[ca] A Israel els beduïns són un grup minoritari (13%) en un Estat de minoria àrab. La seva definitiva sedentarització s'aconseguí a mitjan segle XX, amb l'establiment d'un nombre relativament alt de pobles i llogarrets. L'objectiu d'aquest article és examinar i definir la naturalesa d'aquests models d'assentament rural en dues àrees diferents: Galilea i el Nègueb. L'anàlisi es limita al període 1948-1983, moment en què els canvis en els processos i en els models de sedentarització beduïna es donaren sota unes noves condicions polítiques. Després de l'establiment de l'Estat jueu d'Israel, el 1948, la sedentarització beduïna a Galilea i al Nègueb es completa en només deu anys (1950-1960). Amb tot el model de sedentarització es desenvolupa més endavant -al llarg de les dues últimes dècades- i és molt probable que continuï fent-ho fins a finals de segle. En el període israelià el model de sedentarització beduïna ha evolu cionat en dues direccions diferents. Per una banda, el beduïns mateixos han construït habitacles permanents, tot i que, sovint, són considerats com a "assentaments beduïns espontanis". Per altra banda, l'Estat ha planificat i creat assentaments. En aquests "assentaments beduins planificats", l'Estat ha fet prevaler el seu model. És important assenyalar que la major part dels assentaments beduïns a Israel pertanyen a la primera categoria, en la qual la iniciativa del nou assentament partí de tota la tribu o grup . Aquest article -l'autor del qual pertany a la comunitat beduïna- es basa principalment en dades inèdites extretes del treball de camp. És, de fet, el primer intent d'assenyalar la importància del paper de l'Estat en la configuració dels models d'assentament. L'autor desitja contribuir, així, no només a l'estudi del nomadisme, sinó també al de la comunitat àrab a Israel.

[en] The bedouin in Israel form a small group (13%) within the State's Arab minority, and they completed their transition stage towards settled habits in the middle of the present century with the establishment of a relatively high number of villages and hamlets. It is the object of this paper to exami- ne and define the nature of these patterns of rural settlements, which emerged in the two distinaive areas of Galilee and the Negev. The discussion in this paper is confined to the period of the State of Israel (1948-1983), when changes ln both the processes and the patterns of bedouin sedentarization took place under entirely new political conditions. After the establishment of the Jewish State of Israel in 1948, both Galilee and Negev bedouin sedentarization was completed within a period of a single decade (1950-1960). However, the sedentarization pattern has further evolved du- ring the past two decades and is likely to continue to do so unti1 the end of the present century. In the Israeli period, the pattern of bedouin sedentarization has developed in two distinct directions. First, the bedouin themselves have built perma- nent structures for residential purposes, a process usually referred to as "spontaneous bedouin settlement". Secondly, the State authorities have planned and established settlement. In this "planned bedouin settlement", the State has been dominant in shaping the pattem. It is important to note that most bedouin settlement in Israel belong in the first category where the whole tribe or individual groups were the initiators of their settlements. This paper which was written by an author belongs to the bedouin community, is based mostly upon fresh evidence from field research data, and is the first attempt to indicate the importance of the role of the State in shaping the settlement pattem. It is hoped to contribute to the study of nomadism as well as to the study of the Arabs in Israel.