[ca] L'ordi és un cultiu amb un ampli rendiment potencial i un ampli espectre d'adaptació. Es produeix a nivell mundial en ambients de secà i de regadiu. Es pot cultivar en ambients on altres cereals presenten una pobre adaptació, incloent-hi regions d'elevada latitut incloses zones quasi bé desèrtiques. En el nostre país, la millora genètica ha tingut conseqüències importants en la productivitat d'aquesta espècie en els darrers 50 anys, particularment en ambients més favorables. S'avalua un conjunt de 20 genotips d'ordi, deu de dos carreres i deu de sis carreres, en assaigs multilocals en quatre localitats (tres localitats properes a Lleida: Artesa de Segre, Beli- Hoc d1 Urgell i Gimenells, i una propera a Zaragoza: El Vedado) durant quatre anys (1990, 1991, 1992 i 1993). En aquesta tesi, s'estudia l'adaptació diferencial de diferents genotips d'ordi de dos i de sis carreres en condicions semiàrides Mediterrànies en el Nord-est espanyol, i també Pemplenament del gra i el contingut de nitrogen d'aquests genotips en aquestes condicions. Els resultats obtinguts permeten indicar que la millora genètica en aquesta espècie ha tingut èxit tant en les varietats de dos carreres com en les de sis. Les mitges de rendiment són més grans en els genotips recents que en els més antics. Ara bé, les varietats més recents estan menys adaptades específicament a les zones més pobres, en canvi sí que ho estan a ambients més favorables. Això s'ha traduït en una pèrdua de l'eficiència en l'ús de l'aigua, les varietats més antigues semblen tenir una eficiència en l'ús de l'aigua més gran que les més recents, com ho demostren els valors de discriminació isotòpica. L'estudi de Femplenament del gra ha detectat l'existència d'un major control genètic en la taxa d'emplenat mentres la durada del període d'emplenat te un major control ambiental. Els ordis de sis carreres d'obtenció més recent presenten taxes d'emplenat més elevades. Els grans laterals i centrals d'aquestes varietats de sis carreres semblen tenir un patró d'emplenament similar. La proporció de pes de gra lateral/central és manté relativament constant en els diferents ambients. S'observa el paper de l'últim entrenús de la tija com òrgan de reserva de nitrogen per ser translocat a l'espiga en el període post-antesi. Les noves varietats semblen tendir a presentar grans amb concentracions de nitrogen superiors a les dels vells ecòtips locals.

[es] La cebada es un cultivo con un amplio rendimiento potencial y un amplio espectro de adaptación. Se produce a nivel mundial en ambientes tanto de secano como de regadío. Puede cultivarse en ambientes donde otros cereales presentan una pobre adaptación, incluyendo regiones de elevada latitud e incluso en zonas casi desérticas. En nuestro país, la mejora genética ha tenido consecuencias importantes en la productividad de esta especie en los últimos 50 años, particularmente en ambientes más favorables. Se evalúan un conjunto de 20 genotipos de cebada, diez de dos carreras y diez de seis carreras, en ensayos multilocales en cuatro localidades (tres cercanas a Lleida: Artesa de Segre, Beli-Hoc d'Urgell y Gimenells, y una cercana a Zaragoza: El Vedado) durante cuatro años (1990, 1991, 1992 y 1993). En esta tesis, se estudia la adaptación diferencial de distintos genotipos de cebada de dos y de seis carreras, en condiciones semiáridas Mediterránesa del Noreste español, y también el llenado del grano y el contenido de nitrógeno de estos genotipos en estas condiciones. Los resultados obtenidos permiten indicar que la mejora genética en esta especie ha sido exitosa tanto con las variedades de dos carreras como con las de seis. Las medias de rendimiento son mayores en los genotipos de obtención más reciente que en los más antiguos. Sin embargo, las variedades más recientes están menos adaptadas específicamente a las zonas más pobres y, en cambio sí lo están a ambientes más favorables. Esto se ha traducido en una pérdida de la eficiencia en el uso del agua, las variedades más antiguas parecen tener una mayor eficiencia en el uso del agua que las más recientes, como demuestran los valores de discriminación isotópica. El estudio del llenado del grano ha detectado la existencia de un mayor control genético en la tasa de llenado mientras que en la duración del periodo de llenado el control es ambiental. Las cebadas de seis carreras de obtención más reciente presentan mayores tasas de llenado. Los granos laterales y centrales de estas cebadas de seis carreras parecen presentar un patrón similar de llenado. La proporción de peso de grano lateral/central se mantiene relativamente constante en los distintos ambientes. Se observa el papel del último entrenudo como órgano de reserva de nitrógeno para ser translocado a la espiga en el periodo post-antesis. Las nuevas variedades parecen tender a presentar granos con concentraciones de nitrógeno superiores a los de los viejos ecotipos locales.