[ca] La infecció periprotèsica (IPP) és una de les complicacions més devastadores que poden produir-se després de la implantació d'una pròtesi articular. L'augment progressiu d'aquest tipus de procediments i la seva indicació en segments de població cada vegada més amplis ha provocat un augment sostingut en el temps dels casos d'IPP. El tractament de la IPP és llarg, complex i poc confortable. A més, en un nombre no menyspreable de casos no s'aconsegueix eradicar la infecció i, en cas de fer-ho, les seves seqüeles condicionen un empitjorament en la funcionalitat dels pacients implicats. Actualment existeixen diversos protocols de tractament per a l'IPP crònica, sent el recanvi en dos temps el més estès i considerat més efectiu. En aquesta tesi es presenten dos estudis que indaguen en aspectes poc coneguts d'aquest protocol de tractament. El primer treball es centra en l'estudi de la incidència i influència en el pronòstic de la obtenció de cultius positius en el segon temps, intentant identificar, també, factors protectors i factors de risc per a l'obtenció d'aquests cultius. Simultàniament, avalua l'efecte d'una tècnica pròpia de la nostra unitat: la fixació de l'espaiador del primer temps amb ciment carregat amb elevades dosis d'antibiòtic. En aquest estudi, l'obtenció de cultius positius en el segon temps va condicionar, independentment del seu nombre i consideració (contaminació o infecció real), una pitjor taxa d'èxit. La diabetis mellitus es va associar a un augment del risc en l'obtenció de cultius positius en el segon temps. Oposadament, la fixació de l'espaiador amb ciment amb elevades dosis d'antibiòtic va disminuir aquesta incidència. Tot i així, cap d'aquests dos factors es van relacionar de forma directe amb la taxa d'èxit del recanvi en dos temps. A nivell de la pràctica clínica diària, considerem que, a falta de nous i millors estudis, les nostres troballes justifiquen l'ús de ciment amb elevades dosis d'antibiòtic per fixar l'espaiador en el primer temps del recanvi en dos temps. Per altra banda, és necessària una definició comuna, internacional i consensuada que ens ajudi a avaluar i tractar els pacients amb cultius positius en el segon temps. El segon treball d'aquesta tesi avalua el resultat del recanvi en dos temps incorporant en el càlcul els pacients que no són reimplantats i que habitualment són exclosos. Paral·lelament, s'investiga la taxa de reimplantació i els factors de risc associats a la retenció de l'espaiador. En el nostre estudi, l'exclusió dels pacients no reimplantats va condicionar un fals augment de la taxa d'èxit del 9% (71.6% enfront 80.6%). Per altra banda, la taxa de retenció de l'espaiador va ser del 11.1%, menor a la reportada per estudis previs. Condicionants com una edat avançada, ASA≥III, hoste tipus C de McPherson i IPP associada a Gram negatius es van identificar com a factors de risc per a la no reimplantació. Tenint en compte els resultat d'aquests i altres estudis similars, considerem que hauria de replantejar-se la definició de l'èxit en el tractament de la IPP. Per altra banda, s'hauria de prestar especial atenció a la presència de factors de risc associats a la retenció de l'espaiador per tal de poder planificar de forma més realista el protocol a seguir en cada cas i els seus possibles resultats. En aquest sentit, és indispensable el treball conjunt amb altres especialitats mèdiques i quirúrgiques en un equip multidisciplinar amb l'objectiu de prendre les millors decisions terapèutiques i optimitzar de forma adequada els nostres pacients.

[en] Periprosthetic joint infection (PJI) is one of the most devastating complications that can occur following joint arthroplasty procedures. The successive increase in joint replacing procedures and its indication in wider segments of age and population have driven to a sustained growth of PJI cases. PJI treatment protocols are long, complex and uncomfortable. Moreover, in a non-negligible number of patients infection isn't eradicated and, given it's eradicated, sequelae can lead to a loss of function. Nowadays, the most extended treatment for chronic PJI is two-stage revision arthroplasty. In this thesis two research studies focused on two-stage revision procedure are presented. The first study focused on the significance and prognostic influence of second stage positive cultures on treatment success. Protective and risk factors for second stage positive culture were also evaluated. Simultaneously, the effect of a technique developed by our unit, spacer's fixation with bone cement loaded with high antibiotic doses, was evaluated. In this first study, second stage positive cultures were associated with higher failure rates after two-stage revision independently of the number of positive samples and its consideration (contamination vs real infection). Diabetes mellitus was identified as a risk factor for second stage positive cultures, meanwhile spacer's fixation with high antibiotic dose bone cement exerted a protective effect. However, none of these two factors directly influenced infection eradication. Given the previous results, we consider that our findings justify the wide use of bone cement loaded with high doses of antibiotics for spacer's fixation in the first stage surgery. Complementarily, an internationally consensual definition and management protocol of second stage positive cultures is needed. The second study evaluated the real success of two-stage revision, taking into account non-reimplanted patients which are systematically set aside of these calculations. Reimplantation rate and spacer retention risk factors were also investigated. In this research study, the exclusion of non-reimplanted patients from success rate calculation conditioned a 9% overestimation of infection eradication (71.6% vs 80.6%). Meanwhile, 11.1% of patients didn't undergo reimplantation and retained de first-stage spacer. More advanced age, ASA≥III, McPherson host type C and Gram negative related PJI were identified as risk factors for spacer retention. Considering our results, we consider that the definition of success following PJI treatment should be reconsidered. On the other hand, special attention should be focused on the identification of spacer retention risk factors, in order to appropriately plan each case and manage expectations. The availability of multidisciplinary teams involving multiple medical and surgical specialists is of utmost importance in order to take the most adequate medical decisions and favor patient's optimization.