[ca] S'han estudiat els materials i mètodes utilitzats en la producció dels vitralls modernistes (finals del segle XIX i començaments del segle XX) de la ciutat de Barcelona, especialment en relació als mecanismes de degradació d'esmalts, grisalles i grocs de plata. S'han produït i estudiat els esmalts de color a partir de les matèries primeres utilitzades pel taller Rigalt, Granell & cia de Barcelona, per comparar amb mostres originals pertanyents a la col·lecció privada del taller J.M. Bonet vitralls per així estudiar la raó de la reduïda estabilitat dels esmalts blaus i verds. La composició química i els pigments han estat identificats per LA-ICP-MS, espectroscòpia d'UV-Vis-NIR i XRD, i les propietats tèrmiques dels esmalts han estat mesurades amb DSC i HSM. Els esmalts són vidres borosilicats de plom i zinc caracteritzats per baixes temperatures de sinterització i una gran estabilitat contra la corrosió química, especialment respecte a la corrosió de l'aigua. No obstant, el relativament estret marge de temperatures necessari per una correcta adherència dels esmalts al vidre base de l'època podria haver requerit l'addició d'un fundent amb un alt tant per cent de plom i bor, que podria haver augmentat la proporció de plom a l'esmalt disminuint la temperatura de treball juntament amb la seva estabilitat. Els esmalts històrics presenten una composició alterada a on plom, bor i zinc han disminuït en front a un augment de la proporció de silici a la fase vítria, amb l'aparició de precipitats de sulfats o carbonats de plom i calci, característics de l'efecte de la corrosió atmosfèrica. Els esmalts blaus i verds presenten una microestructura en capes heterogènies que són més susceptibles a la degradació, la qual augmenta degut a la calor i l'estrès tèrmic respecte al vidre base que provoca una major absorbància a la regió de l'infraroig proper deguda a la presència d'estructures tetraèdriques dels ions de cobalt i coure dissoltes a la fase vítria, i en particular de les partícules d'espinel·les de cobalt

[en] Materials and methods used in the production of modernist (late 19th and early 20th century) stained glass from the city of Barcelona with special regards to the degradation mechanisms of enamels, grisailles and silver stains have been studied. Coloured enamels from the raw materials used in the Rigalt, Granell & cia modernist workshops from Barcelona were produced and compared to those found in the buildings and belonging to the private collection of J.M. Bonet workshop to explore the reason for the reduced stability of the blue and green enamels. The chemical composition has been determined (and pigments identified) by means of Laser Ablation Inductively-Coupled Plasma Mass Spectrometry (LA-ICP-MS), X-Ray Diffraction (XRD) and UV-Vis-NIR spectroscopy, and the thermal properties of the enamels measured by Differential Scanning Calorimetry (DSC) and Hot Stage Microscopy (HSM). The enamels are made of a lead-zinc borosilicate glass characterised by its low sintering temperatures and high stability against chemical corrosion, in particular to water corrosion. However, the relatively narrow range of firing temperatures necessary for correct adherence of the enamels to the contemporary glass base may have required the addition of a high lead borosilicate flux, which would have increased the lead content of the enamel, decreasing the firing temperature but also its stability. The historical enamels show a lead, boron and zinc depleted silica rich amorphous glass, with precipitated lead and calcium sulphates or carbonates, characteristic of extensive atmospheric corrosion. The blue and green enamels show a heterogeneous layered microstructure more prone to degradation which is augmented by a greater heating and thermal stress affectation produced by the enhanced Infrared absorbance of blue tetrahedral cobalt colour centres and copper ions dissolved in the glass and, in particular, of the cobalt spinel particles