[ca] L'objectiu principal d'aquest treball consisteix en analitzar la possibilitat d'incorporar els principis i mètodes de la Justícia Restaurativa en general i de la mediació en particular, a l'àmbit del Dret penal i la utilitat i avantatges que pot aportar aquesta col·laboració per ambdós sistemes. Es pretén mostrar com la integració d'aquest nou paradigma, lluny de desvirtuar o conculcar les bases del Dret penal, pot contribuir a la seva evolució, millora i humanització i al mateix temps potenciar el reconeixement i el protagonisme de les persones implicades en un fet penal, alhora de gestionar-ne les conseqüències. No es tracta d'una absorció invasiva d'un sistema envers l'altre, sinó d'una col·laboració respectuosa amb els principis i les millors aportacions de cada un, amb l'objectiu final de ser útil a les persones i a la societat a la que es pretén servir, facilitant un instrument propiciador d'una convivència inclusiva en pau i llibertat, respectuosa amb els drets i valors de les persones. En el primer capítol del treball es presenta una visió sintètica i necessariament breu de tipus introductori sobre les principals teoríes que fan referencia a les funcions del Dret penal i l'evolució de signe humanitzador de les diferents respostes oficials que s'han adoptat davant del delicte. D'aquest primer anàlisi es desprèn clarament un desenvolupament que, amb avenços i retrocessos, evoluciona envers la recerca de respostes cada vegada més racionals i humanitzadores. Després d'analitzar el paper de la víctima, del ofensor i les diferències entre la responsabilitat civil i la reparació, el treball avança cap a la la Justícia Restaurativa com instrument integrador, que ajuda a cercar la resposta més adient a les autentiques necessitats i interessos de la víctima, del victimari i també de la pròpia comunitat, entesa com un conjunt de persones que comparteixen un espai físic i temporal comú. La resposta restaurativa es focalitza en construir més que en sancionar, en responsabilitzar més que en culpabilitzar, per això aporta elements que ajuden a les parts a superar, mitjançà una actuació positiva, la negativitat del fet i a millorar, de forma constructiva, la convivència de tots. Es pot concloure, que en l'evolució del Dret penal, que acompanya al propi desenvolupament de l'ésser humà i de la societat, la integració del nou paradigma de la Justícia Restaurativa pot significar un decidit pas endavant envers una forma més racional, útil i constructiva de gestionar les conseqüències del delicte, en consonància amb el sentir i la ètica individual i social del segle XXI.

[es] El objetivo principal de este trabajo consiste en analizar la posibilidad de incorporar los principios y métodos de la Justicia Restaurativa en general y de la mediación en particular, al ámbito del Derecho penal y la utilidad y ventajas que puede aportar esta colaboración para ambos sistemas. Se pretende mostrar cómo la integración de este nuevo paradigma, lejos de desvirtuar o conculcar las bases del Derecho penal, puede contribuir a su evolución, mejora y humanización y al mismo tiempo potenciar el reconocimiento y el protagonismo de las personas implicadas en un hecho penal, en el momento de gestionar sus consecuencias. No se trata de una absorción invasiva, sino de una colaboración respetuosa con los principios y las mejores aportaciones de cada uno, con el objetivo final de ser útil a las personas y a la sociedad a la que se pretende servir, facilitando un instrumento que propicie una convivencia inclusiva en paz y libertad, respetuosa con los derechos y los valores de las personas. En el primer capítulo del trabajo se presenta una visión sintética y necesariamente introductoria sobre las principales teorías que hacen referencia a las funciones del Dercho penal y a la evolución de signo humanizador de las diferentes respuestas oficiales que se han adoptado ante el delito. De este primer análisis se desprende claramente un desarrollo que, con avances y retrocesos, evoluciona hacia la búsqueda de respuestas cada vez más racionales y humanizadoras. Después de analizar el papel de la víctima y del ofensor y las diferencias entre la reparación y la responsabilidad civil, el trabajo avanza hacia la Justicia Restaurativa como instrumento integrador, que facilita la búsqueda de las respuestas más adecuadas a las auténticas necesidades e intereses de la víctima, del victimario y también de la propia comunidad, entendida como un conjunto de personas que comparten un espacio físico y temporal común. La respuesta restaurativa se focaliza en construir más que en sancionar, en responsabilizar más que en culpabilizar, por eso aporta elementos que ayudan a las partes a superar, mediante una actuación positiva, la negatividad del hecho y a mejorar, de forma constructiva, la convivencia entre todos. Se puede concluir que, en la evolución del Derecho penal, que acompaña al propio desarrollo del ser humano y de la sociedad, la integración del nuevo paradigma de la Justicia Restaurativa puede significar un decidido avance hacia una forma más racional, útil y constructiva de gestionar las consecuencias del delito, en consonancia con el sentir y la ética individual y social del siglo XXI.