[ca] Des de començament del segle XXI, governs, organitzacions internacionals i acadèmia van generar iniciatives per gestionar i governar les ciutats, en resposta a acords globals i partint de la narrativa de "l'era urbana" punt d'inflexió en què la humanitat és predominantment urbana. Moltes insisteixen a definir com a "urbans" països i regions en funció de llindars de concentració de persones i per tipus d'assentaments. Considerem aquestes aproximacions reductives, ja que juntament amb altres autors entenem allò urbà i la urbanització no com a objectes empírics sinó categories teòriques per comprendre processos històrics de concentració i extensió amb dimensions sòcio-espacials, variables i dinàmiques. Aquest article critica el model de transició lineal que segueixen aquestes iniciatives i qüestionem la seva capacitat per mesurar, mapejar i governar les transformacions generades per la urbanització. Per això recollim indicadors qualitatius i quantitatius multisectorials de 9 iniciatives sobre l'exercici i la caracterització espacial de diverses ciutats i desenvolupem una Matriu d'indicadors inèdita. Presentem el cas paradigmàtic de Cartagena de Índies, Colòmbia, on comparem el mesurament i les cartografies de la urbanització concentrada. Les nostres troballes se circumscriuen a aquesta ciutat, però l'anàlisi d'altres urbs llatinoamericanes va evidenciar problemes recurrents: variabilitat d'escales; comparabilitat de mètriques i cartografies; desconnexió entre evidències, models d'interpretació i prescripcions; biaix empíric en caracteritzar la urbanització; i dificultats per a la governança. Argumentem, amb evidències del sud global, que en imposar narratives i mètodes del nord global sense reflexió crítica aquestes iniciatives no tenen marcs adequats per intervenir les constants agitacions i entrellaçaments produïdes per la urbanització contemporània.

[es] En lo que va del siglo XXI, gobiernos, organizaciones internacionales y academia generaron iniciativas para gestionar y gobernar las ciudades, en respuesta a acuerdos globales y partiendo de la narrativa de la "era urbana" -punto de inflexión en que la humanidad es predominantemente urbana-. Muchas insisten en definir como "urbanos" países y regiones en función de umbrales de concentración de personas y por tipos de asentamientos. Consideramos tales aproximaciones reductivas, pues junto con otros autores entendemos lo urbano y la urbanización no como objetos empíricos sino categorías teóricas para comprender procesos históricos de concentración y extensión con dimensiones socioespaciales, variables y dinámicas. Este articulo critica el modelo de transición lineal que siguen estas iniciativas y cuestionamos su capacidad para medir, mapear y gobernar las trasformaciones generadas por la urbanización. Para ello recolectamos indicadores cualitativos y cuantitativos multisectoriales de 9 iniciativas sobre el desempeño y caracterización espacial de varias ciudades y desarrollamos una Matriz de Indicadores inédita. Presentamos el caso paradigmático de Cartagena de Indias, Colombia, donde comparamos la medición y cartografías de la urbanización concentrada. Nuestros hallazgos se circunscriben a esa ciudad, pero el análisis de otras urbes latinoamericanas evidenció problemas recurrentes: variabilidad de escalas; comparabilidad de métricas y cartografías; desconexión entre evidencias, modelos de interpretación y prescripciones; sesgo empírico al caracterizar la urbanización; y dificultades para la gobernanza. Argumentamos, con evidencias del sur global, que al imponer narrativas y métodos del norte global sin reflexión crítica estas iniciativas carecen de marcos adecuados para intervenir las constantes agitaciones y entrelazamientos producidas por la urbanización contemporánea.