[ca] Al cor de qualsevol projecte de colonització, i per tant de qualsevol moviment de descolonització, hi ha formes particulars de veure la natura i la societat, que alhora permeten formes particulars de governar cadascuna d'aquestes esferes. Això és clarament visible en una sèrie d'eines que existeixen per mesurar el progrés (o la regressió) cap a la sostenibilitat. Aquestes eines utilitzen índexs i indicadors construïts a partir de determinades formes de mesurar el medi ambient i l'ecologia. Però no són instruments científics neutrals. Reflecteixen les cosmovisions dels seus creadors. Aquestes cosmovisions depenen de tres dimensions: els valors que es prioritzen, les teories explicatives que s'utilitzen i el futur que s'imagina. A través d'aquests mitjans, diferents eines produeixen nocions contradictòries sobre la sostenibilitat de les nostres economies i societats. Aquest treball treu a la llum els supòsits teòrics i epistemològics que que subjeuen dels principals índexs i indicadors de sostenibilitat internacional: l'Índex d'Acompliment Ambiental, el Consum Intern de Materials, la Intensitat Material, la Petjada Material, la Petjada de Carboni, la Petjada Ecològica i les Emissions de CO2 (territorials). Les variables incloses en aquests índexs, com es mesuren, agreguen i ponderen, impliquen una forma particular d'entendre les relacions entre economia, societat i medi ambient. Aquesta divergència s'aprecia empíricament en les correlacions inverses entre alguns dels indicadors i índexs. On un índex o indicador pot representar progrés, un altre mostra regressió. Els nostres resultats destaquen que aquests dispositius i les teories que els informen són particularment interessants per la forma en què es materialitza el colonialisme. Algunes d'aquestes mesures oculten les arrels materials de la prosperitat occidental i els conflictes distributius ecològics (i econòmics) exportats als països més pobres. Per contra, altres mesures de sostenibilitat ambiental mostren que els nivells de producció i consum de nord depenen d'un "subsidi" socioecològic imposat als països de sud. Aquest subsidi representa injustícies que presenten un cas primordial per descolonitzar índexs i indicadors de governança ambiental.

[en] At the heart of any colonization project, and therefore any move to de-colonize, are ways of seeing nature and society, that then allow particular ways of governing each. This is plainly visible in a number of tools that exist to measure progress towards (or regress from) environmental sustainability. The tools use indices and indicators constructed mostly by environmental scientists and ecologists. As such, they are not neutral scientific instruments: they reflect the worldviews of their creators. These worldviews depend on three dimensions: the values they prioritize, the explanatory theories they use and the futures they envision. Through these means different tools produce conflicting notions of the sustainability of our economies and societies. In this article, we shed light onto the theoretical and epistemological assumptions that lie behind key international sustainability indices and indicators: the Environmental Performance Index,Domestic Material Consumption, Material Intensity, the Material Footprint, the Carbon Footprint, the Ecological Footprint and CO2 emissions (territorial). The variables included in these indices, the way they are measured, aggregated and weighted all imply a particular way of understanding the relationships between economy, society and environment. This divergence is most clearly visible in the fact that some indices are negatively correlated with each other. Where one index might plot growing environmental sustainability, another shows its decline. Our results highlight that those devices and the theories informing them are particularly interesting for way how colonialism is materialized. Some of these measurements hide the material roots of prosperity and the ecological (and economic) distributional conflicts exported to the poorer countries by the global North, and others show how its production and consumption levels are reliant upon a socio-ecological 'subsidy' imposed on Southern countries. These subsidies represent injustices that present a primafacie case for decolonizing indices and indicators of environmental governance.