[ca] L'esma d'aquest estudi rau en el propòsit de posta en valor i expressió de la figura de l'interstici com a constituent intrínsec en l'arquitectura. Aquesta exploració posarà èmfasi en com l'interstici pot dictar la manera com interpretem i percebem l'espai. És combina, així doncs, la figura de l'hermenèutica, és a dir, la interpretació i prejudici de l'espai, amb l'escenari més sensible i material de l'arquitectura. Quan ens trobem en un espai, no el concebem en una condició absoluta. D'igual manera que es desenvolupen els nostres sentits, responent a un gradient sensible, intuïm una percepció que no és aïllada, sinó rabiosament relacional. Sabem que fa fred perquè ens hem trobat abans en una condició de confort. Similarment, és a arrel d'un canvi de secció, que podem arribar a experimentar un exercici de compressió. Així doncs, en quina mesura el record d'escenes prèvies condiciona la percepció present? Com el prejudici i la memòria poden explicar la percepció d'una arquitectura que és continua i articulada a priori per llindars de diferents escales? S'aplica una lectura composta per percepcions paral·leles (que no en sèrie) dels espais: orquestrats en una escenografia mnemònica i continua per mitjà del llindar. Allò que rau entre l'espai i el temps. El present treball proposa, doncs, una òptica alternativa amb la qual s'observa la realitat de l'arquitectura concebent l'interstici com a element troncal que esgrimeix, a més, els mecanismes del prejudici. És a dir, memòria i percepció portades a dialogar. Un ventall curat de casos d'estudi insignes en la història de l'arquitectura, tant d'orient i occident, seran comparats sota aquesta mateixa òptica hermenèutica. És pel fet de correspondre a diferents paradigmes que la tesina analitzarà arquitectures dispars per tal d'extraure conclusions del mètode així com per contrast.

[en] The essence of this study lies in the purpose of enhancing and expressing the role of the interstice as an intrinsic component in architecture. This exploration will emphasize how the interstice can dictate the way we interpret and perceive space. It thus combines the figure of hermeneutics, that is, the interpretation and prejudice of space, with the most sensitive and material scenario of architecture. When we find ourselves in a space, we don't conceive it in an absolute condition. Just as our senses develop, responding to a sensitive gradient, we intuit a perception that is not isolated but intensely relational. We know it's cold because we've been in a state of comfort before. Similarly, it's due to a change in section that we might experience an exercise in compression. So, to what extent does the memory of previous scenes condition present perception? How can prejudice and memory explain the perception of an architecture that is continuous and pre-articulated by thresholds of different scales? A reading composed of parallel (not serial) perceptions of spaces is applied: orchestrated in a mnemonic and continuous scenography through the threshold. That which resides between space and time. This present work proposes an alternative perspective with which the reality of architecture is observed, conceiving the interstice as a pivotal element that wields, furthermore, the mechanisms of prejudice. In other words, memory and perception brought into dialogue. A carefully curated range of notable case studies in the history of architecture, both from the East and the West, will be compared under this hermeneutic approach. By corresponding to different paradigms, the thesis will analyze disparate architectures to draw conclusions from the method as well as for contrast.