[ca] Objectiu: La disciplina arquitectònica està afectada per multitud de legislacions. Des de les principals urbanitzacions a les tècniques, entre altres, les regulacions distintius influeixen en la configuració de la ciutat i en l'enteniment dels límits de l'acció edificatòria. El conflicte es troba en què es troben enunciats principalment a través del paràmetre espacial, situant el factor temps com a residual. Des de les disciplines com la sociologia, la geografia o el dret, diversos investigadors identificaran aquesta circumstància com un imprevist per millorar l'edificació, la ciutat o el territori i adequar les demandes contemporànies. Aquest article tracta de mirar críticament la veracitat espacial de la llei per plantar un debat sobre les seves limitacions i una possible actualització davant un context tecnològic que no fa més que difondre les seves fronteres. Metodologia: La metodologia consisteix en una lectura crítica i exhaustiva de les veus espanyoles que afecten l'ús i el disseny de l'espai urbà, així com la vostra connexió amb el debat que t'està produint en altres camps. Conclusions: La consciència principal del conflicte és el fortament de la divisió pública-privada, una separació legal i espacial que s'impulsaran en les lleis de l'edificació. Esta dicotomia acota, condiciona i limita l'activitat dels arquitectes i els urbanistes, però també els polítics, els socis i els economistes i els representants dels problemes amb els que s'enfronten al disseny arquitectònic. Originalitat: L'anàlisi crític de les legislacions és un camp d'estudi original i pràcticament inexplorat en l'arquitectura. Fer visible el rol de la llei sobre l'arquitectura que pot provar amb els agents urbans de noves eines per intervenir sobre ella.

[es] Objetivo: La disciplina arquitectónica está imbuida en multitud de legislaciones. Desde las leyes urbanísticas a las técnicas, entre otras, afectan al entendimiento de la ciudad y a los límites posibles de la acción edificatoria. El conflicto se encuentra en que están reguladas principalmente a través del parámetro espacio, situando el factor tiempo como algo residual. Desde disciplinas como la sociología, la geografía o el derecho, diversos investigadores identifican esta circunstancia como un impedimento para mejorar la arquitectura, la ciudad o el territorio. Así pues, este artículo trata de mirar críticamente a la vertiente espacial de la ley para plantear un debate sobre sus limitaciones y una posible actualización ante un contexto tecnológico que no hace más que difuminar sus bordes. Metodología: La metodología consiste en una lectura crítica y exhaustiva de las leyes españolas y madrileñas y su conexión con el debate teórico que se está produciendo en otros campos. Conclusiones: La consecuencia principal del conflicto es el fortalecimiento de la división público-privado, una separación legal y espacial que se impone en las leyes de la edificación. Esta dicotomía acota, condiciona y limita la actividad de arquitectos y urbanistas, pero también de políticos, sociólogos o economistas y representa uno de los mayores problemas a los que se enfrenta el diseño arquitectónico. Originalidad: El análisis crítico de las legislaciones es un campo de estudio novedoso y prácticamente inexplorado en la arquitectura. Visibilizar el rol de la ley sobre la arquitectura puede proveer a los agentes urbanos de nuevas herramientas para intervenir sobre ella.