[ca] L'augment de l'esperança de vida de les persones, porta com a conseqüència el desenvolupament de malalties relacionades amb l'edat. Una d'elles és l'osteoporosi, una malaltia esquelètica progressiva, que disminueix la densitat de la massa òssia i debilita el cos esquelètic vertebral del pacient. Una de les conseqüències més directes i severes és la formació de fractures per compressió vertebral. Una de les tècniques mínimament invasives que s'utilitza per tractar aquest tipus de fractures s'anomena vertebroplàstia. Aquesta tècnica ha donat resultats molt esperançadors, ja que ha demostrat que millora el dolor causat per la fractura, i és capaç d'enfortir l'os fracturat. No obstant això, molts dels materials que s'utilitzen en aquesta tècnica comporten problemes pel pacient com ara dolor, necrosi, i un llarg etcètera. Per tant, l'objectiu d'aquesta tesi és desenvolupar un ciment ossi que pugui injectar-se mitjançant la vertebroplàstia, i que sigui capaç de regenerar l'os vertebral fracturat. A més, el producte ha de ser biodegradable, de tal manera, que a mesura que la vèrtebra fracturada vagi creixent, la pròtesi sigui capaç d'anar biodegradant-se, deixant pas a l'os que creix de nou. Per desenvolupar aquest nou ciment ossi, s'ha treballat amb un copolímer combinat amb hidroxiapatita, òxid de zirconi i plasma ric en plaquetes. Ha demostrat ser fàcilment injectable, i un cop injectat, és capaç de solidificar ràpidament, sense patir fugues ni tampoc crear necrosi en els teixits adjacents a l'os. A més a més presenta una densitat similar a l'os el que evita que generi tensions que poden comportar fractures de vèrtebres adjacents. Cal també afegir, que té una resistència a la compressió excel·lent, i que després del test de compressió, no presenta fractures i alhora és capaç d'omplir tot el defecte creat per la fractura. A més, s'ha demostrat que l'addició del plasma ric en plaquetes li confereix al material propietats osteoinductives i osteoconductives. Per tant, el fa bioactiu. De tal manera, que és capaç de diferenciar cèl·lules mares d'os a osteoblasts, i aquests mateixos osteoblasts, diferenciar-los a osteòcits, generant matriu òssia. Finalment, s'ha comprovat la biocompatibilitat i la biodegradabilitat del ciment ossi mitjançant un model in vivo de calvària de rata. Tanmateix, no ha permès veure la restauració de l'os per les limitacions que presenta aquest model. Així doncs, es planteja utilitzar un model in vivo de vèrtebra d'ovella, el qual és representatiu del que podria succeir en un pacient real.

[es] El aumento de la esperanza de vida de las personas, conlleva el desarrollo de enfermedades relacionadas con la edad. Una de ellas es la osteoporosis, una enfermedad esquelética progresiva, que disminuye la densidad de la masa ósea y debilita el cuerpo esquelético vertebral del paciente. Una de las consecuencias más directas y severas es la formación de fracturas por compresión vertebral. Una de las técnicas mínimamente invasivas que se utiliza para tratar este tipo de fracturas se denomina vertebroplastia. Esta técnica ha dado resultados muy esperanzadores, ya que ha demostrado que mejora el dolor causado por la fractura, y es capaz de fortalecer el hueso fracturado. Sin embargo, muchos de los materiales que se utilizan en esta técnica comportan problemas para el paciente como dolor, necrosis, y un largo etcétera. Por tanto, el objetivo de esta tesis es desarrollar un cemento óseo que pueda inyectarse mediante la vertebroplastia, y que sea capaz de regenerar el hueso vertebral fracturado. Además, el producto debe ser biodegradable, de tal manera, que a medida que la vértebra fracturada vaya creciendo, la prótesis sea capaz de biodegradarse, dejando paso al hueso que crece de nuevo. Para desarrollar este nuevo cemento óseo, se ha trabajado con un copolímero combinado con hidroxiapatita, óxido de zirconio y plasma rico en plaquetas. Ha demostrado ser fácilmente inyectable, y una vez inyectado, es capaz de solidificar rápidamente, sin sufrir fugas de cemento ni tampoco crear necrosis en los tejidos adyacentes al hueso. Además presenta una densidad similar al hueso lo que evita que genere tensiones que pueden conllevar fracturas de vértebras adyacentes. Hay también añadir, que tiene una resistencia a la compresión excelente, y que después del test de compresión, no presenta fracturas y al mismo tiempo es capaz de llenar todo el defecto creado por la fractura. Además, se ha demostrado que la adición del plasma rico en plaquetas le confiere al material propiedades osteoinductivas y osteoconductivas. Por lo tanto, lo hace bioactivo. De tal manera, que es capaz de diferenciar células madres de hueso a osteoblastos, y estos mismos osteoblastos, diferenciarlos a osteocitos, generando matriz ósea. Finalmente, se ha comprobado la biocompatibilidad y la biodegradabilidad del cemento óseo mediante un modelo in vivo de calvaria de rata. Sin embargo, no ha permitido ver la restauración del hueso por las limitaciones que presenta este modelo. Así pues, se plantea utilizar un modelo in vivo de vértebra de oveja, el cual es representativo de lo que podría suceder en un paciente real.