc després de la publicació de l'article, Pablo Rabasco i Martín Domínguez Ruz, fill de Martín Domínguez, es van posar en contacte amb nosaltres reclamant i fent notar algunes inconsistències i omissions importants en l'argumentari de l'article de referència que afectaven directament a l'honor personal de l'arquitecte Martín Domínguez. Després de diverses converses vam decidir que era important que "On the w@terfront" activés el dret de rèplica per aportar les dades suficients que permetessin "falsejar" les tesis de l'article prèviament publicat.Aquí està aquesta rèplica, aportant més dades - tant d'índole documental com testimonial - a la discussió que permeten evidenciar que, en bona mesura, l'argumentari de l'article de Deu-Pastor està massa sobre determinat per la seva axioma fundacional i que, per tant , la figura de Martín Domínguez adquiria altres qualitats i dimensions diferents a les plantejades per l'autora.El presente artículo, es una investigación sobre Carlos Arniches y Martín Domínguez, arquitectos e íntimos amigos que compartieron trayectoria profesional, y estudio en el Hotel Palace, sin interrupción desde 1925 hasta 1936. Con el estallido de la Guerra Civil, la investigación se ve dificultada por la desaparición de numerosos documentos personales, y del archivo profesional de ambos. Nos quedan las publicaciones de época, los archivos de la administración y los de Zuazo y Torroja —con quienes ambos trabajaron—, así como sus obras en España y las posteriores a la contienda, el Currículum Vitae escrito y el gráfico de Domínguez de 1960, y poco más. En estas circunstancias tratándose, en este caso de dos arquitectos de ideas liberales nada bien vistos por el régimen franquista no nos pueden sorprender los equívocos derivados de intenciones espurias, o de investigaciones incompletas.

[en] Abstrac by the Editor of On the w@terfronttOn November the 10th, 2017, we published the article by Concha Diez-Pastor "Architecture and Documents. Documentary map for the study of architecture and the works of Carlos Arniches ".According to the author, in the last fifteen years, new documentary research on the buildings of the first professional stage of Carlos Arniches and Martín Domínguez - prominent members of the Madrid "Generación del 25" -, reveal the convenience of rectifying the historical narrative in the concerning the authorship of some of the buildings that these architects made, both separately and together. Contradictions and little overlap between primary and secondary sources, largely resolved through intensive documentary and archival research, undertake the role they have played in the historical account of events.Some previous research on these architects highlighted the relevance of authorship when analyzing architectural works, suggesting the desirability of further research in that route. Before 1936, Arncihes and Dominguez had worked as partners in some works. However, as demonstrated by evidence and archival documents, not all their works were joint work, and those that were not always were properly attributed to the real author.For the author, the context will be the key to understanding the documentary and archive material collected through a comprehensive evaluation that includes historical and cultural points of view. As a conclusion, her work reveals the "real" authorship of these works under the focus of the research, and allows to settle the facts and preserve their values and their historical scope.The work of the author is based on the study of a letter from Arniches accepting the position of Architect Director of the Board of Extension of Studies and in the Curriculum Vitae that Dominguez presented at Cornell University. From the point of view of this editor, the author's plot to carry out the documentary evaluation of the two documents, has a large dose of anthropo-psychological research (valuation of writing, valuation of what we could call life history, etc. ) starting from an axiom "In all cases, the signature of the architect in the plans, documents and projects determines the authorship of the architectural works" (p.23).The directors of museums, collectors and art dealers would already like this axiom to be true. There are signatures that validate a work not done, there are works that do not support authorship in the signature. Without going any further this happens even in publishing articles and texts in the academic and scientific environment, not to mention the problem of authorship in the field of patents.In short, according to the work procedure of the author, some of the works in coauthorship with Arniches that Martín Domínguez cites in his curriculum at Cornell would not correspond to the "truth", since the architect's signature does not appear. The article states that we would be facing a curricular "falsification". Furthermore, in the table on page 30, is listed a set of 24 works that Martin Dominguez related in his curriculum, individually or jointly authored with Arniches. According to the author, 16 of these works would imply incorrect authorship.Working with Ignasi de Lecea for five years, I learned that the formality and literality of documents does not have to respond to reality, to the "truth" if we understand that the correspondence between text and reality, is a distinctive sign of "truth" . We all know that, on many occasions, the documents "falsify the truth". If this is true in official documents - which can be considered primary sources - what will not happen with secondary sources!, such as magazines, the press or even some reference books whose authors - generally in good faith - do not sufficiently validate some of the the references provided. Much less when it is completely real the impossibility of handling "all" the necessary sources to conclude reliably on a given topic.Like it or not, the writing of history depends not only on the proper handling of the sources, but also the frame with which we operate our view of the data and the reality. The overzealous and a false positive scientific attitude can make us forget that "truth is in the eye of the beholder".Shortly after the publication of the article, Pablo Rabasco and Martín Domínguez Ruz, son of Martín Domínguez, contacted us claiming and noting some important inconsistencies and omissions in the argumentation of the referred article that directly affected the personal honor of the architect Martín Domínguez . After several conversations we decided that it was important that On the w @ terfront activated the right of reply to provide sufficient data that would "falsify" the thesis of the previously published article.Here is this replica, providing more data - both documentary such as testimonial - a discussion that reveal that, largely, the argumentative plot by Diez-Pastor is too much about determined by her founding axiom and therefore, the image of Martín Domínguez acquired other qualities and dimensions different from those proposed by her.This article is an investigation about Carlos Arniches and Martín Domínguez, architects and intimate friends who shared professional careers, and studied at the Palace Hotel, without interruption from 1925 to 1936. With the outbreak of the Civil War, research is hampered the disappearance of numerous personal documents, and professional archiving of both. We still have time publications, files and administration and those of Zuazo and Torroja - with whom both worked- and his works in Spain and after the war, the writing and graphic CV of Dominguez by 1960, and a little more. In these circumstances, in this case of two architects of liberal ideas, not very well regarded by the Franco regime, we can not be surprised by the misunderstandings derived from spurious intentions or incomplete investigations.