[ca] La present tesi té per objectiu analitzar un corpus de documentals xilens en primera persona estrenats en les últimes dècades. Des d'una perspectiva intermedial, interessa explorar el funcionament de les narratives de vida en el format audiovisual i, des d'aquí, reflexionar sobre les estratègies a través de les quals aquestes pel·lícules impliquen a la seva audiència. En particular s'estudia, a partir d'l'anàlisi dels elements d'inscripció de directors i directores en les pel·lícules, les maneres en què s'articulen la història personal i la nacional, tant en la narrativa com en la forma dels documentals. També, s'analitzen les estratègies materials i visuals que els documentals despleguen per construir i posar en circulació diferents formes de recepció. A partir d'aquest estudi es proposa que, en el cas de la producció xilena de les últimes dècades, els documentals en primera persona no es queden ancorats en l'individual i l'esfera privada. Per contra, constantment participen del que és públic i busquen maneres de vincular la subjectivitat amb el col·lectiu. La hipòtesi és que els documentals en primera persona, a través de la seva manera performatiu de representació (Bruzzi, 2006) i de la seva relació material amb el passat, estableixen un nou pacte amb els espectadors, ja no a partir de l'registre, sinó del seu anunciada artificialitat. En els documentals estudiats la creació d'una pel·lícula sobre la pròpia vida adquireix la forma d'una investigació en procés, per a la qual s'han de reunir les peces per fer, ja sigui el que no es recorda de la infància, el que es desconeix de el relat familiar , o el que no s'ha pogut entendre a causa d'una perllongada absència o la mort o desaparició d'éssers estimats. A partir d'l'anàlisi de les pel·lícules de l'corpus, aquesta investigació dóna compte de les transformacions que els documentals en primera persona produeixen en els supòsits tradicionals de la pràctica documental i, a partir d'això, explora una nova relació entre directors i espectadors. En particular, examina la manera en què els cineastes breguen amb els buits i interrogants de les seves històries de vida: com és la posada en escena d'aquesta recerca?, quin rol tenen els arxius i els relats orals en aquestes investigacions?, quant hi ha d'íntim i de col·lectiu en aquests projectes? En aquesta investigació s'analitza un corpus de documentals que proposa estratègies discursives i visuals per construir històries de vida i referències a l'passat. El conjunt està conformat per deu documentals nacionals estrenats entre els anys 2009 i 2017 i dos documentals que daten dels anys '80, però que han estat recuperats i posats en circulació recentment en els últims anys. Ja sigui a través de reenactments, testimonis orals, fotografies o fragments de found footage, els documentals xilens en primera persona construeixen històries de vida que redefineixen les concepcions tradicionals de cinema documental. El fet que les pel·lícules es construeixin a partir d'una manera performatiu fa que el propi film anunciï la seva falta d'autenticitat i, a el fer-ho, paradoxalment, es torni més autèntic als ulls dels espectadors.

[en] This dissertation analyzes a group of Chilean first-person films released in recent decades. From an intermedial perspective, it explores the way life narratives work in the audiovisual format and, from there, it reflects on the strategies through which these films involve their audience. In particular, this research studies, from the analysis of the elements of inscription of directors and directors in films, the ways both personal and national history are implicated. This dissertation also analyzes the material and visual strategies that first person films deploy to build and put into circulation different forms of reception. From this analysis, it is proposed that, in the case of today's Chilean production, first-person films do not remain anchored in the individual and the private sphere. On the contrary, they constantly participate in the public and look for ways to intertwine subjectivity with the collective. The hypothesis is that first-person documentary films, through their performative mode of representation (Bruzzi, 2006) and their material relationship with the past, present a new pact with viewers, not based on the record, but on their announced artificiality. In the documentaries studied, the creation of a film about one's own life takes the form of an ongoing investigation, for which some missing pieces must be brought together, whether it is what is not remembered from childhood, what is unknown from the family story, or what has not been understood due to a prolonged absence or the death or disappearance of a loved one. From the analysis of a group of recent Chilean films, this research accounts for the transformations that first-person documentary films produce in the traditional assumptions of documentary practice and it also explores a new relationship between directors and the spectators of their films. In particular, it examines the way in which filmmakers deal with the gaps and questions in their life stories: what is the staging of this search like? What role do archives, and oral stories play in these inquieries? How are the intimate and the collective depicted in these projects? This research analyzes a group of documentary films that deploy discursive and visual strategies to build life stories and references to the past. The group is made up of ten Chilean documentaries released between 2009 and 2017 and two documentaries dating from the '80s, but which have only been recovered in recent years. Whether through reenactments, oral testimonies, photographs or fragments of found footage, Chilean first-person documentary films construct life stories that redefine traditional conceptions of documentary cinema. Since the films are produced in a performative mode, they announce their own artificiality, in doing so, paradoxically, they become more authentic for their audience.