[ca] La malaltia de Parkinson idiopàtica és la segona malaltia neurodegenerativa per freqüència després de la malaltia d'Alzheimer; afecta a un percentatge important de la població, especialment per sobre dels 65 anys. Aquests pacients presenten major mortalitat i morbiditat que la població general, fins i tot en les primeres etapes de la malaltia. El mateix passa amb els anomenats parkinsonismes, altres entitats majoritàriament neurodegeneratives amb les que la malaltia de Parkinson comparteix característiques clíniques. El tractament simptomàtic d'aquestes entitats comporta una millora significativa de la qualitat de vida. No obstant això, a mesura que avança la malaltia, el tractament es torna més complex, tant en el tipus de fàrmacs utilitzats com per la posologia. Irregularitats en la seva administració o l'abandonament ocasionen des d'un empitjorament dels símptomes fins a situacions greus que poden comprometre la vida del pacient. Aquesta situació és més evident quan el pacient ingressa en un centre hospitalari, especialment quan la via enteral està compromesa; que és la via d'administració habitual; situació que es pot veure agreujada pel freqüent ús de medicació no indicada. S'ha demostrat una relació entre aquestes irregularitats i l'empitjorament funcional, increment de la morbiditat, mortalitat o estada mitjana d'aquests pacients amb malaltia de Parkinson o parkinsonisme. Tot i el reconeixement d'aquestes situacions i de les recomanacions per evitar-les, rarament s'han materialitzat en protocols concrets i, menys encara, han demostrat la seva utilitat. D'altres, fins i tot amb algun benefici clínic demostrat, l'important consum de recursos tant humans com materials dificulta la seva implantació generalitzada en qualsevol centre. La hipòtesi plantejada en la present tesi és que la implantació d'un protocol de teràpia substitutiva que recull les recomanacions bàsiques per a la detecció i control de tractament de pacients amb parkinsonisme que han de ser sotmesos a dejuni i, per tant, han de suspendre el tractament simptomàtic, és útil per millorar l'assistència d'aquests pacients. Per a això, es va triar el grup de pacients que ingressen en els serveis quirúrgics per sotmetre a una intervenció, que és el grup amb major susceptibilitat a la supressió del tractament a causa del període de dejuni quirúrgic. La implantació del protocol és limitada en consum de recursos tant materials com personals i manté l'eficàcia al llarg del temps, motius pel que és exportable a qualsevol centre assistencial que rebi aquest tipus de pacients. El protocol dissenyat consta d'alertes informàtiques que permeten la identificació dels pacients en el moment de l'ingrés. La seva difusió i implantació, encara que realitzada en tots els serveis quirúrgics, ha implicat especialment als professionals del Servei d'Anestèsia; d'aquesta manera, s'ha assegurat que tots els pacients eren valorats reduint-se, a més el nombre de facultatius responsables. S'inclouen en el protocol les recomanacions bàsiques de la literatura en l'administració del tractament, així com un protocol de substitució farmacològica transdèrmica dels tractaments simptomàtics habituals en la malaltia de Parkinson i parkinsonismes a dosis equivalent per tal de no interrompre l'estimulació dopaminèrgica tot i el dejuni. Les variables s'han comparat amb un grup control de pacients amb parkinsonisme ingressats per ser sotmesos a intervenció quirúrgica en un període anterior a la implantació del protocol. Aquest protocol d'intervenció mitjançant substitució terapèutica s'ha associat a una reducció significativa de l'estada mitjana hospitalària. També ha demostrat la seva seguretat degut a que la substitució farmacològica no s'ha associat a un increment de complicacions. Finalment, la seva implantació s'ha mantingut al llarg del temps d'estudi amb escàs consum de recursos.

[es] La enfermedad de Parkinson idiopática es la segunda enfermedad neurodegenerativa por frecuencia tras la enfermedad de Alzheimer; afecta a un porcentaje importante de la población, especialmente por encima de los 65 años. Estos pacientes presentan mayor mortalidad y morbilidad que la población general, incluso en las primeras etapas de la enfermedad. Lo mismo ocurre con los llamados parkinsonismos, otras entidades mayoritariamente neurodegenerativas con las que la enfermedad de Parkinson comparte características clínicas. El tratamiento sintomático de estas entidades comporta una mejoría significativa de la calidad de vida. Sin embargo, a medida que avanza la enfermedad, el tratamiento se vuelve más complejo, tanto en el tipo de fármacos utilizados como por la posología. Irregularidades en su administración o el abandono ocasionan desde un empeoramiento de los síntomas hasta situaciones graves que pueden comprometer la vida del paciente. Esta situación es más evidente cuando el paciente ingresa en un centro hospitalario, especialmente cuando la vía enteral está comprometida; que es la vía de administración habitual; situación que puede verse agravada por el frecuente uso de medicación no indicada. Se ha demostrado una relación entre estas irregularidades y el empeoramiento funcional, incremento de la morbilidad, mortalidad o estancia media de estos pacientes con enfermedad de Parkinson o parkinsonismo. A pesar del reconocimiento de estas situaciones y de las recomendaciones para evitarlas, raramente se han materializado en protocolos concretos y, menos aún, han demostrado su utilidad. Otros, incluso con algún beneficio clínico demostrado, el importante consumo de recursos tanto humanos como materiales dificulta su implantación generalizada en cualquier centro. La hipótesis planteada en la presente tesis es que la implantación de un protocolo de terapia sustitutiva que recoge las recomendaciones básicas para la detección y control de tratamiento de pacientes con parkinsonismo que deben ser sometidos a ayuno y, por lo tanto, deben suspender el tratamiento sintomático, es útil para mejorar la asistencia de estos pacientes. Para ello, se eligió el grupo de pacientes que ingresan en los servicios quirúrgicos para someterse a una intervención, que es el grupo con mayor susceptibilidad a la supresión del tratamiento debido al periodo de ayuno quirúrgico. La implantación del protocolo es limitada en consumo de recursos tanto materiales como personales y mantiene la eficacia a lo largo del tiempo, motivos por lo que es exportable a cualquier centro asistencial que reciba este tipo de pacientes. El protocolo diseñado consta de alertas informáticas que permiten la identificación de los pacientes en el momento del ingreso. La difusión e implantación del mismo, aunque realizada en todos los servicios quirúrgicos, ha implicado especialmente a los profesionales del Servicio de Anestesia; de esta forma, se ha asegurado que todos los pacientes eran valorados reduciéndose, además el número de facultativos responsables. Se incluyen en el protocolo las recomendaciones básicas de la literatura en la administración del tratamiento, así como un protocolo de sustitución farmacológica transdérmica de los tratamientos sintomáticos habituales en la enfermedad de Parkinson y parkinsonismos a dosis equivalente con el fin de no interrumpir la estimulación dopaminérgica a pesar del ayuno. Las variables se han comparado con un grupo control de pacientes con parkinsonismo ingresados para ser sometidos a intervención quirúrgica en un periodo anterior a la implantación del protocolo. Este protocolo de intervención mediante sustitución terapéutica se ha asociado a una reducción significativa de la estancia media hospitalaria. También ha demostrado su seguridad debido a que la sustitución farmacológica no se ha asociado a un incremento de complicaciones. Finalmente, su implantación se ha mantenido a lo largo del tiempo de estudio con escaso consumo de recursos.