[ca] Utilitzant la conversa –una pràctica col·laborativa– com a forma d'investigar i escriure sobre la col·laboració, els autors es van reunir per a un intercanvi oral sobre els imaginaris activistes en què les seves investigacions i experiències en el camp de l'art socialment compromès i basat en la comunitat es van convertir en desencadenants d'interaccions. La conversa comença a aprofundir en les diferents posicions entre l'activisme, l'art activista i l'activisme comissarial, així com els termes utilitzats en la literatura per descriure artistes involucrats en projectes socials o comunitaris. Preguntant què porta els artistes a treballar dins i amb una comunitat que no és la seva, l'article fa sorgir la idea de complicitat, suggerint que potser l'artista ha de ser funcional a una comunitat, servint les seves necessitats i sentiments. A continuació, els autors discuteixen les seqüeles d'un projecte situat, la seva permanència en el territori, entre els conceptes de manteniment, afterlife i reverberació, prestant atenció als diferents matisos d'autonomia amb els quals una comunitat pot apropiar-se de l'obra de l'artista. Finalment, la conversa explora la dimensió materialista de les pràctiques contextuals, reflexionant sobre els imaginaris en què es planifiquen i conceben les obres d'art i les accions activistes i com la realitat les compromet, fent-les reals. Considerant si hi ha espai per a la poètica en àmbits d'alta violència política i si sempre té sentit produir art en aquests contextos, la conversa acaba amb una pregunta oberta: És sempre possible l'art? L'article es tanca amb un moment pòstum, en el qual els autors, rellegint la conversa, reflexionen sobre com ha reverberat en les seves pràctiques recents.

[en] Using conversation –a collaborative practice– as a way of researching and writing about collaborative endeavours, the authors met for an oral exchange on activist imaginaries in which their research and experiences in the field of socially engaged and community-based art became triggers for interactions. The conversation starts delving into the different positionalities between activism, activist art, and curating activism, as well as the terms used in literature to describe artists involved in social or communitarian projects. Asking what leads artists to work within and with a community that is not their own, the article brings forth the idea of complicity, suggesting that perhaps the artist has to be "functional" to a community, serving their needs and feelings. Then, the authors discuss the aftermath of a situated project, its permanence in the territory, between the concepts of maintenance, afterlife, and reverberation, paying attention to the different nuances of autonomy with which a community can appropriate the artist's work. Finally, the conversation explores the materialistic dimension of contextual practices, reflecting on the imaginaries in which artworks and activist actions are planned and conceived and how reality compromises them, making them real. While considering whether there is space for the poetical in areas of high political violence and whether it always makes sense to produce art in those contexts, the conversation ends with an open question: Is art always possible? The article then closes with a posthumous moment, in which the authors, rereading the conversation, reflect on how it has reverberated in their recent practices.