[ca] Des dels principis de la informàtica, s'ha intentat dotar als ordinadors de la capacitat per realitzar moltes de les tasques quotidianes de les persones. Un dels problemes més estudiats i encara menys entesos actualment és la capacitat d'aprendre a partir de les nostres experiències i generalitzar els coneixements adquirits. Una de les tasques inconscients per a les persones i que més interès està despertant en àmbit científics des del principi, és el que es coneix com a reconeixement de patrons. La creació de models del món que ens envolta, ens serveix per a reconèixer objectes del nostre entorn, predir situacions, identificar conductes, etc. Tota aquesta informació ens permet adaptar-nos i interactuar amb el nostre entorn. S'ha arribat a relacionar la capacitat d'adaptació d'un ésser al seu entorn amb la quantitat de patrons que és capaç d'identificar. Quan parlem de reconeixement de patrons en el camp de la Visió per Computador, ens referim a la capacitat d'identificar objectes a partir de la informació continguda en una o més imatges. En aquest camp s'ha avançat molt en els últims anys, i ara ja som capaços d'obtenir resultats "útils" en entorns reals, tot i que encara estem molt lluny de tenir un sistema amb la mateixa capacitat d'abstracció i tan robust com el sistema visual humà. En aquesta tesi, s'estudia el detector de cares de Viola i Jones, un dels mètode més estesos per resoldre la detecció d'objectes. Primerament, s'analitza la manera de descriure els objectes a partir d'informació de contrastos d'il·luminació en zones adjacents de les imatges, i posteriorment com aquesta informació és organitzada per crear estructures més complexes. Com a resultat d'aquest estudi, i comparant amb altres metodologies, s'identifiquen dos punts dèbils en el mètode de detecció de Viola i Jones. El primer fa referència a la descripció dels objectes, i la segona és una limitació de l'algorisme d'aprenentatge, que dificulta la utilització de millors descriptors. La descripció dels objectes utilitzant les característiques de Haar, limita la informació extreta a zones connexes de l'objecte. En el cas de voler comparar zones distants, s'ha d'optar per grans mides de les característiques, que fan que els valors obtinguts depenguin més del promig de valors d'il·luminació de l'objecte, que de les zones que es volen comparar. Amb l'objectiu de poder utilitzar aquest tipus d'informacions no locals, s'intenta introduir els dipols dissociats en l'esquema de detecció d'objectes. El problema amb el que ens trobem en voler utilitzar aquest tipus de descriptors, és que la gran cardinalitat del conjunt de característiques, fa inviable la utilització de l'Adaboost, l'algorisme utilitzat per a l'aprenentatge. El motiu és que durant el procés d'aprenentatge, es fa un anàlisi exhaustiu de tot l'espai d'hipòtesis, i al ser tant gran, el temps necessari per a l'aprenentatge esdevé prohibitiu. Per eliminar aquesta limitació, s'introdueixen mètodes evolutius dins de l'esquema de l'Adaboost i s'estudia els efectes d'aquest canvi en la capacitat d'aprenentatge. Les conclusions extretes són que no només continua essent capaç d'aprendre, sinó que la velocitat de convergència no és afectada significativament. Aquest nou Adaboost amb estratègies evolutives obre la porta a la utilització de conjunts de característiques amb cardinalitats arbitràries, el que ens permet indagar en noves formes de descriure els nostres objectes, com per exemple utilitzant els dipols dissociats. El primer que fem és comparar la capacitat d'aprenentatge del mètode utilitzant les característiques de Haar i els dipols dissociats. Com a resultat d'aquesta comparació, el que veiem és que els dos tipus de descriptors tenen un poder de representació molt similar, i depenent del problema en que s'apliquen, uns s'adapten una mica millor que els altres. Amb l'objectiu d'aconseguir un sistema de descripció capaç d'aprofitar els punts forts tant de Haar com dels dipols, es proposa la utilització d'un nou tipus de característiques, els dipols dissociats amb pesos, els quals combinen els detectors d'estructures que fan robustes les característiques de Haar amb la capacitat d'utilitzar informació no local dels dipols dissociats. A les proves realitzades, aquest nou conjunt de característiques obté millors resultats en tots els problemes en que s'ha comparat amb les característiques de Haar i amb els dipols dissociats. Per tal de validar la fiabilitat dels diferents mètodes, i poder fer comparatives entre ells, s'ha utilitzat un conjunt de bases de dades públiques per a diferents problemes, tals com la detecció de cares, la detecció de texts, la detecció de vianants i la detecció de cotxes. A més a més, els mètodes també s'han provat sobre una base de dades més extensa, amb la finalitat de detectar senyals de trànsit en entorns de carretera i urbans.

[en] Ever since computers were invented, we have wondered whether they might perform some of the human quotidian tasks. One of the most studied and still nowadays less understood problem is the capacity to learn from our experiences and how we generalize the knowledge that we acquire.One of that unaware tasks for the persons and that more interest is awakening in different scientific areas since the beginning, is the one that is known as pattern recognition. The creation of models that represent the world that surrounds us, help us for recognizing objects in our environment, to predict situations, to identify behaviors... All this information allows us to adapt ourselves and to interact with our environment. The capacity of adaptation of individuals to their environment has been related to the amount of patterns that are capable of identifying.When we speak about pattern recognition in the field of Computer Vision, we refer to the ability to identify objects using the information contained in one or more images. Although the progress in the last years, and the fact that nowadays we are already able to obtain "useful" results in real environments, we are still very far from having a system with the same capacity of abstraction and robustness as the human visual system.In this thesis, the face detector of Viola & Jones is studied as the paradigmatic and most extended approach to the object detection problem. Firstly, we analyze the way to describe the objects using comparisons of the illumination values in adjacent zones of the images, and how this information is organized later to create more complex structures. As a result of this study, two weak points are identified in this family of methods: The first makes reference to the description of the objects, and the second is a limitation of the learning algorithm, which hampers the utilization of best descriptors.Describing objects using Haar-like features limits the extracted information to connected regions of the object. In the case we want to compare distant zones, large contiguous regions must be used, which provokes that the obtained values depend more on the average of lighting values of the object than in the regions we are wanted to compare. With the goal to be able to use this type of non local information, we introduce the Dissociated Dipoles into the outline of objects detection.The problem using this type of descriptors is that the great cardinality of this feature set makes unfeasible the use of Adaboost as learning algorithm. The reason is that during the learning process, an exhaustive search is made over the space of hypotheses, and since it is enormous, the necessary time for learning becomes prohibitive. Although we studied this phenomenon on the Viola & Jones approach, it is a general problem for most of the approaches, where learning methods introduce a limitation on the descriptors that can be used, and therefore, on the quality of the object description. In order to remove this limitation, we introduce evolutionary methods into the Adaboost algorithm, studying the effects of this modification on the learning ability. Our experiments conclude that not only it continues being able to learn, but its convergence speed is not significantly altered.This new Adaboost with evolutionary strategies opens the door to the use of feature sets with an arbitrary cardinality, which allows us to investigate new ways to describe our objects, such as the use of Dissociated Dipoles. We first compare the learning ability of this evolutionary Adaboost using Haar-like features and Dissociated Dipoles, and from the results of this comparison, we conclude that both types of descriptors have similar representation power, but depends on the problem they are applied, one adapts a little better than the other. With the aim of obtaining a descriptor capable of share the strong points from both Haar-like and Dissociated Dipoles, we propose a new type of feature, the Weighted Dissociated Dipoles, which combines the robustness of the structure detectors present in the Haar-like features, with the Dissociated Dipoles ability to use non local information. In the experiments we carried out, this new feature set obtains better results in all problems we test, compared with the use of Haar-like features and Dissociated Dipoles.In order to test the performance of each method, and compare the different methods, we use a set of public databases, which covers face detection, text detection, pedestrian detection, and cars detection. In addition, our methods are tested to face a traffic sign detection problem, over large databases containing both, road and urban scenes.