[ca] Aquesta tesis desenvolupa una filosofia de l'humor des de la perspectiva d' una ontologia relacional. En general, les teories del riure han tractat de respondre, al llarg del S. XX, a la pregunta per què ens riem? Aquesta és una pregunta de gran rellevància. No obstant, la pregunta que inaugura aquesta investigació és: Quin paper ocupa l'humor dins del pensament occidental? La hipòtesis principal diu que l'humor opera com a límit en la tradició occidental. Això significa que l'humor ocupa un paper i un lloc tensional entre allò infinit i allò finit que es troba en l'existència humana. Amb tot, l'humor no remet a una transcendència de la manera en que ho fa la fe. La infinitud en l'humor resideix en un altre lloc. En aquesta tesis, l'humor com a límit s' expressa: com a dubte, com a excepció i com a excés. A través d' aquestes tres nocions, es procura una aproximació als conflictes que l'humor es troba a la tradició occidental i s' observa una diferència entre l'humor i altres categories que, si bé s' assemblen en el gest, difereixen d' ell. Com a dubte, com a excepció i com a excés, l'humor dona comptes de la impossibilitat de resumir tota la realitat a un Universal abstracte, a una lògica de la representació en la que únicament cap el particular com a representació del Universal. En aquest sentit, l'estudi de l'humor com a límit mostra que aquest és clau en l'emergència de la singularitat i, en conseqüència, com a eina amb la que estudiar una dimensió aliena a l'esquema Universal/particular. La operativitat de l'humor com a límit implica repensar les teories de la incongruència. Aquestes teories comparteixen la idea de que l'humor es produeix davant d' alguna incongruència. Aquesta idea és compartida i portada més enllà en aquesta tesis: pensar l'humor com a límit significa pensar en el revers ontològic de la incongruència. Però, ¿què és allò incongruent, inadequat o xocant en l'humor? El rerefons de totes les incongruències humorística no és una natura, un a priori o una essència, sinó una perplexitat davant la dualitat paradoxal que conforma l'existència.

[en] This thesis develops a philosophy of humor from a relational ontology approach. In general, laughter theories have tried to answer, during the 20th century, the question why do we laugh? This is a very relevant question. However, the question which establishes this research is the next one: What role does humor occupy within Western thought? The main hypothesis is that humor operates as a limit in Western tradition. This means that humor takes a role and a tension place between the infinite and the finite that happens in human existence. Nevertheless, humor does not appeal to transcendence in the way that faith does. The infinity in humor is elsewhere. In this thesis, humor as a limit is expressed in three ways: as doubt, as exception and as excess. Through these three notions, an approach is sought to the conflicts that humor finds in Western tradition, as well as a difference is catched, and that difference allows distinguishing humor from other categories that, although they have a certain similarity in the gesture, they are very different from humor. As a doubt, as an exception and as an excess, humor accounts for the impossibility to subsume the whole reality to an abstract Universal, to a logic of representation where the particular only has place as a representation of the Universal. In this sense, the study of humor as a limit defines it as a key agent in the emergence of the singular and, therefore, as a tool to study a dimension alien to the Universal/particular scheme. The operability of humor as a limit implies rethinking the theories of incongruity. These theories share the idea that humor occurs in the face of some kind of incongruity. This idea is shared and extended by this thesis: thinking about humor as a limit means thinking about the ontological reverse of incongruity. But, what is incongruous, inappropriate, or shocking about humor? The background of all the humorous incongruities is not a nature, an a priori or an essence, but a perplexity before the paradoxical duality that shapes existence.