[ca] Els esquinços de turmell representen una de les lesions musculoesquelètiques més comunes, especialment en l'àmbit esportiu, amb una alta taxa de recurrència que pot derivar en inestabilitat crònica del turmell (CAI). Aquesta condició afecta la qualitat de vida, el rendiment esportiu i augmenta el risc de desenvolupar osteoartritis. La rehabilitació i prevenció d'aquestes lesions requereixen un enfocament basat en l'estabilitat postural, la propiocepció i el control neuromuscular. En aquest context, l'ús de dispositius d'inestabilitat ha demostrat ser una estratègia efectiva per a millorar la funció del turmell i reduir el risc de noves lesions. No obstant això, encara hi ha debat sobre l'efectivitat dels dispositius d'inestabilitat globals (GID), com el BOSU o la Wobble Board, en comparació amb dispositius d'inestabilitat selectiva (SID), com el Blackboard (BB), que focalitzen el treball en estructures específiques del turmell. Aquesta tesi analitza l'efecte d'aquests dispositius en l'activació muscular i l'estabilitat dinàmica del turmell a través de tres estudis. En primer lloc, s'ha avaluat l'activació muscular en diferents dispositius, concloent que el BB genera una activació similar en el peroneal llarg a la dels GID, però amb menor demanda en altres músculs. En el segon estudi, es va comparar l'efectivitat del BB i el BOSU en futbolistes recreacionals, trobant que tots dos milloren l'estabilitat de manera similar després d'un programa de quatre setmanes. Finalment, en el tercer estudi es va explorar la combinació del BB amb estimulació transcranial per corrent directa (tDCS) en joves actius, reafirmant l'eficàcia de l'exercici, però sense trobar beneficis addicionals en integrar aquesta tècnica amb l'entrenament d'estabilitat. Els resultats de la investigació suggereixen que els dispositius d'inestabilitat selectiva, com el BB, poden ser una alternativa efectiva als dispositius globals, en permetre un treball més específic sobre la musculatura del turmell sense comprometre l'activació d'altres grups musculars. A més, encara que la tDCS ha mostrat beneficis en altres contextos, la seua combinació amb l'entrenament d'estabilitat del turmell no sembla aportar millores significatives. Aquests resultats reforcen la importància de dissenyar intervencions personalitzades en la rehabilitació i prevenció de lesions de turmell, adaptant les eines a les necessitats individuals de cada pacient o esportista.

[en] Ankle sprains are among the most common musculoskeletal injuries, especially in sports, with a high recurrence rate that can lead to chronic ankle instability (CAI). This condition affects quality of life, sports performance, and increases the risk of developing osteoarthritis. Rehabilitation and prevention of these injuries require an approach based on postural stability, proprioception, and neuromuscular control. In this context, the use of instability devices has proven to be an effective strategy for improving ankle function and reducing the risk of new injuries. However, there is still debate regarding the effectiveness of global instability devices (GID), such as BOSU or Wobble Board, compared to selective instability devices (SID), such as Blackboard (BB), which focus on specific ankle structures. This thesis analyzes the effect of these devices on muscle activation and dynamic ankle stability through three studies. First, muscle activation was evaluated across different devices, concluding that BB generates similar activation in the peroneus longus as GIDs but with lower demand on other muscles. The second study compared the effectiveness of BB and BOSU in recreational football players, finding that both improved stability similarly after a four-week program. Finally, the third study explored the combination of BB with transcranial direct current stimulation (tDCS) in active young individuals, reaffirming the effectiveness of exercise but without finding additional benefits when integrating this technique with stability training. The research findings suggest that selective instability devices, such as BB, can be an effective alternative to global devices by allowing more specific work on ankle muscles without compromising the activation of other muscle groups. Additionally, while tDCS has shown benefits in other contexts, its combination with ankle stability training does not appear to provide significant improvements. These findings reinforce the importance of designing personalized interventions for ankle injury rehabilitation and prevention, tailoring tools to the individual needs of each patient or athlete.