[ca] El procés d"urbanització a Amèrica Llatina ha estat caracteritzat per assentaments informals, resultat de la manca d"accés a habitatge adequat per als sectors més vulnerables. Això és degut, en gran mesura, a la desigualtat econòmica, la baixa mobilitat social i polítiques ineficaces de benestar, especialment en l'àmbit habitacional. Al Perú, des dels anys 1940, la migració rural-urbana va impulsar l'expansió d'urbanitzacions informals a Lima, fenomen que va continuar per la manca de respostes de l'Estat. Durant les dècades del 1990 i el 2000, les polítiques neoliberals van fomentar la regularització d'aquests assentaments com a principal via d'accés al sòl urbà, consolidant un model basat en l'expansió informal. Entre el 2001 i el 2020, el 93% del nou sòl urbà al Perú va provenir d'urbanitzacions informals. La Metròpoli Lima-Callao (MLC) es va expandir en 25 mil hectàrees, albergant més d'un milió de persones. Aquest estudi busca caracteritzar i avaluar el nou sòl urbà de la MLC produït entre 2001-2020 per contribuir a una gestió urbana millor, centrant-se en les condicions d'habitabilitat. S'analitzen tres dimensions clau: població, habitatge i ciutat, utilitzant dades del Cens Nacional de Població i Habitatge del 2017 i altres instruments de planificació. Els resultats indiquen que el 87% de la població en àrees informals pertany a estrats socioeconòmics baixos, i prop de cent mil habitatges són inadequats. Només el 20% tenen accés a transport públic, i la meitat no tenen accés a parcs propers. Finalment, l"estudi proposa lineaments generals per millorar l"habitabilitat del sòl urbà informal mitjançant un enfocament integral que articuli planificació territorial, gestió del sòl i programes d"habitatge. Això busca enfrontar els reptes del creixement desordenat, millorar la infraestructura i els serveis, i promoure una integració social més equilibrada a les zones vulnerables.

[es] El proceso de urbanización en América Latina ha sido caracterizado por asentamientos informales, resultado de la falta de acceso a vivienda adecuada para los sectores más vulnerables. Esto se debe, en gran medida, a la desigualdad económica, la baja movilidad social y políticas ineficaces de bienestar, especialmente en el ámbito habitacional. En Perú, desde los años 1940, la migración rural-urbana impulsó la expansión de urbanizaciones informales en Lima, fenómeno que continuó por la falta de respuestas del Estado. Durante las décadas de 1990 y 2000, las políticas neoliberales fomentaron la regularización de estos asentamientos como principal vía de acceso al suelo urbano, consolidando un modelo basado en la expansión informal. Entre 2001 y 2020, el 93% del nuevo suelo urbano en Perú provino de urbanizaciones informales. La Metrópoli Lima-Callao (MLC) se expandió en 25 mil hectáreas, albergando a más de un millón de personas. Este estudio busca caracterizar y evaluar el nuevo suelo urbano de la MLC producido entre 2001-2020 para contribuir a una mejor gestión urbana, centrándose en las condiciones de habitabilidad. Se analizan tres dimensiones clave: población, vivienda y ciudad, utilizando datos del Censo Nacional de Población y Vivienda de 2017 y otros instrumentos de planificación. Los resultados indican que el 87% de la población en áreas informales pertenece a estratos socioeconómicos bajos, y cerca de cien mil viviendas son inadecuadas. Solo el 20% tiene acceso a transporte público, y la mitad carece de acceso a parques cercanos. Finalmente, el estudio propone lineamientos generales para mejorar la habitabilidad del suelo urbano informal mediante un enfoque integral que articule planificación territorial, gestión del suelo y programas de vivienda. Esto busca enfrentar los retos del crecimiento desordenado, mejorar la infraestructura y servicios, y promover una integración social más equilibrada en las zonas vulnerables.