[ca] La generació de l'amplíssim repertori de receptors dels limfòcits T al timus comporta inevitablement la sortida a perifèria de limfòcits autoreactius que, quan els mecanismes de tolerància perifèrica fracassen, poden generar respostes autoimmunitàries que donin lloc a malalties autoimmunitàries. Es coneixen exemples de malalties autoimmunes (p.ex. APECED OMIM # 240300) i de models animals que demostren que els defectes de tolerància central i, concretament, dels punts de control de el desenvolupament dels limfòcits T al timus, donen lloc a malalties autoimmunitàries òrgan-específiques. Els mecanismes millor estudiats són la baixa expressió d'antígens perifèrics per les cèl·lules epitelials de la medul·la tímica (mTEC), conegut com a expressió promíscua, o el processament diferencial dels seus transcrits al timus i a la perifèria. La glàndula tiroide és el teixit diana més freqüent d'aquestes reaccions autoimmunitàries en l'ésser humà, que poden donar lloc, entre altres, a la malaltia de Graves (EG). La EG és una patologia molt prevalent que es caracteritza per la producció d'autoanticossos agonistes contra el receptor de la tirotropina (TSHR) que són els responsables de l'hipertiroïdisme característic d'aquesta malaltia. Si bé el fracàs de la tolerància al TSHR és fonamental per a la patogènesi de la EG, el procés que condueix a aquest fracàs segueix sent poc conegut. Com que l'expressió promíscua d'antígens en les mTEC del timus està en part controlada pel gen AIRE, les mutacions deletèries del qual són responsables de la síndrome APECED, el primer objectiu experimental d'aquesta tesi ha estat analitzar el possible paper dels polimorfismes del gen AIRE a la susceptibilitat a la EG. L'anàlisi de la distribució al·lèlica de 29 variants rellevants d'AIRE en 150 pacients amb EG i en 200 controls no ha demostrat una associació significativa de polimorfismes AIRE amb l'EG, refutant, en principi, aquesta hipòtesi. En canvi, està ben demostrat que els polimorfismes en el intró 1 del TSHR confereixen susceptibilitat a patir la EG. S'han proposat dos mecanismes per explicar aquesta associació: 1) la modulació de l'expressió del TSHR al timus i 2) l'splicing alternatiu diferencial del TSHR a la glàndula tiroide que dóna lloc a les seves diferents isoformes. L'objectiu principal d'aquesta tesi és dilucidar la contribució relativa d'aquests dos mecanismes en la patogènesi de la EG analitzat l'expressió del TSHR i dels seus isoformes al timus i al tiroides i la influència dels SNP de l'intró 1 en aquesta expressió. Els resultats d'una banda confirmen l'efecte d'aquests polimorfismes en l'expressió tímica del TSHR i d'altra banda refuten un efecte sobre el splicing alternatiu. L'alt nivell d'expressió en el timus d'un dels transcrits curts del TSHR i la seva distribució dins del teixit ens han portat a proposar un nou escenari de la presentació del TSHR al timus en què la manca de tolerància central a una gran part de la molècula d'el TSHR podria explicar la freqüència relativament alta de respostes autoimmune contra el TSHR i la seva conseqüència clínica, l'EG.

[es] La generación de un amplísimo repertorio de receptores de antígeno de los linfocitos T en el timo conlleva inevitablemente la salida a periferia de algunos linfocitos autorreactivos que, cuando la tolerancia periférica falla, pueden generar respuestas autoinmunitarias. Se conocen ejemplos de enfermedades autoinmunes (p.ej. APECED OMIM #240300) y de modelos animales que demuestran que los defectos de tolerancia central y, concretamente, de los puntos de control del desarrollo de los linfocitos T en el timo, dan lugar a enfermedades autoinmunitarias órgano-específicas. Los mecanismos mejor estudiados son la baja expresión de antígenos periféricos por las células epiteliales de la médula tímica, conocido como expresión promiscua, o el procesamiento diferencial de los transcritos de autoantígenos en timo y periferia. La glándula tiroidea es el tejido diana más frecuente de autoinmunidad en el ser humano, dando lugar, entre otras, a la enfermedad de Graves (EG). La EG es una patología muy prevalente que se caracteriza por la producción de autoanticuerpos agonistas contra el receptor de la tirotropina (TSHR) que son los responsables del hipertiroidismo característico de esta enfermedad. Si bien el fallo de la tolerancia al TSHR es fundamental para la patogénesis de la EG, el proceso que conduce a este fallo sigue siendo poco conocido. Como la expresión promiscua de antígenos en las en el timo está en parte controlada por el gen AIRE, cuyas mutaciones deletéreas son responsables del síndrome APECED, el primer objetivo experimental de esta tesis ha sido analizar el posible papel de los polimorfismos del gen AIRE en la susceptibilidad a la EG. El análisis de la distribución alélica de 29 variantes relevantes de AIRE en 150 pacientes con EG y en 200 controles no ha demostrado una asociación significativa de polimorfismos AIRE con la EG, refutando, en principio, esta hipótesis. En cambio, es sabido que los polimorfismos en el intrón 1 del TSHR confieren susceptibilidad a padecer la EG. Se han propuesto dos mecanismos para explicar esta asociación: 1) la modulación de la expresión del TSHR en el timo y 2) el splicing alternativo diferencial de los transcritos de TSHR en el tiroides que dan lugar a sus diferentes isoformas. El objetivo principal de esta tesis es dilucidar la contribución relativa de estos dos mecanismos en la patogénesis de la EG analizado la expresión del TSHR y de sus isoformas en el timo y en tiroides y la influencia de los SNP del intrón 1 en dicha expresión. Los resultados por un lado confirman el efecto de dichos polimorfismos en la expresión tímica de TSHR y por otro lado refutan un efecto sobre el splicing alternativo. El alto nivel de expresión en el timo de uno de los tránscritos cortos del TSHR y su distribución dentro del tejido nos han llevado a proponer un nuevo escenario de la presentación del TSHR en el timo en el que la falta de tolerancia central a una gran parte de la molécula del TSHR podría explicar la frecuencia relativamente alta de respuestas autoinmune contra el TSHR y su consecuencia clínica, la EG.