[ca] Aquest treball fa un estudi de l'evolució dels itineraris dels camins i carreteres documentats a les fonts des de l'època romana, primer moment en què la documentació ja és significativa, fins a l'inici del segle XX. Per a això s'ha analitzat exhaustivament un petit territori al sud de Barcelona i format per les comarques del Baix Llobregat, l'Alt Penedès i el Garraf, però amb l'objectiu de trobar una metodologia que pogués utilitzar-se en altres indrets. En aquest espai s'ha fet un buidat de les fonts escrites de tot tipus, des dels escriptors clàssics fins a la documentació existent en arxius (bàsicament el de la Biblioteca de Catalunya, l'Arxiu de la Corona d'Aragó i l'Arxiu Històric de la Diputació), passant pels diplomataris de la catedral de Barcelona i de diferents monestirs, els capbreus senyorials, els cadastres i les diferents Geografies regionals i monografies locals. També s'ha utilitzat la informació arqueològica, sobretot pel que fa a la situació i datació de jaciments ibèrics i romans, i de castells i parròquies altmedievals. També s'ha emprat com a recurs la cartografia, sobretot a partir del segle XVII es disposa de mapes ben detallats a nivell comarcal. En aquest sentit, la Cartoteca de Catalunya ha estat fonamental. De la mateixa manera, quan ha estat possible s'han emprat altres fonts, com la toponímia o els estudis etnogràfics. A grans trets, es pot dir que l'establiment dels itineraris de les vies de comunicació és una cosa relativament fàcil pel que fa als segles XIX i XX i que es va fent progressivament més difícil a mesura que es va retrocedint en el temps. Els grans canvis del segle XVIII encara són prou documentats, però la xarxa viària dels segles anteriors ens és, globalment, desconeguda. Malgrat tot, hi ha suficients dades de tipus puntual, ja a partir dels segles X i XI, perquè sigui possible delimitar l'itinerari de molts camins. De l'època romana i de l'antiguitat tardana, les notícies són tant minses que una idea de conjunt es molt difícil d'obtenir. En canvi, resta molt clar que l'estudi de la xarxa viària està directament imbricat amb l'estudi del poblament. Quan, històricament, ha canviat l'emplaçament dels nuclis de població, també ha canviat la xarxa de camins que els uneix. Això és clarament visible tant al Baix Llobregat, on ha ha hagut pocs desplaçaments i els nuclis municipals tenen molts d'ells un origen romà (Cornellà, Sant Boi, Pallejà, etc) i, per tant, la xarxa viària és força coneguda, com a l'Alt Penedès, on va haver-hi un fort trasbals de població a l'alta edat mitjana (moltes viles romanes apareixen entre les vinyes) i les comunicacions romanes ens són molt més desconegudes. També s'ha aconseguit fer una periodització, a grans trets, de la xarxa viària en el territori estudiado. Un primer moment d'"ordre romà" (d'una gran explotació agrícola del territori i amb les vies de comunicació convenients) que va durar uns quants segles i, segurament, es va anar degradant-se al llarg de tota l'antiguitat tardana. Les noves fonts documentals dels segles X i XII ens insinuen una xarxa viària molt diferent, basada en un tipus econòmic autosuficient i on els centres de poder eren els castells i els monestirs. A partir del segle XII, comença un nou període en el que les noves estructures (baronies, parròquies, masos, etc) es consoliden i apareixen les "viles noves" que canalitzen els moviments comercials i que generen una nova xarxa viaria, semblant a la romana, però d'ubicació diferent, sobretot a l'Alt Penedès. Els problemes de pas i la transformació esporàdica d'alguns d'aquests camins medievals (bàsicament de ferradura) en camins carreters, demostra, ja amiyjan segle XVI la insuficiència d'aquesta xarxa. El problema no va solucionar-se (i només en part) fins a la segona meitat del segle XVIII, quan per decisió reial en època de l' il·lustrat Carles III, es construí el pont de Molins de Rei, obra que deuia associat un complex programa de construcció de carreteres: cap a Barcelona per Collblant, cap el Penedès i València per l'Ordal i cap a Igualada i Saragossa pel Bruc. Les guerres napoleòniques i les lluites entre absolutistes i liberals d'època de Ferran VII van posar un parèntesi de més de 30 anys a la construcció de carreteres, la qual no va ser reempresa fins a l'establiment de les Diputacions provincials. Aquest organisme, la Diputació Provincial de Barcelona (ella sola o en unió amb les altres tres Diputacions catalanes, a l'època de la Junta de Carreteres 1848 - 1868) va fer una gran tasca de construcció i adequació de camins i carreteres fins el punt de donar a la xarxa viària del territori analitzat la seva configuració actual bàsica.

[es] RESUMEN: "LA EVOLUCIÓN HISTÓRICA DE LA RED VIARIA ENTRE LOS RÍOS LLOBREGAT I EL FOIX DES DE LA ÉPOCA ROMANA HASTA EL TERCER DECENIO DEL SIGLO XX". Este trabajo hace un estudio de la evolución de les caminos y carreteras documentados en las fuentes des de la época romana, primer momento en que la documentación ya es significativa, hasta principios del siglo XX. Para ello se ha analizado exhaustivamente un pequeño territorio al sur de Barcelona formado por las comarcas del Baix Llobregat el Alt Penedès y el Garraf, pero con el objetivo de hallar una metodología que pudiera utilizarse en otros lugares. Sobre este espacio se ha hecho un vaciado de les fuentes escritas de todo tipo, des de los autores clásicos hasta la documentación existente en archivos (básicamente, el de la Biblioteca de Catalunya, el Arxiu de la Corona d'Aragó i el Arxiu Històric de la Diputació de Barcelona), pasando por los diplomatarios de la catedral de Barcelona y de diferentes monasterios, los "capuz Brevis" señoriales, los catastros y diferentes Geografías regionales y monografías locales. También se ha utilizado la información arqueológica, sobre todo por lo que respecta a la situación y datación de yacimientos ibéricos y romanos y tambén de castillos, parroquias y núcleos de población medievales. También se ha recurrido a la cartografía, en especial a partir del siglo XVII, cuando ya se dispone de mapas detallados a nivel comarcal. En este sentido, la Cartoteca de Catalunya ha sido fundamental. Asimismo, cuando ha sido posible se han usado otras fuentes, como la toponimia o los estudios etnográficos. En general, se puede decir que establecer los itinerarios de las vías de comunicación es relativamente fácil por lo que respecta a los siglos XIX y XX, y se hace progresivamente más difícil en la medida en que se retrocede en el tiempo. Los grandes cambios del siglo XVIII aún se hallan bien documentados, pero la red viaria de los siglos anteriores nos es, globalmente desconocida. A pesar de todo, hay suficientes datos, de forma puntual, ya a partir de los siglos X y XI, para que sea posible establecer el itinerario de muchos caminos. En cuanto a la época romana i a la Antigüedad tardía, las noticias son tan escasas que aún es difícil formar-se una idea de conjunto. Por otra parte queda muy claro que el estudio de la red viaria está directamente relacionado con el estudio del poblamiento. Cuando, históricamente, ha cambiado el emplazamiento de los núcleos principales de población, la red de caminos que los une también cambia, y viceversa. Esto es claramente visible tanto en el Baix Llobregat, donde ha habido pocos desplazamientos y los núcleos municipales tienen en muchos casos un origen romano (Cornellà, Sant Boi, Pallejà, Gavà, etc.) y, por lo tanto la red viaria és bien conocida, como en el Alt Penedès, donde hubo un fuerte trasiego de población en la Edad Media y las "villae" romanas aparecen en medio de viñas. Aquí las vías romanas nos son mucho menos conocidas. También se ha conseguido hacer una periodización general de la red viaria en todo el territorio estudiado. Hay un primer momento, en época romana, en que hay una gran explotación agrícola del territorio y las vías de comunicación correspondientes; esta estructura duró algunos siglos y, seguramente, se fue degradando durante la Antigüedad tardía. Las nuevas fuentes documentales que aparecen en los siglos X y XI insinúan una red viaria muy diferente, basada en una forma de economía de autosuficiencia y donde los centros de poder eran los castillos y los monasterios. A partir del siglo XII, nace otro período en el que las nuevas estructuras (baronías, parroquias, "mansos", etc.) se consolidan y aparecen las "villas nuevas", que canalizan los movimientos comerciales y generan una nueva red viaria, parecida a la romana, pero de ubicación diferente, especialmente en el Penedès. Los problemas de paso y la transformación esporádica de algunos de estos caminos medievales (básicamente de herradura) en caminos carreteros, demuestra, ya a mediados del siglo XVI, la insuficiencia de esta red viaria. Este problema no se solucionó (y sólo fue en parte) hasta la segunda mitad del siglo XVIII, momento en que, por decisión real en época del ilustrado Carlos III, se construyó el puente de Molins de Rei, obra que llevaba asociada un vasto y costoso programa de construcción de carreteras: hacia Barcelona pasando por Collblanc; hacia el Penedès, Tarragona y Valencia, por el puerto de la Creu d'Ordal, y hacia Igualada, Lleida y Zaragoza, por el Coll del Bruc. Las guerras napoleónicas i las luchas entre absolutistas y liberales pusieron un paréntesis de más de 30 años en la construcción de carreteras, obra que no se reemprendió hasta el establecimiento de las Diputaciones provinciales. Este organismo, la Diputació Provincial de Barcelona (ella sola o, en la época de la Junta de Carreteras (1848 - 1868), en unión con las otras tres diputaciones catalanas) ha hecho una gran labor de construcción y reforma de los caminos y carreteras, hasta el punto de haber dado a la red viaria del territorio estudiado su configuración actual básica.