[ca] Actualment, més de el cinquanta per cent de la població mundial viu a les ciutats, configurades aquestes com a lloc de reunió d'una multiculturalitat moderna, innovadora i compromesa amb el seu entorn, que no accepta seguir amb el planejament urbanístic i de creixement desmesurat desenvolupat durant les últimes dècades. Sorgeixen així els moviments socials actuals que clamen per un dret a la ciutat com a dret humà emergent, basat en el valor de la solidaritat i la participació de tots, en la necessitat de compartir un espai públic en què el ciutadà i la persona puguin trobar i construir comunament una ciutat que promogui i protegeixi els drets fonamentals necessaris per al desenvolupament d'una vida adequada. Desafortunadament, els drets humans emergents, siguin ja noves reclamacions o velles pretensions, no troben acomodament dins de les clàssiques generacions de drets humans, situant-se, per tant, al marge d'un sistema jurisdiccional vinculant a nivell internacional que exigeix obligacions per als Estats, però davant la necessitat d'una regulació imminent després de la degradació a la qual es troben avui en dia sotmesos. La política burgesa de l'elit mundial ha pervertit el sistema de drets, pensats per i per a tots, eliminant l'accés als recursos i institucions ciutadanes a través de les que es conforma comunament la ciutat. En atenció a això ia través d'una metodologia estrictament jurídica, aquest estudi té per objectiu determinar el caràcter jurídic de el dret a la ciutat, per al que s'abordarà la dialèctica entre les generacions de drets i els nous drets emergents, analitzant la ciutat i la seva dret com un dret bàsic i fonamental, especialment a través de la teoria de la connectivitat. A la vista dels resultats, hi ha únicament un reconeixement soft law del reclamat dret a la ciutat, atès que no està recollit en textos normatius amb força jurídica vinculant, com sí ho van estar els drets de primera i segona generació, en els Pactes Internacionals de 1966. No obstant això, a través de la connectivitat de drets és possible assegurar que el dret a la ciutat posseeix els mateixos caràcters definitoris que els drets de la primera i segona generació, de manera que pot i ha de ser reconegut com a dret humà bàsic i transversal , on es desenvolupa i implementen molts altres drets fonamentals. Malgrat això, la seva implementació no podrà aconseguir-se sense parar atenció a les desigualtats existents i sense una participació col·lectiva de tots els ens afectats. Per això, cal seguir avançant per la implementació de nous enfocaments més participatius, integradors, innovadors i eficaços, des de la perspectiva glocal (local i global) que permeti configurar la ciutat com a espai indispensable per al desenvolupament vital de l'ésser humà i dels drets que el caracteritzen com a persona, sobre els principis d'equitat, justícia social, democràcia i sostenibilitat, podent trobar reflex en la normativa jurídica vigent.

[en] Currently, more than fifty percent of the world's population lives in the cities, configured as a meeting place for a modern, innovative and committed multiculturalism with its environment, which does not accept continuing urban planning and excessive growth developed during the last decades The current social movements that claim for a right to the city as an emerging human right, based on the value of solidarity and the participation of all, arise in the need to share a public space in which the citizen and the person can meet and commonly build a city that promotes and protects the fundamental rights necessary for the development of an adequate life. Unfortunately, emerging human rights, whether new claims or old claims, do not find accommodation within the classic generations of human rights, thus being outside a binding jurisdictional system at international level that demands obligations for States, but in view of the need for imminent regulation after the degradation to which they are subjected today. The bourgeois policy of the world elite has perverted the system of rights, designed by and for all, eliminating access to citizen resources and institutions through which the city commonly forms. In response to this and through a strictly legal methodology, this study aims to determine the legal nature of the right to the city, for which the dialectic between the generations of rights and the new emerging rights will be addressed, analysing the city and its law as a basic and fundamental right, especially through the theory of connectivity. In view of the results, there is only a soft law recognition of the claimed right to the city, since it is not included in normative texts with binding legal force, as were the rights of first and second generation, in the International Covenants of 1966. However, through the connectivity of rights it is possible to ensure that the right to the city has the same defining characteristics as the rights of the first and second generation, so it can and should be recognized as a basic and transversal human right, where many other fundamental rights are developed and implemented. Despite this, its implementation cannot be achieved without paying attention to existing inequalities and without collective participation of all affected entities. Therefore, it is necessary to continue advancing through the implementation of new, more participatory, integrative, innovative and effective approaches, from the glocal perspective (local and global) that allows the city to be configured as an indispensable space for the vital development of human beings and rights. that characterize him as a person, on the principles of equity, social justice, democracy and sustainability, being able to find reflection in current legal regulations.