BSC-LT/ACAData huggingface dataset:
[ca] Quan érem refugiats (1975), de Teresa Pàmies, és una obra que a més de situar-la en la "literatura de l'exili", també forma part de la "literatura del jo". Escrita en primera persona del singular, Pàmies no solament és l'autora de la narració dels seus primers dies d'exili, sinó també la protagonista i la narradora de tal episodi. La identificació que s'estableix a través del jo entre autora-protagonista-narradora, pròpia de la literatura del gènere, planteja múltiples tensions relacionades amb el vincle que hi ha entre l'escriptura i la realitat, la ficció i la no-ficció, el passat i el present, o la memòria i l'oblit. Una ambigüitat que el present article estudiarà i demostrarà a partir de Quan érem refugiats.

[en] Quan érem refugiats (1975), by Teresa Pàmies, is a work which, as well as placing it in the "literature of exile", is also part of the "literature of the self". Written in the first person singular, Pàmies is not only the author of the account of her first days in exile, but also the protagonist and narrator of this episode. The identification established through the self between author-protagonist-narrator, typical of literature of this genre, raises multiple tensions linked to the link between writing and reality, fiction and non-fiction, past and present, or memory and forgetting. An ambiguity that this article will study and demonstrate from Quan érem refugiats.
[ca] El cromlec dels Pins Rosers ο del Pla Marsell (Llinars del Vallès), un dels primers monuments megalítics coneguts a Catalunya, es un peça única dins del patrimoni prehistòric català. Possiblement feia funcio de molló entre els termes de Cardedeu i de Llinars del Vallès durant l'edat mitjana. Correspon a l'estudiós Antoni Mañé i Sàbat (1989) el mèrit d'haver estat elprimer en copsar l'interès d'aquest cercle de pedres i de no considerar-lo com un dolmen destruït. Es tracta d'un cercle irregular de pedres format per un menhir central i un corona de menhirs al seu voltant - potser 12 originalment, dels quais ara només se'n conserven 6. D'aquestes 7 pedres conservades únicament restaren dempeus, al llarg del temps, el menhir central i el que es troba uns 4 m al seu sud-est

[en] The cromlech of Pins Rosers or PU Marsell (Llinars del Vallès), one of the first known megalithic monuments in Catalonia, is a unique sample of catalan prehistoric inheritance. At de Middle Age, it was probably a landmark between the territories of Cardedeu and Llinars del Vallès. Antoni Mañé i Sabat (1989) had the merit to be the first to seize the interest of this stone circle and not regard it as a destroyed dolmen. Lt consists of an irregular stone circle formed by a central menhir and a stone crown around it, perhaps 12 stones in the beginning of which remain only 6. Of these 7 preserved stones, only the central menhir remains upright as well as the one that is planted 4 m. To the South-east
[ca] Joan Abélanet ja havia assenyalat alguns topònims de la vall de Querol que feien referència a Sant Quintí, màrtir del nord de Gai. lia poc venerat a Catalunya. Havia relacionat el peu de Sant Quintí, petjada sobre una roca granítica a prop de Quers, entre la carretera R.N. 20 i el riu Querol, que no havia, però, localitzat, amb altres topònims veïns (Roques Encantades, Roca de la Justícia). També havia fet el lligam amb el Sant Quintí dels "Banys d'Arles" (Vallespir). La veneració d'aquest sant, el culte del qual està lligat amb l'aigua i les seves virtuts, testimonia de la cristanització de llocs consagrats a cultes aquàtics antics; es nota que el peu de Sant Quinti està situat, ell també, a la vora d'un torrent pirinenc. Fent recerques històriques sobre la vall de Querol al segle XIX, vàrem descobrir documents que feien referència a petjades rupestres suposodament humanes, de les quais feia part el peu de Sant Quintí. Llur situació, transmesa fins a aquesta època per tradició oral, va ser consignada per escrit pels funcionaris encaregats de delimitar els dos municipis eixits de la partició del municipi de la Vall de Querol, als anys 1836-1838. Així, aquests llocs no van caure en l'oblit i ens revelen la permanència dels problemes dels limits territorials des de l'edat mitjana quan aquestes petjades rupestres varen servir a delimitar dues de les parròquies de la Vall de Querol.

[en] Jean Abélanet had already noticed some toponyms of the Querol valley which made reference to Sant Quinti, a martyr from Northern Gaul whose cult was not very widespread in Catalonia. He had made a connection between the Peu de Sant Quinti, an imprint on a granitic rock near Quers situated between the Nationale 20 road and the Querol river - an imprint which he had not himself discovered-and other toponyms within the area (Roques encantades, Roca de la Justicia).He had also related it to the Sant Quinti from the "Banys d'Arles" baths in the Vallespir area. This saint whose cult is linked to water and its virtues bears witness to the Christianisation of old sites dedicated to water cult. Besides, the Querolian peu de Sant Quinti is also situated near a Pyrenean mountain stream. Now, our historical research on the Querol valley in the XLXth century led us to discover documents which referred to rupestrian impressions of supposedly human footprints including that of the peu Sant Quinti. The information about their location which had so far been passed on through oral tradition was put down in writing by public officials whose duty was to delimit the two villages resulting from the division of the Querol valley in 1836/1838. Thus saved from oblivion, the sites enlighten us as to the continuous problem of territorial limits from the Middle Ages to our days with the rupestrian imprints once being used to delimit two of the parishes in the Querol Valley.
[ca] Les polítiques de construcció i de reforç de la identitat nacional constitueixen un objectiu fonamental de qualsevol procés identitari engegat en el marc d'una petita nació no sobirana com és Catalunya. Les petites nacions no sobiranes, on el sentiment nacional és molt present, són susceptibles d'aventurar-se a escala internacional per tal de fer reconèixer la legitimitat del seu projecte i trobar recursos i un recolzament que els falta en clau interna. L'elaboració d'estratègies internacionals de les petites nacions no sobiranes és un fenomen conegut de fa temps. Malgrat això, une part important de la literatura científica sobre aquest aspecte equipara qualsevol acció de les petites nacions no sobiranes a protodiplomàcia, és a dir, estratègies per tal d'afavorir el reconeixement d'una petita nació no sobirana en busca de secessió. Aquest article pretén aclarir els conceptes de paradiplomàcia funcional, paradiplomàcia identitària i protodiplomàcia. Es basa en el cas de Catalunya ja que és una de les poques petites nacions no sobiranes en haver implementat aquests tres aspectes de la paradiplomàcia.

[en] The politics of building and strengthening national identity is a fundamental objective of any identity entrepreneur working in a small, non-sovereign nation like Catalonia. Small, non-sovereign nations, with a strong sense of nationhood, are likely to venture into the international arena to gain recognition for the legitimacy of their project and to find the resources and support they lack internally. The development of international strategies on the part of a small, non-sovereign nation has long been known. Despite this, much of the literature on the subject equates any international action by small, non-sovereign nations with protodiplomacy, that is, strategies aimed at fostering international recognition of a small, non-sovereign nation that seeks to undertake secession. This article clarifies the concepts of functional paradiplomacy, identity paradiplomacy and protodiplomacy. It uses the almost unique case of Catalonia as one of the few small non-sovereign nations to have implemented all three policies.
[ca] Rodada en català amb actors no professionals i a mig camí entre la ficció i la no-ficció, Alcarràs (2022) aprofundeix en l'extinció dels petits productors agrícoles. Al llarg de tota la pel·lícula, se'ns confronta amb diferents representacions de la despossessió que pateixen tres generacions. És el propòsit d'aquest article interpretar Alcarràs i la seva poètica del final des de la perspectiva teòrica dels food studies, parant especial atenció a l'anàlisi del guió. I és que per tal de narrar el drama d'una família d'agricultors expropiats en temps de neoliberalisme, Simón recorre a una sèrie d'històries emmarcades: els records de la família, les llegendes feudals i les cançons que la generació dels avis transmet a la dels nets. Es tracta de relats d'opressió i solidaritat lligats al menjar que giren entorn a qui dona de menjar a qui i qui es menja a qui. El concepte de foodscape és útil per interpretar el retrat d'un ecosistema gastronòmic, cultural i lingüístic en què territori, tradició i llengua es troben amenaçats per una tecnologia suposadament verda.

[en] Shot in Catalan with non-professional actors and halfway between fiction and non-fiction, Alcarràs (2022) delves into the extinction of small-scale farmers. Throughout the film, we are confronted with different representations of the dispossession experienced by three generations. This article aims to interpret Alcarràs and its poetic of extinction from the theoretical perspective of food studies, paying special attention to the analysis of the script. Indeed, to narrate the drama of a family of farmers expropriated in the era of neoliberalism, Simón uses a series of framed stories: family memories, feudal legends, and songs that the grandparents' generation passes down to the grandchildren. These are stories of oppression and solidarity linked to food, revolving around who feeds whom and who eats whom. The concept of foodscape is useful for interpreting the portrayal of a gastronomic, cultural, and linguistic ecosystem in which territory, tradition, and language are threatened by supposedly green technology.
[ca] D'ençà dels segles VIII-XI fins a la caiguda del Reialme de Mallorca, els Comtats catalans van conéixer un desenvolupament ràpid. La notable conservació dels fons monàstics i privats, com també la permanència de senyals arqueològics, van permette d'identificar els profunds canvis esdevinguts en el poblament. Això ens va conduit a avaluar millor avuidia l'impacte de nous mitjans tècnics perfeccionats i diversificats que van participar amplament a les espectaculars transformacions dels camps, a les mutacions socials, econòmiques, polítiques i ambientals. La indústria siderúrgica, local que proporciona les eines i els instruments indispensables a aquesta expansió, apareix com el motor essencial de l'intens fenomen d'expansió agrícola a Catalunya

[en] From the VIIIth - XIth centuries to the fall of the Majorca Realm, The Catalan Counties grew quickly.The remarkable preservation of monastic and private collections as well as the permanence of archaeologicl marks have enabled the identification of the deep alterations in the peopling. That led us to better assess the impact of the new, varied and sophisticated technical devices that largely enabled the spectacular transformations of countrysides as well as the social, economical, political and environmental changes. The local iron industry, by providing the tools and instruments necessary to this great stride, appears as the major drive of the intense phenomenon of agricultural expansion in Catalonia
[ca] L'acollida crítica de l'Alcarràs de Carla Simón va servir per parlar de la moda del neoruralisme i de la manera com la cineasta va utilitzar mètodes propers al neorealisme. Els llocs comuns desmereixen el treball estilístic de la pel·lícula i cal preguntar-se de què parlem quan parlem tant de neoruralisme com de neorealisme. Per respondre aquestes preguntes, l'article fa un recorregut històric per determinades formes de realisme al cinema i la seva projecció en la visió del camp per tal de descobrir l'herència latent que aquestes teories han deixat a Alcarràs. El recorregut parteix de l'adaptació d'André Antoine de La terre (1921) d'Émile Zola. Continua amb el treball que Georges Rouquier fa entre la ficció i la realitat a Farrebique (1946), on proposa el retrat de la vida familiar en una granja de l'Aveyron. Finalment, analitzem el debat sobre què vol dir filmar la realitat que va sorgir als inicis del neorealisme italià. El recorregut històric permet analitzar els mètodes de treball de Carla Simón, qüestionar-ne el seu estil i, en definitiva, reflexionar sobre els vincles entre la postmodernitat i la neoruralitat.

[en] The critical reception of Carla Simón's Alcarràs has served to speak of the fashion of neo-rurality and the way in which the filmmaker used methods close to neo-realism. The common places detract from the stylistic work of the film and you have to ask yourself what we are talking about when we talk about both neo-rurality and neo-realism. To answer these questions, the article goes on a historical journey through certain forms of realism in cinema and its projection in the vision of the field in order to discover the latent heritage that these theories have left in Alcarràs. The tour starts from André Antoine's adaptation of Émile Zola's La terre (1921). It continues with the work that Georges Rouquier does between fiction and reality in Farrebique (1946), the portrait of family life on a farm in Aveyron. Finally, we analyze the debate about what it means to film the reality that arose at the beginning of Italian neorealism. The historical tour makes it possible to analyze Carla Simón's working methods, to question her style and ultimately to reflect on the links between postmodernity and neo-rurality.
[ca] El camp ha estat durant molt de temps una font d'inspiració per a la literatura de França, un país on la idea de natura està lligada a la natura treballada per l'home. Així, el món rural ha pogut aparèixer com un tema central en la novel·la pastoral i en la novel·la regionalista, que proposaven una visió idealitzada de la petita pàtria. Alliberat de vells tòpics, el camp (re)troba el seu lloc en l'àmbit literari contemporani. No obstant això, aquesta literatura mostra unes relacions diferents amb la natura: l'ecologia s'ha convertit en una fita major, i "el medi ambient" ha substituït ara "el camp". Aquesta realitat ens obliga a aturar-nos en l'ecopoètica, l'estudi de la literatura en la seva relació amb el medi ambient.En aquest article, Laure Coppieters presenta l'enfocament ecopoètic en contrast amb l'ecocrítica nord-americana. Aquesta comparació condueix a precisar l'especificitat d'un enfocament pròpiament francès. L'ecopoètica té el mèrit d'haver obert el corpus, i a continuació Laure Coppieters analitza textos ambientals orientats cap a la ruralitat. Abasta una sèrie d'obres des de J. Giono fins a G. Koenig, passant per autors com P. Gascar, J-L. Trassard i C. Hunzinger. Aquest panorama representatiu és una oportunitat per descobrir el naixement de la literatura ambiental: l'emergència d'una literatura "verda", una literatura "marró" i una literatura militant. Es presta especial atenció a la importància que l'ecopoètica concedeix a les qüestions d'escriptura.

[en] The countryside has long been a source of inspiration for literature in France, a country where the idea of nature is linked to nature as worked by man. The rural world was a central theme in pastoral and regionalist novels, which offered an idealized vision of the "Petits pays". Freed from old clichés, the countryside is (re)finding its place in contemporary literature. However, this literature appears within the context of a different relationship to nature: ecology has become a major issue, and "the environment" has now replaced "the countryside". This reality forces us to take a closer look at ecopoetics, the study of literature as it relates to the environment.In this article, Laure Coppieters presents the ecopoetic approach in contrast to American ecocriticism. This comparison leads us to precise the specificity of a particularly French approach. As one of the merits of ecopoetics is that it has opened up the corpus, Laure Coppieters then analyses environmental texts focusing on the rural world. She looks at a series of works by authors ranging from J. Giono to G. Koenig, through P. Gascar, J-L. Trassard, C. Hunzinger and others. This representative overview is an opportunity to discover the development of environmental literature: the emergence of "green" literature, "brown" literature and militant literature. Particular attention is paid to the importance that ecopoetics attaches to the creative act of writing.
[ca] A l'Est del Roine, a més dels pendents del mont Bego, l'art esquemàtic lineal és present a les parets de diverses refugis de plen aire ο de cavitats més profondes. El corpus iconogràfic reconegut és aquell que han publicat abans de nosaltres André Glory per l'Arièja (Occitània) i Jean Abélanet pels Pirineus Orientals (Catalunya del Nord) malgrat alguns particularismes locals, morfològics ο temàtics. S'evoquen aquí, més particularment, la composició dels cartells, la utilització de l'espai restringit ο ampliat i el mode de reocupació dels paratges pel gravat lineal de parets ja adornades al Neolític

[en] At the east of Rhône river, besides the mount Bego's slopes, schematic linear art is present on the rock-walls of numerous open-air shelters or deep caves. Thematic corpus is the one André Glory for Ariège and Jean Abélanet for Pyrénées-Orientales have published before us, except some local, morphological or thematical specific characteristics. We expose here, more particularly, the composition of panels, the use of restricted or large space and the mode of occupation of the painted Neolithic shelters by linear engraving
[ca] Aquesta intervendó mostra com la via Domitia, el major vestigi romà de la regió, s'ha d'entendre com un monument lineal actiu i s'ha de presentar dones insistint en la seva funció de lligam a la vegada geogràfic i històric.Després de la descoberta l'any 1988 en el munidpi del Perelló d'un tram de la via Augusta de 3.540 m. de llarg i en prou bon estat de conservadó, l'autor ha aixecat per al Servei Arqueòlogic de la Generalitat de Catalunya un projecte de pla d'estudi i restauradó del tram presentat aquí. Aquest treball pilot té per a objectlu, a terne, la presentado al públic d'aquest monument lineari amb el seu context històric i geogràfic, proposant els mitjans de la seva conservadó i de la seva utilització (era de descanq, camí de recorregut, pista equestre, etc.).

[en] This intervention shows how the via Domitia, the most important Roman remains in Languedoc‑Roussillon, must be regarded as an active linear monument, and when presenting it, we have to stress both its geographical and historical link function.After the discovery (1988) in the district of Perelló, of a 3.540 m long section of the via Augusta, rather well‑preserved, the author made plans to study and restore this section for the Archeological Department of the Generalitat of Catalonia. In the end, this experiment aims at showing to the public this linear monument in its historical and geographical background, by offering the means of its preservation and of its use (area for relaxing, hiking lanes, horse‑riding tracks, etc.).
[ca] El present treball compara els articles publicats per Quim Monzó durant els inicis dels anys huitanta al diari Avui i les seues versions publicades en el recull El dia del senyor de 1984. El pas de la premsa periòdica al volum d'articles comporta un procés de reescriptura que va des de la correcció d'errades ortogràfiques a l'excisió o adhesió massiva de text. Monzó, que es confessa obsessionat pel procés revisionista, canvia els títols d'alguns articles, elimina incisos i paraules sobreres, incorpora fórmules per a fer més clars i comprensibles els textos i, fins i tot, inclou informació nova per tal de puntualitzar les idees expressades anteriorment. En aquest sentit, convé destacar les notes al peu, que introdueix en dos dels articles del recull amb l'excusa de respondre als suggeriments d'un lector, i que li permeten rectificar i incloure nou contingut sense reelaborar ni contradir el text original.

[en] This work compares the articles published by Quim Monzó in the early 1980s in the newspaper Avui and its versions published in the collection El dia del senyor (The Day of the Lord) of 1984. The transition from the periodical press to the volume of articles entails a rewriting process that ranges from correcting spelling errors to excision or massive adhesion of text. Monzó, who admits to being obsessed with the revisionist process, changes the titles of certain articles, eliminates unnecessary inserts and superfluous words, integrates formulas to make the texts clearer and more understandable and, even, includes new information to clarify previously expressed ideas. In this respect, it is worth noting the footnotes, which he introduces in two of the articles of the collection under the pretext of responding to a reader's suggestions, and which allow him to rectify and include new content without remaking or contradicting the original text.
[ca] Continuant amb el seu treball sobre ecopoètica, que ja l'havia portat a interessar-se per la representació de la violència en la literatura de l'extrema contemporaneïtat (vg. Littérature et écologie. Le Mur des abeilles, José Corti, 2020), Pierre Schoentjes examina la manera en què la literatura representa els neorurals dels anys setanta, defensors de la natura que van tornar al camp per rebuig a la societat de consum.Basat en Canards boiteux (1975) de Pierre Pelot, en què els personatges recorren a les armes per evitar que els caçadors furtius robin uns joves falcons peregrins, l'estudi observa com la violència que podria conduir a la mort d'un home semblava legítima en aquell moment. En canvi, l'anàlisi utilitza nombrosos exemples de novel·les contemporànies per mostrar per què la literatura de principis del segle XXI és reticent a utilitzar la violència contra les persones com a mitjà legítim per a servir a la causa ecològica.

[en] Continuing his work in "écopoétique", which had already led him to take interest in the representation of violence in extreme contemporary literature (cf. Littérature et écologie. Le Mur des abeilles, José Corti, 2020), Pierre Schoentjes here examines the way in which literature represents the neo-rurals of the 1970s, defenders of nature who returned to the countryside out of rejection of consumer society.Based on Pierre Pelot's Canards boiteux (1975), in which the characters resort to arms to prevent poachers from stealing young peregrine falcons, the study observes how violence that could lead to human death seemed legitimate at the time. In contrast, the analysis uses numerous examples from contemporary novels to show why literature at the beginning of the 21st century is reluctant to use violence against people as a legitimate means of serving the ecological cause.