[ca] El cementiri de l'hospital de Sant Llàtzer (segles XII-XVIII) és el primer directament associat a una leproseria que ha estat excavat a Espanya. El principal objectiu d'aquesta Tesi és contribuir a reconstruir la història de la lepra a Barcelona a partir de l'anàlisi bioarqueològica de les restes esquelètiques que s'hi van recuperar (n=87). Amb aquesta fi, se n'ha avaluat la freqüència de lesions òssies relacionades amb la lepra i s'ha treballat en la reconstrucció dels patrons dietètics i de mobilitat d'aquests individus a partir d'una anàlisi isòtops estables. D'aquesta manera, s'ha pogut explorar com eren percebuts els malalts de lepra a la Barcelona medieval i moderna i com s'integraven a la societat. L'anàlisi ha permès identificar 21 individus com a possibles i probables casos de lepra (el 24.1%). No obstant, s'ha observat que aquesta freqüència varia al llarg dels segles, indicant possibles canvis en l'ús de la necròpolis. L'anàlisi dels isòtops estables del carboni i el nitrogen han revelat un patró dietètic que es manté consistent entre diferents grups d'edat, sexes i períodes històrics, amb una dieta basada en el consum de plantes C3 i suplementada amb proteïna animal. S'han observat canvis abruptes en el patró dietètic de tres de cinc individus, causats per un increment en el consum de proteïna terrestre i marina, cosa que concorda amb l'evidència documental que a l'hospital s'administrava una dieta específica amb finalitat terapèutica als malalts. L'anàlisi dels isòtops de l'estronci i l'oxigen ha permès identificar 3 individus no locals de 33 analitzats, indicant que a Sant Llàtzer probablement es prioritzaven les admissions dels malalts de la ciutat o rodalies. No obstant, la presència d'individus no locals evidencia que l'hospital acollia també a malalts de fora de Barcelona. No hi ha evidències que suggereixin que els malalts de lepra eren marginats a Barcelona abans del segle XIX. Contràriament, els resultats de la recerca històrica, arqueològica i biomolecular indiquen que els malalts no eren pas aïllats, sinó que es relacionaven amb la ciutat i fins i tot viatjaven.

[en] The cemetery of Sant Llàtzer Hospital (12th-18th c.) is the first one directly associated with a leprosarium excavated in Spain. The primary objective of this thesis is to contribute new insights into the history of leprosy in Barcelona through the bioarchaeological examination of the human skeletal remains recovered from it (n=87). This research evaluated the frequency of leprosy-related skeletal changes and reconstructed dietary and mobility patterns using stable isotope analyses in order to explore how leprosy sufferers were perceived and integrated into society in medieval and early modern Barcelona. The analysis identified 21 individuals (24.1%) as highly suggestive of having suffered from leprosy. However, this frequency varied across centuries, reflecting changes in cemetery use. Isotopic analysis of carbon and nitrogen showed a consistent dietary pattern among different age groups, sexes, and historical periods, with a diet based on C3 terrestrial plants and supplemented by animal protein. Abrupt dietary shifts in three of five individuals, marked by increased consumption of terrestrial and marine animal protein, align with historical records of therapeutic dietary regimens at the hospital. Strontium and oxygen isotope analyses identified 3 non-local individuals out of 33, suggesting that Sant Llàtzer Hospital prioritised local admissions. However, the presence of non-local individuals demonstrates that the hospital also accommodated individuals from outside Barcelona. There is no evidence to suggest that individuals with leprosy were marginalised in Barcelona prior to the 19th century. Conversely, historical, archaeological, and biomolecular data indicate that leprosy sufferers were far from secluded.