[ca] La neurorehabilitació és l'únic tractament disponible per millorar l'estat funcional i la qualitat de vida després d'un ictus. Tanmateix, la variabilitat en els protocols respecte a la intensitat i freqüència del tractament posa de manifest la necessitat de personalitzar les teràpies segons l'afectació funcional del pacient i els recursos disponibles. Els biomarcadors sanguinis associats a l'ictus podrien guiar aquestes decisions clíniques, aportant informació sobre processos com la neuroplasticitat, la vasculogènesi i la regeneració axonal, essencials en la recuperació cerebral i la seva relació amb la rehabilitació post-ictus. L'objectiu d'aquesta tesi és investigar l'impacte de la teràpia neurorehabilitadora i la seva intensitat després d'un ictus en la millora funcional i en els nivells sèrics d'angiogenina (ANG), endostatina (END), el Factor de Creixement i Diferenciació-10 (GDF-10), l'Activador del Plasminogen tipus Uroquinasa (uPA) i el seu receptor (uPA-Receptor) (uPA-R), com a possibles biomarcadors relacionats amb la neuroplasticitat en la recuperació associada a la rehabilitació post-ictus. Metodològicament, la tesi es basa en un estudi prospectiu, observacional, longitudinal i multicèntric amb dues cohorts: pacients amb ictus en teràpia de rehabilitació (RHB) i subjectes de control (sense malalties neurològiques, malignes o inflamatòries conegudes). A més, els primers es van subclasificar en teràpia intensiva (IRT, mínim 15 h/setmana) i convencional (NO-IRT, &lt;15 h/setmana). Hi van participar 6 centres amb avaluacions funcionals i mostres de sang recollides durant el seguiment (pre-RHB, 1 mes, 3 mesos i 6 mesos post-RHB). La cohort final inclou 62 pacients amb ictus i 43 controls. Els nivells dels biomarcadors es van determinar mitjançant ELISA juntament amb una bateria de proves funcionals. Els resultats mostren que els pacients del grup IRT van aconseguir millores més ràpides (dins del primer mes) en diverses escales (CAHAI, FMA i FAC) i una ambulació comunitària més precoç (als 3 mesos). L'ANG va ser l'únic biomarcador amb diferències significatives entre grups, augmentant al mes només en IRT. Només ANG i END es van trobar significativament elevats respecte al grup control, sense diferències entre subgrups en la visita basal. Finalment, els nivells alts de GDF-10 o uPAR previs a la intervenció es van associar amb pitjors resultats als 6 mesos, mentre que les reduccions en END i els augments en GDF-10 després d'un mes es van correlacionar amb millors resultats. En conclusió, aquesta tesi suggereix que la intensitat de la rehabilitació està associada a millores funcionals primerenques i que els canvis en ANG, END, GDF-10 i uPAR podrien ser biomarcadors útils per monitoritzar la recuperació durant la rehabilitació a llarg termini. Tot i això, calen nous estudis confirmatoris amb cohorts més àmplies.

[en] Neurorehabilitation is the only available treatment to improve functional status and quality of life after a stroke. However, variability in treatment protocols regarding intensity and frequency highlights the need to personalize therapies based on the patient's functional impairment and available resources. Blood biomarkers associated with stroke could guide clinical decisions by providing information on processes such as neuroplasticity, vasculogenesis, and axonal regeneration, which are key to brain recovery and its relationship with post-stroke rehabilitation. This thesis aims to investigate the impact of neurorehabilitation therapy and its intensity after stroke on functional improvement and serum levels of angiogenin (ANG), endostatin (END), Growth and Differentiation Factor-10 (GDF-10), Urokinase-type Plasminogen Activator (uPA), and its receptor (uPA-Receptor) (uPA-R) as potential biomarkers of neuroplasticity in recovery associated with post-stroke rehabilitation. Methodologically, the thesis is based on a prospective, observational, longitudinal, and multicenter study with two cohorts: stroke patients undergoing rehabilitation therapy (RHB) and control subjects (without known neurological, malignant, or inflammatory diseases). The stroke patients were further classified into intensive rehabilitation therapy (IRT, minimum 15 h/week) and conventional therapy (NO-IRT, &lt;15 h/week). A total of 6 centers participated, collecting functional evaluations and blood samples during follow-up (pre-RHB, and at 1, 3, and 6 months post-RHB). The final cohort included 62 stroke patients and 43 controls. Biomarker levels were determined using ELISA along with a battery of functional tests. The results showed that IRT patients achieved faster improvements (within the first month) in several scales (CAHAI, FMA, and FAC) and reached community ambulation earlier (at 3 months). ANG was the only biomarker with significant differences between groups, increasing at 1 month only in the IRT group. Only ANG and END were significantly elevated compared to controls, with no differences between subgroups at baseline. High baseline levels of GDF-10 or uPAR were associated with worse outcomes at 6 months, while reductions in END and increases in GDF-10 after 1 month correlated with better outcomes. In conclusion, this thesis suggests that rehabilitation intensity is associated with early functional improvements and that changes in ANG, END, GDF-10, and uPAR could serve as valuable biomarkers to monitor long-term recovery during rehabilitation. Further confirmatory studies with larger cohorts are needed.