[ca] Emily Dickinson va compondre tres poemes inspirats en les beguines: el 1628 (Murada al Cel!), el 1675 (De Déu demanem un favor, que puguem ser perdonades –) i el 570 (Vaig intentar pensar una Cosa més solitària). Les beguines –anomenades beates al Regne de Lleó-Castella i a Amèrica Llatina des del segle XV fins avui– van ser dones lliures del contracte sexual, pacte entre homes per l'accés al cos de les dones fèrtils i el domini dels seus fruits, que ha estat el fonament del patriarcat. Estan documentades a Europa des del segle XI vivint soles o en petites comunitats. Les beguines més radicals, les anomenades "murades" o "emparedades", que són les que van inspirar Emily Dickinson, van intervenir en la política sexual del seu temps transformant la cel·la de càstig de les dones adúlteres en la casa i seu de la seva existència lliure, del seu plaer, de les seves visions i de la seva política. Va ser una cel·la triada, no imposada per res ni per ningú. Es van tapiar per decisió pròpia en una cel·la de dimensions i forma semblants a la de les dones sospitoses d'adulteri, i es van deixar alimentar des de fora, per la pietat de la gent. Però elles la cel·la la van col·locar al capdamunt, inaccessible als homes, orientada al cel i a l'infinit; la finestra de la seva cel·la es va obrir a l'exterior, al món, a la conversa amb qui acudís a visitar-les. Que Emily Dickinson conegués la mística beguina és evident en els tres poemes que he citat i comento. La informació sobre elles, malgrat ser dones sempre catòliques, era significativament accessible en el seu context cultural i religiós evangèlic, com si les beguines fossin un tema literari victorià o formessin part d'una moda internacional d'alt valor polític (de política sexual) vinculada amb la llibertat femenina i amb el plaer de les dones del segle XIX, molt menys victorianes del que voldria el tòpic patriarcal. El que va inspirar Emily Dickinson de la forma de vida beguina va ser: 1) la independència simbòlica de l'home, independència simbòlica fundada en la castedat entesa com a llibertat d'estimar a qui vulguis i com vulguis; 2) el seu entendre l'Amor com el Tot, com Amor Omnia. Ella va transportar la mística beguina a la seva pròpia vida, concretament al seu amor decisiu i total per Susan Gilbert / Susan Dickinson, amor del qual la seva poesia va ser una expressió magistral en grau summe. La seva mística va ser tan unitiva i tan clitòrica com la mística beguina o teologia en llengua materna. En aquest sentit va ser la "reclusa d'Amherst", i casa la seva Celda i Presó màgica, no en el sentit negatiu que se li solia donar ni tampoc en el de les autores o autors que ara neguen la seva reclusió.

[en] Emily Dickinson composed three poems inspired by the beguines: 1628, Immured in Heaven!, 1675, Of God we ask one favor, and 570, I tried to think a lonelier Thing. The beguines −called beatas (which means blessed) in the Kingdom of Leon-Castille and in Latin America from the fifteenth century until today– were women who were free of the sexual contract, a pact between men for access to the body of fertile women and control of their fruit, which has been the basis of the patriarchy. They are documented in Europe from the eleventh century, living alone or in small communities. The most radical beguines, those called "immured" or "walled in", who are those who inspired Emily Dickinson, intervened in the sexual politics of their time, transforming the punishment cell for adulterous women into the home and seat of their free existence, of their pleasure, their visions and their politics. It was a chosen cell, not imposed by anything or anyone. They walled themselves in at their own decision in a cell of dimensions and shape similar to that of women suspected of adultery and they allowed themselves to be fed from the outside, depending on the mercy of the people. But they placed their cells high up, inaccessible to men, oriented towards the sky and the infinite; the window of their cells opened to the outside, to the world, to conversation with whoever might go to visit them. That Emily Dickinson knew of beguine mysticism is evident in the three poems that I cite and write about. Information about them, despite their always being catholic women, was notably accessible in her evangelical cultural and religious context, as if the beguines were a Victorian literary topic or part of an international fashion with great political value (of sexual politics) connected to the female freedom and pleasure of the women of the nineteenth century, much less Victorian than the patriarchal cliché would have us believe. What inspired Emily Dickinson of the beguine way of life was: 1) symbolic independence from men, a symbolic independence founded on chastity, understood as the freedom to love who you wanted to, how you wanted to; 2) her understanding of Love as All, as Amor Omnia. She transported beguine mysticism to her own life, specifically to her decisive and complete love for Susan Gilbert / Susan Dickinson, a love of which her poetry was the highest magistral expression. Her mysticism was as unitive and as clitoral as the beguine mysticism or theology in the mother tongue. In this sense she was the "recluse of Amherst", and her house her Cell and magic Prison, not in the negative way it is usually said nor in the way of the women and men authors who now deny her reclusion.