[ca] La distrofia miotònica tipus 1 (DM1) és una malaltia d'origen genètic causada per l'expansió de triplets CTG en el gen DMPK. Es caracteritza per una afectació multisistémica i una gran heterogeneïtat clínica. El tamany, la inestabilitat i la presència d'interrupcions dins de l'expansió s'han relacionat amb l'edat d'inici i altres aspectes clínics. El nostre objectiu ha d'analitzar les dades clínics i moleculars de pacients amb DM1 a través d'un registre, per a descriure les seves característiques i analitzar l'efecte dels factors genètics sobre l'expressió clínica de la malaltia. Estudiem una sèrie de 195 pacients amb DM1, dels quals 15 eren presintomáticos, 7 d'inici congénito, 15 infantil, 53 juvenil, 68 adults i 34 tardà i de 3 no obtuvim informació clínica. Las formas de inicio congénito se caracterizaban por debutar con hipotonía y presentar debilidad muscular con afectación proximal y afectación de SNC, y raramente miotonía. En el resto de formas clínicas, el síntoma característico fue la miotonía, y el resto de síntomas tenían diferente peso según el grupo: en los de inicio infantil destacaba una alta tasa de compromiso cardíaco, respiratorio, de SNC y de la musculatura axial; los de inicio juvenil i adult presentaven un patró d'afectació muscular similar (debilitat axial inhabitual a diferencia del grup infantil), però les formes juveniles presentaven afectació del SNC amb freqüència i les formes adultes no; les formes d'inici tardà presentaven alta proporció de cardiopatia i cataratas, però la debilitat facial, a diferència del resto de formes clínicas, era molt infrecuente. L'ePAL es va relacionar amb una menor edat de debut clínic, amb major grau d'afectació neuromuscular i amb major probabilitat de dependència funcional. La inestabilitat de l'expansió genètica també va impactar sobre l'edat d'inici, l'estat funcional i algunes característiques clíniques dels pacients, però de forma menys significativa. En la nostra sèrie havia una alta tasca de pacients amb interrupcions. Entre els 31 pacients amb interrupcions que analitzem, destacava una forma d'inici infantil i un alt percentatge de presintomàtics (29%). Objectivamos que l'edat d'inici no era major, i la afectació muscular era similar als pacients sense interrupcions; sense embargo, va presentar major tasa d'afectació cardiològica i de SNC. Els pacients amb interrupcions tenien major ePAL i en la transmissió es van generar expansions de les repeticions CTG. En conclusió, a pesar de l'heterogeneïtat de la malaltia, la seva classificació en formes clíniques segons l'edat d'inici permet identificar grups més homogenis i diferenciats entre sí. El ePAL, la inestabilitat i la presència d'interrupcions de l'expansió actuen com a moduladors fenotípics. Particularment, la presencia d'interrupcions condiciona la major afectació de SNC, encara que no hi hagi major edat d'inici ni fenotips més nivells com s'havia descrit fins ara.

[en] Myotonic dystrophy type 1 (DM1) is a disease of genetic origin caused by the expansion of CTG triplets in the DMPK gene. It is characterized by a multisystemic affectation and great clinical heterogeneity. The size, the instability and the presence of interruptions within the expansion have been related to the age of onset and other clinical aspects. Our objective was to analyze the clinical and molecular data of patients with DM1 through a registry, to describe their characteristics and analyze the effect of genetic factors on the clinical expression of the disease. We studied a series of 195 patients with DM1, of which 15 were presymptomatic, 7 of congenital onset, 15 infantile, 53 juvenile, 68 adult and 34 late and of 3 we did not obtain clinical information. Congenital onset forms were characterized by starting with hypotonia and presenting muscle weakness with proximal involvement and CNS involvement, and rarely myotonia. In the rest of the clinical forms, the characteristic symptom was myotonia, and the rest of the symptoms had different weight according to the group: in those of infantile onset, a high rate of cardiac, respiratory, CNS and axial musculature involvement stood out; those with juvenile and adult onset presented a similar pattern of muscle involvement (unusual axial weakness unlike the infant group), but the juvenile forms frequently presented CNS involvement and the adult forms did not; the late-onset forms presented a high proportion of heart disease and cataracts, but facial weakness, unlike the rest of the clinical forms, was very rare. The ePAL was related to a younger age of clinical onset, a greater degree of neuromuscular involvement and a greater probability of functional dependence. The instability of the genetic expansion also had an impact on the age of onset, the functional status and some clinical characteristics of the patients, but in a less significant way. In our series there was a high rate of patients with interruptions. Among the 31 patients with interruptions that we analyzed, a form of childhood onset and a high percentage of presymptomatics (29%) stood out. We objected that the onset age was not older, and the muscle involvement was similar to the patients without interruptions; however, they had a higher rate of cardiac and CNS involvement. The patients with interruptions had greater ePAL and during the transmission, expansions of the CTG repetitions were generated. In conclusion, despite the heterogeneity of the disease, its classification into clinical forms according to the age of onset makes it possible to identify groups that are more homogeneous and differentiated from each other. The ePAL, the instability and the presence of expansion interruptions act as phenotypic modulators. In particular, the presence of interruptions leads to greater CNS involvement, although not older age of onset or milder phenotypes as has been described so far.