[ca] En els últims deu anys, els moviments socials han conegut una important intensificació a Xile. Particularment a partir de l'any 2011, els moviments socials han entrat a l'espai públic impulsant noves disputes arran el que és desitjable i el que és possible. En aquesta nova conjuntura, han aparegut nous actors que han buscat participar en la construcció col·lectiva de l'ordre social.Entre aquests nous actors, destaquen els estudiants, els que han construït una imatge problemàtica de la societat xilena i designat el present com el moment oportú per a la seva necessària transformació. Així les demandes del moviment estudiantil xilè s'han transformat progressivament, des de l'any 2006, en una lluita contra-hegemònica que no es limita al camp de l'educació i el seu caràcter mercantil, si no que afegeix tensió al paradigma neoliberal que regna al Xile de l'actualitat.Aquest article proposa una lectura crítica del moviment dels estudiants xilens, analitzant-lo a partir del marc teòric proposat per Guy Bajoit per a comprendre les accions col·lectives. Es revisen les condicions de realització de 3 grans processos de l'acció col·lectiva: (1) El pas de la privatització a la frustració, (2) , el pas de la frustració a la mobilització y (3) el pas de la mobilització a la organització; desplegant-les en divuit grans condicions proposades per a mirar el cas del moviment en detall i finalment distingir les seves majors fortaleses i debilitats. Veurem que, si be existeix una clara identitat col·lectiva, un adversari i la definició d'un be col·lectiu, el moviment te més debilitat en certs aspectes de la mobilització i sobretot de la seva pròpia organització.

[es] En los últimos 10 años, los movimientos sociales han conocido un importante recrudecimiento en Chile. Más particularmente a partir del año 2011, los movimientos sociales han irrumpido en el espacio público impulsando nuevas disputas sobre lo deseable y lo posible. En esta nueva coyuntura, aparecieron nuevos actores que buscaron participar a la construcción colectiva del orden social. Entre estos nuevos actores, destacan los estudiantes, los que han construido una imagen problemática de la sociedad chilena y designado el presente como el momento oportuno para su necesaria transformación. Así las demandas del movimiento estudiantil chileno se han transformado paulatinamente, desde el año 2006, en una lucha contra-hegemónica que no se limita al campo de la educación y su carácter mercantil, sino que tensiona el paradigma neoliberal reinante en el Chile actual.El presente artículo propone una lectura crítica del movimiento estudiantil chileno, analizándolo a partir del marco teórico propuesto por Guy Bajoit para comprender las acciones colectivas. Se revisan las condiciones de realización de 3 grandes procesos de la acción colectiva: (1) el paso de la privación a la frustración, (2) el paso de la frustración a la movilización y (3) el paso de la movilización a la organización; desplegándolas en dieciocho grandes condiciones propuestas para mirar el caso del movimiento en detalle y finalmente distinguir sus mayores fuerzas y debilidades. Veremos que, si bien existe una clara identidad colectiva, un adversario y la definición de un bien colectivo, el movimiento tiene más debilidades en ciertos aspectos de la movilización y sobre todo de su organización.