[ca] L'osteoporosi és un trastorn esquelètic caracteritzat per una disminució en la resistència òssia que predisposa a la persona que el pateix a un risc augmentat de fractura. Els fàrmacs de primera elecció per al tractament de l'osteoporosi són els bifosfonats. Existeixen molts estudis que informen d'un baix compliment del tractament amb bifosfonats, però la informació de què disposem per a la resta de fàrmacs de dispensació ambulatòria és escassa. Es va realitzar un estudi de cohorts retrospectiu basat en la base de dades poblacional SIDIAP. SIDIAP conté informació d'atenció primària i dades de dispensació farmacèutica d'uns 5 milions de persones a Catalunya (80% de la població). Es van seleccionar tots els pacients de SIDIAP que van iniciar un tractament contra l'osteoporosi entre l'1/1/2007 i el 30/06/2011 i que no havien realitzat cap tractament contra l'osteoporosi els 2 anys anteriors. Es va modelar el temps entre la primera prescripció i la interrupció terapèutica (amb una bretxa mínima d'interrupció del tractament de 6 mesos) utilitzant els models de supervivència competitiva de Fine&Gray. Es van identificar 127.722 pacients que van iniciar qualsevol medicament contra l'osteoporosi en el període d'estudi. El fàrmac més freqüentment prescrit va ser alendronat setmanal (N = 55.399). La persistència més alta va ser per risedronat mensual (40% de persistència a l'any), i la més baixa per a risedronat diari (7,7% a l'any). La interrupció del tractament va ser molt freqüent (des d'un 49,5% (risedronat mensual) fins un 84,4% (risedronat diari)), així com el canvi de tractament durant el primer any (2,8% (alendronat setmanal) a 10% (alendronat diari)). Els models d'ajustament multivariable van mostrar que només risedronat mensual tenia una persistència a l'any més alta que alendronat setmanal, i que teriparatide tenia una persistència equivalent. La resta de tractaments van mostrar una persistència menor. Risedronat mensual, alendronat setmanal i teriparatida diària són els fàrmacs amb la persistència més alta. Destaca que les medicacions orals diàries tenen taxes d'entre un 40 i un 60% més de risc de discontinuació durant el primer any en comparació amb alendronat setmanal. Per altra banda, tot i que els bifosfonats orals són molt eficaços en la prevenció de fractures, alguns pacients segueixen fracturant-­‐se durant el tractament. Vam buscar identificar els predictors d'aquestes aquestes fractures en una cohort d'usuaris incidents de tractament amb bifosfonats orals a partir de la mateixa base de dades SIDIAP, que van iniciar el tractament entre els anys 2006 i 2007. Els criteris d'exclusió van ser: Malaltia de Paget, < 40 anys, i qualsevol tractament antiosteoporosis en l'any previ. Els factors de risc van ser definits a priori i van incloure: edat, gènere, IMC, dèficit de vitamina D, tabac, alcohol, comorbilitats prèvies i polimedicació. Es va definir "Fractura durant el tractament" (FDT) com aquella que es produïa després d'un mínim de 6 mesos de tractament en pacients complidors (MPR ≥ 80%). Es van utilitzar models de supervivència competitiva de Fine&Gray per identificar els factors predictors. Només 7.449 dels 21.385 participants inclosos (34,8%) van completar > 6 mesos de tractament. La incidència de FDT va ser 3,4/100 persones-­‐any (IC 95%: 3,1 – 3,7). Els principals predictors de FDT van ser: edat (SHR per 60 a < 80 anys: 2,18; ≥80 anys: 2,5); existència de fractura anterior (>6 mesos: 1,75; i ≤6 mesos: 2,49]; baix pes: 2,11; artritis inflamatòries: 1,46; ús d'inhibidors de la bomba de protons (IBP): 1,22; dèficit de vitamina D: 2,69. Fins i tot entre bons complidors, un 3,4% dels usuaris de bifosfonats orals es fracturarà cada any. L'edat, el baix pes, el dèficit de vitamina D, l'ús d'IBP, la fractura prèvia i les artritis inflamatòries van augmentar el risc de FDT.

[es] La osteoporosis es un trastorno esquelético caracterizado por una disminución en la resistencia ósea que predispone la persona que la sufre a un riesgo aumentado de fractura. Los fármacos de primera elección para el tratamiento de la osteoporosis son los bifosfonatos. Hay muchos estudios que reportan un bajo cumplimiento del tratamiento con bifosfonatos, pero la información que tenemos para el resto de las medicaciones de dispensación ambulatoria es escasa. Se realizó un estudio de cohortes retrospectivo basado en la base de datos SIDIAP. SIDIAP contiene información sobre asistencia primaria y datos de dispensación de farmacia de unos 5 millones de personas en Cataluña [80% de la población]. Se seleccionaron los pacientes de SIDIAP que empezaron un tratamiento contra la osteoporosis entre 01/01/2007 y 30/06/2011 y que no habían realizado ningún tratamiento contra la osteoporosis los 2 años anteriores. Se utilizaron modelos de supervivencia competitiva de Fine&Gray para modelar el tiempo entre la primera prescripción y la interrupción terapéutica (con una brecha mínima de interrupción de 6 meses). Se identificaron 127.722 pacientes que iniciaron tratamiento contra la osteoporosis en el período de estudio. El medicamento prescrito con más frecuencia fue alendronato semanal (N = 55.399). La persistencia más alta fue para risedronato mensual (40% de persistencia en el año) y la más baja para risedronato diario (7.7% al año). La interrupción del tratamiento fue muy común [de 49,5% (risedronato mensual) hasta el 84.4% (risedronato diario)], así como el cambio de tratamiento durante el primer año [2,8% (alendronato semanal) al 10% (alendronato diario)]. Los modelos de ajuste multivariable demostraron que risedronato mensual tenía una persistencia al año superior a alendronato semanal, y teriparatida una persistencia equivalente. El resto de los tratamientos mostró una persistencia menor. Risedronato mensual, alendronato semanal y teriparatida diaria fueron los medicamentos con persistencia más alta. Destaca que los fármacos orales diarios tuvieron tasas de entre un 40 y un 60% más riesgo de interrupción durante el primer año comparado con el alendronato semanal. Por otro lado, a pesar de que los bifosfonatos orales son muy eficaces en la prevención de fracturas, algunos pacientes se continúan fracturando durante el tratamiento. Buscamos identificar los predictores de estas fracturas en una cohorte de usuarios incidentes de tratamiento con bifosfonatos orales desde la misma base de datos SIDIAP, que comenzaron el tratamiento entre los años 2006 y 2007. Los criterios de exclusión fueron: enfermedad de Paget, menores de 40 años y tratamiento con algún fármaco antiosteoporosis el año previo. Los factores de riesgo se definieron a priori e incluyeron: edad, género, índice de masa corporal, déficit de vitamina D, tabaco, alcohol, comorbilidades previas y polimedicación. Se definió "Fractura durante el tratamiento" (FDT) como aquella que se produjo después de un mínimo de 6 meses de tratamiento en los pacientes cumplidores (MPR ≥ 80%). Se utilizaron modelos de supervivencia competitiva de Fine&Gray para identificar los factores predictores. Sólo 7.449 de los 21.385 participantes (34,8%) completaron > 6 meses de tratamiento. La incidencia de FDT fue 3,4/100 años (IC 95%: 3,1-­‐3,7). Los principales predictores de FDT fueron: edad (SHR para 60 a <80 años: 2,18; ≥ 80 años: 2,5); existencia de fractura previa (> 6 meses: 1,75; ≤ 6 meses: 2,49]; bajo peso: 2,11; artritis inflamatorias: 1,46; uso de inhibidores de la bomba de protones (IBP): 1,22; déficit de vitamina D: 2,69. Incluso entre pacientes cumplidores, un 3,4% de los usuarios de bifosfonats orales se fracturará cada año. La edad, el bajo de peso, el déficit de vitamina D, el uso de IBP, las fracturas previas y las artritis inflamatorias aumentaron el riesgo de FDT.