[ca] Si volem comprendre amb major perspectiva la història de l'arquitectura a Espanya, resulta decisiu acostar-nos als equipaments sanitaris construïts durant la segona meitat del segle XX en zones perifèriques. Molts d'aquests hospitals, planejats per a la cura integral de la salut, van tenir una rellevància extraordinària en l'ordenament administratiu del país en províncies, a la capital de les quals, generalment, es van assentar per donar assistència als residents en cada territori. Amb aquest model, l'Assegurança Obligatòria de Malaltia va voler garantir la cobertura universal dels seus afiliats i, simultàniament, fer d'aquests centres el referent assistencial de la província, encara que també arquitectònic, més enllà del gestionat per les diputacions. Paral·lelament, també es va buscar acostar la sanitat a les zones més allunyades dels nuclis de recerca i desenvolupament de la medicina i la ciència espanyoles establerts a les principals ciutats, i especialment a les regions menys desenvolupades. Aprofundim en aquest propòsit atenent el cas de Zamora i estudiant el procés de creació de la seva residència sanitària. Prenem aquesta ciutat com a exemple de les mateixes circumstàncies en altres províncies de l'Espanya interior, que entre les dècades de 1950 i 1970 s'allunyava de l'actual situació de despoblació. Hem acudit a l'estudi de fonts primàries, com la documentació produïda per òrgans ministerials i administracions locals, la correspondència generada durant el procés i els projectes arquitectònics. Tot això ens ha permès ser testimonis de l'extraordinària dotació que van rebre i de la resposta que aquests equipaments arquitectònics van oferir a l'extensió universal de la sanitat i la medicina a Espanya.

[en] If we want to understand the history of architecture in Spain more clearly, it is essential to look at healthcare facilities built in the provinces during the second half of the 20th century. Many of these hospitals, planned for integrated healthcare, were extraordinarily important in the administration of the nation's provinces, being generally built in provincial capitals to provide healthcare for the residents of each territory. With this model, the Compulsory Health Insurance system wanted to guarantee universal coverage for its members and, at the same time, make these centres exemplary providers of both healthcare and architecture for the whole province, separate to those run by the Provincial Councils. It also tried to bring healthcare closer to areas furthest away from the centres of research and development of Spanish medicine and science established in the main cities, and especially to the less developed regions. We look more closely at this idea by studying the case of Zamora, and the process of creating its hospital. We take this city as an example of similar circumstances occurring in many other provinces of inland Spain, where from the 50s to the 70s the situation was very different to the current case of depopulation. We have looked at primary sources such as documentation produced by government ministries and the local administrations themselves, correspondence generated during the process, and the hospital's architectural plans. All this has highlighted the extraordinary endowment these facilities received, and the contribution they made to the universal availability of health and medicine in Spain.