[ca] En aquesta tesi es va avaluar el potencial nutricional i les propietats funcionals de noves varietats d'ordi. Per a això, es va valorar una nova varietat d'ordi caputxona (Exp. 1) per a farratge i una nova varietat d'ordi per a gra amb alt contingut en beta-glucans (BG) (Exp. 2). En la primera experiència, es va comparar el farratge d'un ordi caputxona (cv. Mochona) amb un triticale comercial (cv. Titania), en dos anys consecutius (2016 i 2017), que es van sembrar (0,75 ha de cada cultiu), collir i processar per a fenc i ensitjat. El consum i digestibilitat es va determinar amb 32 ovelles seques allotjades en gàbies metabòliques durant un període d'adaptació (15 d) i de mesures i mostreig (5 d). Els resultats van mostrar diferències en la composició química entre collites (P < 0,003 a 0,001), excepte en el contingut de FAD dels fencs (P = 0,20) i la PB (P = 0,18) dels ensitjats. L'espècie va condicionar la composició química de tots dos farratges (P < 0,001), excepte per a la PB de fencs i ensitjats (P = 0,25 a 0,61), així com per a la FAD en fencs (P = 0,12). La ingestió de la MS dels farratges va ser similar entre anys (P = 0,24 a 0,47) i espècies (P = 0,10 a 0,70). No obstant, el fenc de triticale va presentar major digestibilitat de la MO que l'ordi, encara que sense diferències entre ensitjats (P = 0,36). Per a la segona experiència, es van utilitzar 36 ovelles de dues races lleteres (Manxega = 18; Lacaune = 18) al final de lactació. Les ovelles van ser sotmeses a un període d'adaptació (10 d), rebent fenc d'alfals i suplementades amb 350 g/d de gra d'ordi cv. Meseta (3,8% BG) i es van distribuir en 3 grups homogenis que van rebre els tractaments: (i) CON, mateixa suplementació que el període d'adaptació, 13,3 g BG/d; (ii) HBB, suplementades amb una nova varietat d'ordi (cv. Annapurna) amb alt contingut en BG (10% BG, 35 g BG/d); i (iii) INP, mateixa suplementació que el grup CON, però a les ovelles se'ls va injectar per via intraperitoneal una única dosi d'una solució amb 1,4% BG (2 g BG/ovella). Als 9 d d'aplicats els tractaments, es va realitzar un desafiament LPS, per al que a totes les ovelles se'ls va infondre, una dosi d'1 ml de solució d'E. coli (O55:B5) (5 μg/mL) en mig braguer, mentre que van rebre 1 mL de sèrum fisiològic en l'altre mig braguer. La producció de llet va disminuir un 38% en les ovelles INP (P = 0,006) però no es van observar diferències entre CON i HBB (P = 0,71). Malgrat això, es va observar una menor concentració de IL-1β pro-inflamatòria en les ovelles INP (P = 0,06 a 0,09), respecte a CON i HBB (P = 0,99). El desafiament amb LPS, va desencadenar un major increment de la temperatura rectal en CON i HBB (P = 0,043), sent menor per a INP (P = 0,27 a 0,32). La producció de llet va disminuir per efecte del LPS (P = 0,019) però no va haver-hi diferències per efecte dels tractaments BG (P = 0,29). Com a conclusió, a partir dels resultats obtinguts es pot afirmar que l'ordi caputxona (cv. Mochona), va mostrar una qualitat nutritiva similar a la del triticale i superior a l'establerta per a ordis convencionals. A més, els beta-glucans d'ordi, inclosos en els grans o extrets com a components funcionals, podrien reforçar la resposta immunitària i contribuir a reduir l'ús d'additius antimicrobians en la producció de remugants.

[es] Esta tesis evaluó el potencial nutricional y las propiedades funcionales de nuevas variedades de cebada. Para ello, se valoró una nueva variedad de cebada capuchona (Exp. 1) para forraje y una nueva variedad de cebada para grano con alto contenido en beta-glucanos (BG) (Exp. 2). En la primera experiencia, se compararon los forrajes de la cebada capuchona cv. Mochona y de un triticale comercial (cv. Titania) en dos años consecutivos (2016 y 2017), que se sembraron (0,75 ha de cada cultivo), cosecharon y procesaron para heno y ensilado. El consumo voluntario y digestibilidad se determinó con 32 ovejas secas alojadas en jaulas metabólicas durante un periodo de adaptación (15 d) y de medición y muestreo (5 d). Los resultados mostraron diferencias en la composición química entre años (P < 0,003 a 0,001), excepto en los contenidos de FAD de los henos (P = 0,20) y de PB (P = 0,18) de los ensilados. La especie condicionó la composición química de ambos forrajes (P < 0,001), excepto para la PB de henos y ensilados (P = 0,25 a 0,61), así como para la FAD en henos (P = 0,12). La ingestión de la MS de los forrajes fue similar entre años (P = 0,24 a 0,47) y especies (P = 0,10 a 0,70). Sin embargo, el heno de triticale presentó mayor digestibilidad de MO que la cebada, aunque sin diferencias entre ensilados (P = 0.36). Para la segunda experiencia, se utilizaron 36 ovejas de dos razas lecheras (Manchega, n = 18; Lacaune, n = 18) al final de lactación. Las ovejas fueron sometidas a un periodo de adaptación (10 d), en el que recibieron heno de alfalfa y 350 g/d de grano de cebada cv. Meseta (3,8% BG), y se distribuyeron en 3 grupos homogéneos que recibieron los tratamientos: (i) CON, misma suplementación que en el periodo de adaptación (13,3 g BG/d); (ii) HBB, suplementadas con una nueva variedad de cebada (cv. Annapurna) con alto contenido en BG (10% BG, 35 g BG/d); y (iii) INP, misma suplementación que el grupo CON, pero a las ovejas se les inyectó por vía intraperitoneal una única dosis de una solución con 1,4% BG (2 g BG/oveja). A los 9 d de aplicados los tratamientos, se realizó un desafío LPS, para lo que a todas las ovejas se les infundió una dosis de 1 mL de solución de E. coli (O55:B5) (5 μg/mL) en media ubre, mientras que recibieron 1 mL de suero fisiológico en la otra media ubre. La producción de leche disminuyó un 38% en las ovejas INP (P = 0,006) pero no se observaron diferencias entre CON y HBB (P = 0,71). A pesar de ello, se observó una menor concentración de IL-1β pro-inflamatoria en las ovejas INP (P = 0,06 a 0,09), respecto a CON y HBB (P = 0,99). El desafío con LPS, desencadenó un mayor incremento de la temperatura rectal en CON y HBB (P = 0,043), siendo menor para INP (P = 0,27 a 0,32). La producción de leche disminuyó por efecto del LPS (P = 0,019), pero no hubo diferencias por efecto de los tratamientos de BG (P = 0,29). Como conclusión, a partir de los resultados obtenidos se puede afirmar que la cebada capuchona (cv. Mochona), mostró una calidad nutritiva similar a la del triticale y superior a la establecida para cebadas convencionales. Además, los beta-glucanos de cebada, incluidos en los granos o extraídos como componentes funcionales, podrían reforzar la respuesta inmunitaria y contribuir a reducir el uso de aditivos antimicrobianos en la producción de rumiantes.