[ca] A partir dels anys 2000, l'habitatge col·laboratiu a Europa ha cobrat un renovat interès com a solució a la creixent demanda de models de vida orientats a la comunitat. Aquesta recerca doctoral se centra en el cohousing, o covivenda, una forma d'habitatge col·laboratiu caracteritzada per la vida comunitària amb habitatges privats independents i espais compartits. Aquests espais es dissenyen a través d'un procés de co-disseny i són autogestionats pels residents. Aquest estudi examina les dimensions socials, econòmiques i ambientals del fenomen del cohousing en relació amb el seu disseny arquitectònic. El cohousing es defineix tant com un esdeveniment, un procés de co-disseny i una forma d'habitar, com un objecte, un artefacte construït. L'objectiu principal és investigar la interdependència entre aquestes dues esferes, és a dir, el disseny espacial i les dinàmiques socials dins del cohousing. Per assolir aquest objectiu, la recerca empra una metodologia d'estudi de cas amb un enfocament de mètodes mixtos, combinant dades quantitatives (com el mapa i llistat d'iniciatives de cohousing i el mesurament de superfícies d'espais) amb mètodes etnogràfics qualitatius (treball de camp, observació participant i entrevistes). Aquesta dissertació analitza setze projectes de cohousing europeus construïts entre el 2000 i el 2023. Gairebé la meitat d'aquests es troben al sud d'Europa, abordant el buit de coneixement en aquesta regió. L'estudi mapatge el fenomen en els països del sud d'Europa, analitzant les seves principals característiques, l'evolució del fenomen i similituds i diferències entre països. La recerca se centra en l'anàlisi en profunditat del cohousing com a cooperatives d'habitatge en cessió d'ús a Barcelona, destacant la seva transformació d'una iniciativa de base a una implementació sistemàtica en una dècada. Barcelona, amb vint projectes construïts o en desenvolupament, és la ciutat amb més iniciatives de cohousing al sud d'Europa. Més important encara, és l'única ciutat de la regió que dóna suport explícitament al cohousing en les seves polítiques municipals d'habitatge. L'anàlisi comparativa dels estudis de cas demostra com el disseny, la promoció i la gestió impulsats per la comunitat generen innovacions processals, normatives i arquitectòniques. El procés de co-disseny implica intenses negociacions entre interessos individuals i col·lectius, resultant en solucions de disseny que prioritzen els valors comunitaris sobre la conveniència individual. Aquests valors sovint porten a innovacions en el disseny, la planificació urbana i les normatives d'habitatge. Al mateix temps, les característiques espacials estan dissenyades per fomentar la vida comunitària. Aquesta recerca aplica la Teoria del Disseny per al Contacte Social de Williams (2005) i el concepte de Flexibilitat de Forty (2004), demostrant com les característiques de disseny poden influir i millorar les dinàmiques socials i el benestar general dins de la comunitat de cohousing. Aquests principis de disseny són claus per augmentar significativament la interacció social i enforteixen la cohesió comunitària. L'èmfasi en la flexibilitat permet que els espais s'adaptin i responguin a les necessitats canviants dels residents del cohousing. Els troballes de l'anàlisi post-ocupació destaquen un procés d'ús incremental, on els espais es defineixen i transformen progressivament, subratllant la naturalesa dinàmica dels entorns de cohousing. El treball presentat aquí proporciona la primera recerca sistemàtica del cohousing al sud d'Europa. Aquestes anàlisi, poden reforçar polítiques d'ajuda a les iniciatives actuals i futures. L'anàlisi espacial de casos ofereix orientació als dissenyadors sobre característiques de disseny efectives. A més, la recerca qualitativa del procés del projecte fa llum sobre els desafiaments crítics i el potencial innovador del disseny col·laboratiu basat en un ampli espectre de necessitats diverses i complexes.

[en] Since the 2000s, collaborative housing has gained renewed interest in Europe as a solution to the growing demand for community-oriented living arrangements. This doctoral research focuses on cohousing, a collaborative housing form characterised by community living with self-contained private dwellings and shared spaces. These spaces are designed through a co-design process and self-managed by residents. This study examines the social, economic, and environmental dimensions of the cohousing phenomenon in relation to its architectural design. Cohousing is defined both as an event—a co-design process and a way of living—and as an object—a built artefact. The primary aim is to investigate the interdependence between these two spheres, i.e. spatial design and social dynamics. To achieve this aim, the research employs case study methodology with a mixed-methods approach is employed, combining quantitative data (such as mapping and listing cohousing initiatives and surveying space surfaces) with qualitative ethnographic methods (fieldwork, participant observation, and interviews). This dissertation analyses sixteen European cohousing projects built between 2000 and 2023. Almost half of these are in Southern Europe, addressing the knowledge gap in this region. The study maps the phenomenon in Southern European countries, analysing their main characteristics, evolution, and cross-country similarities and differences. The research focuses on the in-depth analysis of Barcelona's grant-of-use cohousing cooperatives, highlighting their transformation from a grassroots initiative to a systematic approach of implementation within a decade. Barcelona, with twenty projects built or under development, is the city with the most cohousing initiatives in Southern Europe. More importantly, it is the only city in the region to explicitly support cohousing in its municipal housing policies. The comparative analysis of the case studies demonstrates how community-driven design, promotion, and management generate procedural, normative, and architectural innovations. The co-design process involves intense negotiations between individual and collective interests, resulting in design solutions prioritising community values over individual convenience. These values often lead to innovations in design, urban planning, and housing regulations. At the same time, spatial characteristics are designed to encourage community life. This research applies Williams' Design for Social Contact Theory (2005) and Forty's concept of Flexibility (2004), demonstrating how design features can influence and enhance social dynamics and overall well-being within the cohousing community. Key design principles, such as shared facilities, gradual transitions between spaces, and strategically placed activity sites, significantly increase social interaction and community cohesion. The emphasis on flexibility, achieved through redundant space, technical means, or indeterminacy, allows spaces to adapt and respond to the evolving needs of cohousing residents. The findings of the post-occupancy analysis highlight the incremental inhabitation process, where spaces are progressively defined and transformed, and underscores the dynamic nature of cohousing environments. The work presented here provides the first systematic investigations of cohousing in Southern Europe. These quantitative and qualitative analyses can inform policies to support current and future initiatives. By identifying key elements, successful strategies, and challenges of the Barcelona model, this research offers valuable insights for replicating and scaling cohousing projects in Southern Europe. The cross-case spatial analysis gives designers guidance on effective design features. Additionally, the qualitative investigation into the project process sheds light on the critical challenges and innovative potential of need-based collaborative design.