[ca] L'envelliment, la cronicitat i la dependència estan augmentant la necessitat i la utilització dels serveis sociosanitaris a Espanya (Sañudo i Garrote, 2005). A més, l'envelliment de la població i la prevalença de les malalties cròniques determinen una important utilització de recursos hospitalaris (Dang et al., 2001), que repercuteixen en la despesa sanitària del país (Catlin et al., 2007). Davant d'aquesta situació, i en un context de crisi econòmica, el sistema sanitari espanyol es caracteritza per la fragmentació entre els diferents nivells assistencials, que dificulta la provisió d'una atenció adequada a les persones amb condicions de salut i limitacions en l'activitat de tipus crònic. L'hospital d'aguts s'ha d'adaptar als canvis que es produeixen en el seu entorn si vol ser competitiu, proporcionar una major continuïtat assistencial als pacients i augmentar la seva eficiència (Vázquez et al., 2012). La reacció a aquests canvis inclou, com ja ha passat en altres països, principalment a EUA (Wang et al., 2001; Pomeranz i Ritchie, 2012; McHugh et al., 2014), la integració vertical dels serveis sociosanitaris per part dels hospitals d'aguts. Per tant, l'hospital necessita conèixer quins factors del context, tant interns com externs, influeixen en les decisions d'IV, així com de quina manera ha d'organitzar-se perquè aquestes decisions puguin implementar amb èxit. El model contingent proposat inclou les principals relacions de formulació i implementació de les decisions estratègiques d'integració vertical i l'ajust organitzatiu com un element central. Per analitzar-les i contrastar empíricament les hipòtesis del model s'ha utilitzat la metodologia estadística d'Equacions Estructurals, mitjançant la tècnica Partial Least Squares. Les principals conclusions suggereixen que l'hospital pren les decisions sobre l'amplitud i el grau intern d'integració vertical basant-se en el seu context extern. Pel que fa a la implementació d'aquestes decisions, és la decisió sobre l'amplitud interna la que té un efecte positiu directe sobre l'eficiència i la coordinació de l'atenció prestada, efecte que millora quan s'inclou en el model l'efecte mediació dels mecanismes de coordinació o l'ajust organitzatiu.

[es] El envejecimiento, la cronicidad y la dependencia están aumentando la necesidad y la utilización de los servicios sociosanitarios en España (Sañudo y Garrote, 2005). Además, el envejecimiento de la población y la prevalencia de las enfermedades crónicas determinan una importante utilización de recursos hospitalarios (Dang et al., 2001), que repercuten en el gasto sanitario del país (Catlin et al., 2007). Frente a esta situación, y en un contexto de crisis económica, el sistema sanitario español se caracteriza por la fragmentación entre los diferentes niveles asistenciales, que dificulta la provisión de una atención adecuada a las personas con condiciones de salud y limitaciones en la actividad de carácter crónico. El hospital de agudos debe adaptarse a los cambios que se producen en su entorno si quiere ser competitivo, proporcionar una mayor continuidad asistencial a los pacientes y aumentar su eficiencia (Vázquez et al., 2012). La reacción a estos cambios incluye, como ya ha ocurrido en otros países, principalmente en EE.UU. (Wang et al., 2001; Pomeranz y Ritchie, 2012; McHugh et al., 2014), la integración vertical de los servicios sociosanitarios por parte de los hospitales de agudos. Por lo tanto, el hospital necesita conocer que factores del contexto, tanto internos como externos, influyen en las decisiones de IV, así como de qué manera ha de organizarse para que dichas decisiones puedan implementarse con éxito. El modelo contingente propuesto incluye las principales relaciones de formulación e implementación de las decisiones estratégicas de integración vertical y el ajuste organizativo como un elemento central. Para analizarlas y contrastar empíricamente las hipótesis del modelo se ha utilizado la metodología estadística de Ecuaciones Estructurales, mediante la técnica Partial Least Squares. Las principales conclusiones sugieren que el hospital toma las decisiones sobre la amplitud y el grado interno de integración vertical basándose en su contexto externo. En cuanto a la implementación de dichas decisiones, es la decisión sobre la amplitud interna la que tiene un efecto positivo directo sobre la eficiencia y la coordinación de la atención prestada, efecto que mejora cuando se incluye en el modelo el efecto mediación de los mecanismos de coordinación o el ajuste organizativo.