[ca] L'estudi d'una ciutat del Ponent català durant els anys de la guerra civil espanyola era una tasca que encara estava per emprendre. Als ciutadans de la Catalunya occidental els hi va tocar viure durant el període 1936-1939 gairebé totes les experiències possibles d'aquella etapa. En la seva capital, Lleida, l'exèrcit va participar en la revolta del mes de juliol de 1936 amb la col·laboració de la guàrdia civil i de sectors civils que creien possible una solució violenta a la crisi d'hegemonia social que patia l'estat espanyol, com estava passant en altres països d'Europa. Com a reacció al fracàs de la revolta, en bona mesura condicionat per la derrota dels rebels a Barcelona, es va desencadenar una revolució social contra la que les autoritats republicanes es van mostrar incapaces de reaccionar, com tampoc ho havien sabut fer contra els sollevats. La revolució, que va afectar la vida institucional, política, econòmica i judicial dels lleidatans, multiplicà els centres de poder per tot el país i generà unes pràctiques violentes en les que el component de classe i anticlerical tingueren un paper central. La manca de consens entre les forces polítiques de la rereguarda republicana, l'evolució de la guerra i la poca maduresa d'un projecte revolucionari que es desencadenà de manera espontània expliquen el seu col·lapse. Per altra banda, i a mesura que la guerra s'allargava, es començaren a patir problemes en la distribució de proveïments, agreujats per l'arribada de refugiats de la resta d'Espanya, i a notar els efectes directes de les accions militars traduïdes en durs atacs aeris. En aquestes condicions s'inicià la primavera de 1938, l'exèrcit franquista trencà el front aragonès i ocupà una part important de les províncies de Lleida i de Tarragona. L'estabilització del front seguint els rius Segre i Noguera Pallaresa des de l'abril fins el Nadal deixà aquestes terres en primera línia de foc i, per tant, sota el domini directe de l'exèrcit. Durant l'últim any de guerra els lleidatans van conèixer directament els principis del que seria l'estat franquista a partir de 1939. Centrar l'estudi d'aquestes etapes en un espai reduït, la ciutat de Lleida, però sense oblidar en cap moment els problemes d'abast general que marquen la història del país i d'Europa, ha permès a l'investigador fixar millor l'atenció en les experiències vitals dels que patiren aquests esdeveniments.

[es] Estudiar una ciudad del Poniente catalán durante los años de la guerra civil española era una labor que aún estaba por hacer. A los ciudadanos de la Catalunya occidental les tocó vivir en el período 1936-1939 prácticamente todas las experiencias posibles de aquella etapa. En su capital, Lleida, el ejército participó en la revuelta del mes de julio de 1936 con la colaboración de la guardia civil y de sectores civiles que creían posible una solución violenta a la crisis de hegemonía social que sufría el estado español, como estaba pasando en otros países de Europa. Como reacción al fracaso de la revuelta, en buena medida condicionada por la derrota de los rebeldes en Barcelona, se desencadenó una revolución social contra la que las autoridades republicanas se mostraron incapaces de reaccionar, como tampoco lo habían sabido hacer contra los sublevados. La revolución, que afectó la vida institucional, política, económica y judicial de los leridanos, multiplicó los centros de poder por todo el país y generó unas prácticas violentas en las que el componente de clase y anticlerical tuvieron un papel central. La falta de consenso entre las fuerzas políticas de la retaguardia republicana, la evolución de la guerra y la poca madurez de un proyecto revolucionario que se desencadenó de manera espontánea explican su colapso. Por otra parte, y a medida que la guerra se alargaba, se comenzaron a padecer problemas en la distribución de los abastecimientos, agravados por la llegada de refugiados del resto de España, y a notar los efectos directos de las acciones militares traducidas en duros ataques aéreos. En estas condiciones se inició la primavera de 1938, el ejército franquista rompió el frente aragonés y ocupó una parte importante de las provincias de Lleida y de Tarragona. La estabilización del frente siguiendo los ríos Segre y Noguera Pallaresa desde abril hasta Navidad dejó estas tierras en primera línea de fuego y, por tanto, bajo el dominio directo del ejército. Durante el último año de guerra los leridanos conocieron directamente los principios de lo que sería el estado franquista a partir de 1939. Centrar el estudio de estas etapas en un espacio reducido, la ciudad de Lleida, pero sin olvidar en ningún momento los problemas de ámbito general que marcan la historia del país y de Europa, ha permitido al investigador fijar mejor la atención en las experiencias vitales de los que sufrieron estos acontecimientos.