[ca] Els patògens vegetals representen una gran amenaça per la seguretat alimentària, causant al voltant del 20-40% de pèrdues en la producció de cultius. En el context actual de canvi climàtic, els patògens, que evolucionen ràpidament, poden superar fàcilment la resistència proporcionada pels pesticides tradicionals. Per tant, entendre exhaustivament el sistema immunitari de les plantes és de gran importància per generar cultius resistents. Com a estratègia per combatre la invasió de patògens, les cèl·lules vegetals infectades desencadenen un tipus de mort cel·lular regulada coneguda com a resposta hipersensible (HR). La regulació de la HR és essencial per confinar la resposta immunitària exclusivament al lloc d'entrada del patogen. Actualment, el nostre coneixement de com es produeix la zonació de la mort cel·lular i com responen les cèl·lules veïnes a l'infecció és escàs. En el primer capítol de la meva tesi, he explorat com la HR es regula de manera espaciotemporal a nivell transcripcional a la planta model Arabidopsis thaliana. Aquests resultats ens van permetre identificar marcadors transcripcionals específics de la HR. A més, proporcionem a la comunitat una línia transgènica reportera fluorescent que mostra una forta senyal espaciotemporal en cèl·lules destinades a patir HR. L'ús d'aquesta línia reportera per tècniques específiques que involucrin estudis "òmics" de cèl·lules individuals permetrà una major comprensió del caracter zonal de la immunitat vegetal. En la darrera dècada, un nombre creixent d'estudis suggereixen que les proteases desenvolupen papers fonamentals durant la HR. En el segon capítol de la meva tesi, he estudiat el paper de la metacaspasa 1 (AtMC1) d'Arabidopsis, un tipus de cisteïna proteasa, en la immunitat vegetal. Originalment, es va descriure a la AtMC1 com un regulador positiu de la HR en plantes joves, per contra, les plantes adultes que no tenen AtMC1 mostren una activació constitutiva de la immunitat en condicions basals, actuant així com un regulador negatiu de la immunitat. Les mutacions en el lloc catalític de la proteasa desencadenen una autoimmunitat greu. A través d'una combinació d'experiments genètics, bioquímics i de biologia cel·lular, mostrem que la versió catalíticament inactiva d'AtMC1 actua com una plataforma d'acoblament per a components relacionats amb la immunitat, inclosos receptors i.possiblement, evita la seva correcta degradació. Basant-nos en aquestes dades i en la literatura anterior, inferim que l'AtMC1 podria controlar directa o indirectament l'homeostasi dels receptors d'immunitat. Per tant, interferir amb la funció de la proteasa wild-type té un impacte negatiu en el creixement de la planta. Finalment, he participat en una segona línia d'investigació on hem intentat entendre la funció d'AtMC1 en condicions d'estrés proteotòxic. AtMC1 és dinàmicament reclutada a condensats citoplasmàtics, coneguts com granuls d'estrés, regulant la senescència (Capítol 3). Per caracteritzar bioquímicament aquesta funció, vam eliminar alguns dominis predits com a altament propensos a l'agregació i vam aconseguir expressar i aïllar la proteasa de forma recombinant. Això ens va permetre demostrar que AtMC1 té una gran capacitat, evolutivament conservada, de netejar agregats de proteïnes, inclosos els formats per formes de proteïnes patològiques que causen malalties mortals en humans. La implementació de proteïnes recombinants amb alta activitat de neteja d'agregats pot obrir noves vies per a la intervenció terapèutica en malalties causades per proteïnes mal plegades. En els darrers cinc anys, la comunitat científica de plantes ha presenciat un gran progrés en la nostra comprensió del sistema immunitari vegetal gràcies a estudis mecanístics dels receptors d'immunitat i vies de senyalització que regulen i condueixen la HR. Aprofitar aquest coneixement per aconseguir resistència a malalties en cultius bàsics i econòmicament importants serà una prioritat en els pròxims anys. Espero que els treballs presentats en aquesta tesi puguin contribuir a aconseguir aquests ambiciosos objectius.

[en] Losses to plant pathogens pose a major threat to food security, bringing about serious economic and societal burdens across the globe. with around 20-40% of crop production lost to plant diseases. In the face of climate change, rapidly evolving pathogens can easily overcome resistance provided by traditional pesticides. Consequently, a thorough understanding of the plant immune system is of paramount importance to breed disease-resistant crops. As a strategy to counteract pathogen invasion, infected plant cells elicit type of regulated cell death known as the hypersensitive response (HR). Tight regulation of HR is critical for confinement of the immune response exclusively to the pathogen ingress site. However, our understanding of how cell death zonation is achieved and how by-stander cells (neighbouring cells) respond to infection remains fragmentary. In the first chapter of my PhD thesis, I explored how HR is spatiotemporally regulated at the transcriptional level in the plant model Arabidopsis thaliana. These results allowed us to identify bona fide transcriptional indicators of HR. Moreover, we provide for the community a fluorescent reporter transgenic line that displays a strong spatiotemporally resolved signal specifically in cells destined to undergo HR. Use of this reporter line for specific and-or high-throughput techniques involving single-cell "omics" will enable further dissection of the spatial aspect of plant immunity. Over the last decade, accumulating evidence suggest that plant proteases play crucial roles during HR. In the second chapter of my PhD, I attempt to unravel the role of Arabidopsis metacaspase 1 (AtMC1), a type of cysteine protease, in plant immunity. Although originally described as a positive regulator of HR in young plants, adult plants lacking AtMC1 exhibit constitutive activation of immune responses under basal conditions, thus acting as a negative regulator of plant immunity. We report that mutating the catalytic cysteine of the protease causes severe autoimmunity. Through a combination of genetic, biochemical and cell biology experiments we show that catalytically inactive AtMC1 acts as a sticky docking site for immune-related components including immune receptors, possibly preventing their timely turnover. Based on this data and previous literature, we infer that AtMC1 might directly or indirectly control the homeostasis of immune receptors. Therefore, interfering with the wild-type function of the protease has negative impacts on plant growth. Finally, I actively participated in a second line of research in which we try to understand the function of AtMC1 upon proteotoxic stress. AtMC1 is dynamically recruited to highly conserved cytoplasmic condensates, known as stress granules, regulating senescence (Chapter 3). To biochemically characterize this function, we removed certain domains predicted to be high aggregation-prone and successfully expressed and isolated the protease. This major step forward allowed us to prove that AtMC1 exhibits a strong and evolutionary conserved capacity to clear protein aggregates, including those formed by pathological protein forms that cause a diversity of life-threatening pathologies in humans. The implementation of recombinant proteins with high aggregate-clearance activity may open new avenues for therapeutic intervention in diseases caused by misfolded proteins. In the last five years, the plant science community has particularly witnessed a quantum leap in our understanding of the plant immune system thanks to mechanistic studies on plant immune receptors and signalling pathways regulating and leading to HR. Leveraging this knowledge to engineer disease resistance in staples and economically important crops will be a priority in the years to come. I hope that the works herein and conclusions drawn from this thesis can contribute to future endeavours to achieve such ambitious goals.