[ca] Per diferents motius, siguin conceptuals, formals, funcionals o materials -planxa i paper-, la partició compositiva ha estat freqüent en els gravats de gran format, en allò que anomenem gravat o estampa mural. No obstant això, aquí es tracta de casos singulars de partició de gravats de mida mitjana o petita, gravats de paisatge de Canaletto, Goya i Hokusai, la composició dels quals s'ha partit per la meitat. Una composició dividida simètricament pel que fa a l'espai mesurat i que condueix a analogies formals, simbòliques i iconogràfiques amb un altre tipus d'obres i diferents contextos des de la tradició fins a la modernitat.D'acord amb això es reflexiona sobre les interrelacions entre autors i vincles en les maneres d'observar una estampa i, especialment, pel que fa a la continuïtat fragmentada de la mirada, donat que una lectura ordenada i convencional de la composició total d'un gravat porta implícita la sensació d'avenç entre els traços negres i els espais blancs del paper entre textures, tant òptiques com tàctils, de gran proximitat i impacte sensorial. Una sensació que, de cop i volta, es veu truncada per un buit, una fractura, una esquerda o un plec segons sigui l'amplada de la vertical divisòria i segons el mitjà tècnic del gravat. I com que la reimpressió de les dues meitats de les planxes mitges, tant a Canaletto com a Goya, al·ludeix a la resistència de l'espectador a la partició, al desig per veure el conjunt primigeni, de reunir una vegada més el paisatge que abans havia estat una unitat, com una voluntat oposada a la fragmentació i tendent a allò 'un', a allò que es considera el complet, fins i tot per sobre de la voluntat de l'autor.

[es] Por diferentes motivos, ya sean conceptuales, formales, funcionales o materiales -plancha y papel-, la partición compositiva ha sido frecuente en los grabados de gran formato, en lo que denominamos grabado o estampa mural. No obstante, aquí se trata de casos singulares de partición de grabados de tamaño medio o pequeño, grabados de paisaje de Canaletto, Goya y Hokusai cuya composición se ha demediado. Una composición dividida simétricamente en cuanto al espacio medido y que conduce a analogías formales, simbólicas e iconográficas con otro tipo de obras y a diferentes contextos desde la tradición hasta la modernidad.A tenor de ello se reflexiona sobre las interrelaciones entre autores y vínculos en los modos de observar una estampa y, especialmente, en lo que implica la continuidad fragmentada de la mirada, ya que una lectura ordenada y convencional de la composición total de un grabado lleva implícita la sensación de avance entre los trazos negros y los espacios blancos del papel entre texturas, tanto ópticas como táctiles, de gran proximidad e impacto sensorial. Una sensación que, de repente, se ve truncada por un vacío, una fractura, una grieta o un pliegue según sea el ancho de la vertical divisoria y según el medio técnico del grabado. Y como la reimpresión de las dos mitades de las planchas demediadas, tanto en Canaletto como en Goya, alude a la resistencia del espectador a la partición, al deseo por ver el conjunto primigenio, de reunir una vez más el paisaje que antes había sido una unidad, como una voluntad opuesta a la fragmentación y tendente a lo 'uno', a lo que se considera lo completo, incluso por encima de la voluntad del autor.