[ca] L'apoptosi, una forma de mort cel·lular regulada, es caracteritza per una cadena d'esdeveniments bioquímics i morfològics orquestrats per una família de proteases anomenades caspases. La posada en marxa de les caspases desencadena l'activació de l'endonucleasa CAD (Caspase-Activated DNase, també anomenada DFF40, de l'anglès Death Fragmentation Factor, 40 kDa subunit), un esdeveniment clau que permet a les cèl·lules mostrar canvis nuclears apoptòtics clàssics, que inclouen la condensació de la cromatina i la fragmentació del nucli. El glioblastoma, un tumor cerebral primari especialment agressiu, mostra una resistència extrema a l'apoptosi. Entre les possibilitats que podrien explicar la resistència d'aquest tumor a la majoria dels fàrmacs pro-apoptòtics que s'utilitzen a la clínica, el nostre grup va assenyalar la impossibilitat de les cèl·lules de glioblastoma de presentar una mort apoptòtica completa (Sanchez-Osuna et al., 2014), i va descriure una deficiència intrínseca en l'expressió de l'endonucleasa DFF40/CAD com a tret comú en les cèl·lules de glioblastoma (Sanchez-Osuna et al., 2016). Quan es tracten amb diferents compostos citotòxics, aquestes cèl·lules mostren com a comportament predominant una morfologia nuclear independent de l'activació de l'endonucleasa DFF40/CAD, representada per una massa única de cromatina compactada en absència de fragmentació nuclear. Aquesta Tesi Doctoral evidencia que, malgrat l'expressió deficient de DFF40/CAD, les cèl·lules humanes de glioblastoma poden mostrar una morfologia nuclear apoptòtica (depenent de DFF40/CAD) quan es tracten amb l'estímul adequat. El gossypol és presentat en aquest treball com un estímul capaç de provocar una correcta activació de les caspases i de DFF40/CAD en les cèl·lules humanes derivades de glioblastoma. Tot i això, només un nombre limitat de cèl·lules mostra aquesta morfologia nuclear després del tractament amb gossypol. En aquest sentit, els nostres resultats assenyalen un context intracel·lular desfavorable en les cèl·lules de glioblastoma que impedeix la correcta funció de DFF40/CAD com a endonucleasa, independentment dels seus nivells. Els ions metàl·lics, com el ferro o el coure, són presentats en aquesta tesi com a possibles responsables de la refractarietat de les cèl·lules de glioblastoma per mostrar una morfologia nuclear apoptòtica després de diferents estímuls citotòxics. A més, es suggereix que una modulació precisa de l'autofàgia pot ser determinant per permetre la morfologia nuclear apoptòtica en cèl·lules humanes de glioblastoma. Cal destacar que l'estudi precís d'aquesta morfologia nuclear és d'especial interès, ja que una fragmentació i un empaquetament adequat del contingut genòmic constitueixen un procés fonamental per evitar la propagació de gens nocius i facilitar l'eliminació de les cèl·lules apoptòtiques, que, per contra, podrien contribuir a l'aparició de fenotips agressius. En aquest sentit, el coneixement dels mecanismes intracel·lulars específics que s'activen quan s'enfronten les cèl·lules tumorals a tractaments quimioterapèutics és essencial per comprendre millor els efectes biològics que es derivaran d'aquest plantejament terapèutic.

[es] La apoptosis, una forma de muerte celular regulada, se caracteriza por una cadena de eventos bioquímicos y morfológicos orquestados por una familia de proteasas denominada caspasas. La puesta en marcha de las caspasas desencadena la activación de la endonucleasa CAD (Caspase-Activated DNase, también llamada DFF40, del inglés Death Fragmentation Factor, 40 kDa subunit), un acontecimiento clave que permite a las células mostrar cambios nucleares apoptóticos clásicos, que incluyen la condensación de la cromatina y la fragmentación del núcleo. El glioblastoma, un tumor cerebral primario especialmente agresivo, presenta una resistencia extrema a la apoptosis. Entre las posibilidades que podrían explicar la resistencia de este tumor a la mayoría de fármacos pro-apoptóticos que se utilizan en la clínica, nuestro grupo señaló la imposibilidad de las células derivadas de glioblastoma de presentar una muerte apoptótica completa (Sanchez-Osuna et al., 2014), y describió una deficiencia intrínseca en la expresión de la endonucleasa DFF40/CAD como rasgo común en las células humanas de glioblastoma (Sanchez-Osuna et al., 2016). Cuando se tratan con diferentes compuestos citotóxicos, estas células muestran como comportamiento predominante una morfología nuclear independiente de la activación de la endonucleasa DFF40/CAD, representada por una masa única de cromatina compactada en ausencia de fragmentación nuclear. Esta Tesis Doctoral manifiesta que, a pesar de la expresión deficiente de DFF40/CAD, las células humanas de glioblastoma pueden mostrar una morfología nuclear apoptótica (dependiente de DFF40/CAD) cuando se tratan con el estímulo adecuado. El gossypol es presentado en este trabajo como un estímulo capaz de desencadenar una correcta activación de las caspasas y de DFF40/CAD en células humanas derivadas de glioblastoma. Sin embargo, solo un número limitado de células muestran esta morfología nuclear tras el tratamiento con gossypol. En este sentido, nuestros resultados señalan un contexto intracelular desfavorable en las células de glioblastoma humano que impide la correcta función de DFF40/CAD como endonucleasa, independientemente de sus niveles. Los iones metálicos, como el hierro o el cobre, son presentados en esta tesis como posibles responsables de la refractariedad de las células de glioblastoma para mostrar una morfología nuclear apoptótica tras diferentes estímulos citotóxicos. Además, se sugiere que una modulación precisa de la autofagia puede ser determinante para permitir la morfología nuclear apoptótica en células de glioblastoma. Cabe destacar que el estudio preciso de esta morfología nuclear es de especial interés, ya que una fragmentación y un empaquetamiento adecuado del contenido genómico constituyen un proceso fundamental para evitar la propagación de genes nocivos y facilitar la eliminación de las células apoptóticas, que, por el contrario, podrían contribuir a la aparición de fenotipos agresivos. En este sentido, el conocimiento de los mecanismos intracelulares específicos que se activan cuando se enfrentan las células tumorales a tratamientos quimioterapéuticos es esencial para comprender mejor los efectos biológicos que se derivarán de este planteamiento terapéutico.