[ca] Del sagrat i el religiós en els poetes de l'exili espanyol de 1939" té com a objectiu explicar com evolucionen les creences a partir de la guerra civil espanyola d'Emilio Prados, Luis Cernuda, Manuel Altolaguirre, José Bergamín i José Moreno Villa. La idea de transcendència en tots aquests poetes evoluciona al llarg de la seva vida, però a l'exili adquireix una dimensió que explora els límits de l'Absolut, superant l'herència cultural, l'educació i la formació rebuda a Espanya. Tots ells coincideixen a ampliar la seva visió sobre Déu i què és sagrat apropant-se al que en l'actualitat comprenem, molt millor, en termes com a espiritualitat. Creure, el concepte de Déu que el catolicisme ha imposat durant segles i la idea preconcebuda sobre què creure, com creure i què significa creure es fractura, en bona part, a partir de l'inici del segle XX. En molts casos, aquests poetes prendran el llegat social, polític i ideològic en què havien estat educats, i que en alguns casos havien compartit, com a suport per explorar alguns límits. Els poetes de l'exili demostren que, assumint la seva llibertat de creença i pensament, es pot accedir a moltes altres formes de comprendre què és allò que la idea de Déu designa, si és que es creu en alguna cosa. Una de les claus rau en la ruptura i en la superació d'una bona part dels pressupostos que havien adquirit per herència cultural i educativa. Per poder comprendre cada procés individual, en els dos primers capítols d'aquesta tesi doctoral es duu a terme una panoràmica global en la qual s'estudien els fenòmens que van intervenir en el paulatí canvi de consciència. Per tant, s'analitza la crisi de l'esperit i la modernització de la consciència que va caracteritzar els inicis del segle XX a Espanya, estudiant el seu origen sociohistòric després de la fractura entre estat i religió; la reforma universitària i ideològica que va portar la Institució Lliure d'Ensenyament; la influència de pensadors com Nietzsche, Marx, Feuerbach, Antonio Machado o María Zambrano; o, entre altres aspectes, les imbricacions entre l'humanisme cristià i l'humanisme comunista. En el segon capítol teòric, atendrem, sobretot, la reactualització de la mística espanyola en general, i en particular el model de sant Joan de la Creu com a mètode d'aproximació a l'aspecte religiós sense connotacions ortodoxes. I en el tercer capítol teòric estudiarem com intervenen tots aquests factors en la poesia d'exili d'Emilio Prados, Luis Cernuda, Manuel Altolaguirre, José Bergamín i José Moreno Villa, estudiant, en cada cas, l'evolució i l'aplicació del seu sistema de creences. En definitiva, aquesta tesi pretén oferir una nova lectura sobre la poesia de l'exili espanyol de 1939 en matèria de creences, demostrant que aquests poetes van saber comprendre i aplicar aquest canvi epistemològic adoptant una idea de Déu des de la individualitat, fent ús de seva llibertat de creença i pensament.

[en] On the Sacred and the Religious in the Poets of the Spanish Exile of 1939" aims to explain how beliefs evolve after the Spanish Civil War in Emilio Prados, Luis Cernuda, Manuel Altolaguirre, José Bergamín and José Moreno Villa. The idea of transcendence in all these poets evolves throughout their lives, but it is in exile when it acquires a dimension that explores the limits of the Absolute, going beyond the cultural heritage and education received in Spain. All of them coincide in broadening their vision of God and the idea of sacred, approaching what we now understand much more in terms of spirituality. Believing, the concept of God that Catholicism has imposed for centuries and the preconceived idea of what to believe, how to believe and what it means to believe is, to a large extent, fractured from the beginning of the 20th century onwards. In many cases, these poets will take the social, political and ideological legacy in which they had been educated, and which in some cases they had shared, as a basis for exploring certain limits. The poets of exile demonstrate that, by assuming their freedom of creed and thought, one can access many other ways of understanding what the idea of God designates, if one believes in anything at all. One of the keys lies in the rupture and overcoming of a large part of the assumptions they had acquired through cultural and educational inheritance. In order to understand each individual process, the first two chapters of this doctoral thesis provide a global overview in which the phenomena involved in the gradual change of consciousness are studied. Thus, it analyses the crisis of the spirit and the modernisation of consciousness that characterised the dawn of the 20th century in Spain, studying its sociohistorical origin after the fracture between state and religion; the university and ideological reform brought about by the "Institución Libre de Enseñanza"; the influence of thinkers such as Nietzsche, Marx, Feuerbach, Antonio Machado or María Zambrano; or, among other aspects, the overlaps between Christian humanism and communist humanism. In the second theoretical chapter, we will focus, above all, on the updating of Spanish mysticism in general, and in particular the model of St. John of the Cross as a method of approaching the religious without orthodox connotations. And in the third theoretical chapter we will study how all these factors intervene in the exile poetry of Emilio Prados, Luis Cernuda, Manuel Altolaguirre, José Bergamín and José Moreno Villa, studying, in each case, the evolution and application of their belief system. In short, this thesis aims to offer a new reading of the poetry of Spanish exile in 1939 in terms of beliefs, demonstrating that these poets were able to understand and apply this epistemological change by adopting an idea of God based on individuality, making use of freedom of belief and thought.