BSC-LT/ACAData huggingface dataset:
[ca] Aquest anàlisi reflexiona sobre com el debat contemporani vinculat als camps de l'ètica i de la filosofia del dret ha abordat la problemàtica de com justificar i qualificar el dret a reclamar un interès de propietat del propi cos i de les seves parts. Al tractar aquest problema, pretenc destacar la tensió existent entre els drets individuals i col·lectius i el desafiament que suposa tractar mostres biològiques com a propietat: ja que aquests teixits no poden reproduir-se independentment de l'individu del que provenen, i per tant estan estretament relacionats amb la identitat biològica de l'individu, així que resulta complex fer-los servir com a qualsevol altra propietat personal, o "movible". Aquest fet fa necessari elaborar una ontologia de la relació entre el cos i la propietat, amb la finalitat de comprendre si aquesta relació dóna suport normativament a la noció d'un dret de propietat del cos, repensant així el marc legal i ètic del cos humà i de les seves parts com a subjectes de propietat.

[it] Questa analisi prende in esame le principali criticità che nell'attuale dibattito etico e giusfilosofico sono connesse al processo di giustificazione e qualificazione del diritto di proprietà del corpo e delle sue parti, nella tensione tra interessi individuali e interessi collettivi. Le difficoltà risiedono nel considerare proprietà del soggetto quelle parti del corpo, come i campioni biologici, che possono essere ritenute espressione dell'identità biologica del soggetto dal quale provengono, in quanto parti non "autonome o riproducibili", e adottando il modello proprietario, per cui il campione biologico una volta separato dal corpo viene visto come un bene mobile e quindi oggetto di proprietà alla stregua di qualsiasi altro bene, diventa ancor più problematico qualificare la relazione tra corpo, diritto e proprietà dal punto di vista ontologico e normativo. Ciò ha determinato l'esigenza di ripensare concettualmente la definizione dello statuto etico-giuridico del corpo umano e della proprietà delle sue parti, la cui discussione è divenuta imprescindibile nel dibattito contemporaneo.
[ca] L'autor, partint d'una reflexió sobre la imponderable finitud humana, presenta en resum, la seva tesi que la metafísica de base material, que és considerada com la metafísica tradicional o simplement la Metafísica, és el fonament de totes les hegemonies vigents, de manera que només la seva superació en una metafísica de base relacional podrà proporcionar un nou fonament que pugui atendre la premissa d'Einstein segons la qual el pensament que ens ha portat fins aquí és incapaç de treure'ns d'aquí. Per a això, és necessari trencar els límits del sistema de creences dominant, tant en la religió com en l'economia i la política. Així mateix, subratlla la interrelació entre Ètica i Metafísica en la comprensió de la realitat humana i les seves conseqüències per a l'existència humana. Això significa que, per ser quelcom essencial per a l'existència humana, la Metafísica no pot ser compresa com un mer discurs sobre un ésser imaginari, així com l'Ètica no pot ser reduïda a un conjunt de normes, principis i imperatius condicionants de la tolerància en les relacions socials i ecosistèmiques.

[it] L'autore, partendo da una riflessione sull'imponderabile finitudine umana, sintetizza la sua tesi secondo cui la metafisica a base materiale, intesa come metafisica tradizionale o semplicemente metafisica, è il fondamento di tutte le attuali egemonie, Solo la sua sostituzione con una metafisica a base relazionale può fornire un nuovo fondamento in grado di soddisfare la premessa di Einstein, secondo cui il pensiero che ci ha condotto qui è incapace di farci uscire da qui. Per fare ciò, è necessario rompere i limiti del sistema di credenze dominante, sia nella religione che nell'economia e nella politica. Oltre a sottolineare l'intreccio tra Etica e Metafisica nella comprensione della realtà umana e delle sue conseguenze per l'esistenza umana, ciò significa che, poiché la Metafisica costituisce qualcosa di essenziale per l'esistenza umana, non può essere intesa come un mero discorso su un essere immaginario, né l'Etica può essere ridotta a un insieme di norme, principi e imperativi che condizionano la tolleranza nelle relazioni sociali ed ecosistemiche.
[ca] La comunicació política entre Bizanci i el Nou Món, passant per Creta i Venècia. Els tractats de Menandre el Rètor L'article aprofundeix en la circulació de dos tractats del sofista Menandre de Laodicea i la seva influència en la composició, l'any 1577, dels qüestionaris de les Relacions Geogràfiques de les Índies. A més, aquesta contribució pretén analitzar de quina manera la retòrica epidíctica, àmpliament coneguda a Itàlia durant els segles XV i XVI gràcies a la presència de manuscrits grecs, fou utilitzada per construir estratègies de comunicació exitoses. El paper sociopolític del discurs epidíctic va ser entès especialment a Florència i a Venècia. Per tant, l'anàlisi de la circulació de tractats impresos i manuscrits des de Venècia fins Espanya fa llum sobre els usos polítics de la retòrica sofista a l'Europa del Renaixement.

[it] Victoria Pineda, in un articolo pubblicato nel 2000, considerava che i due trattati retorici attribuiti a Menandro di Laodicea erano stati usati nel 1577 come fonti per la redazione dei questionari delle Relaciones Geográficas de Indias. Seguendo questa intuizione, il presente contributo vuole analizzare come la retorica epidittica, che era ampiamente conosciuta in Italia tra il XV e il XVI secolo grazie alla circolazione dei manoscritti greci, fu adottata per promuovere efficaci strategie comunicative. Il ruolo socio-politico del discorso epidittico fu particolarmente conosciuto a Firenze e a Venezia. La circolazione dei trattati di Menandro, manoscritti e a stampa, da Venezia alla Spagna, offre quindi un nuovo sguardo sul ruolo della retorica sofistica nell'Europa del Rinascimento e sui suoi usi politici.
[ca] Gener 2024: l'autora ha detectat dos errors. [1] A la pàgina 19, peu d'imatge 7, la data correcta és 28 maig 1974. [2] El mateix succeeix en el primer paràgraf de la pàgina 20, data correcta 28 maig 1974 Aquest article analitza la relació entre els artistes i les estrcuturas de poder portuguesos i les masses populars després de la Revolució de el 25 d'abril de 1974 i fins a 1977. L'anàlisi d'aquest període a Portugal considerarà les dinàmiques que envolten les pràctiques artístiques socialment compromeses integrades en l'espai públic, dins del seu marc històric i social. L'article sosté que el context artístic portuguès en estudi va sorgir de la motivació dels polítics i artistes per apropar l'art i les masses populars a l'procés revolucionari en curs. En aquesta aproximació, identifico la col·laboració com l'actitud més utilitzada pels artistes en relació amb el sistema polític i la població. Aquest enfocament va disminuir des de 1976, moment en què es va incrementar el conflicte amb les estructures de poder polític. Pel que fa a la relació amb la població, a partir d'aquest moment també hi va haver una disminució en l'ús d'eines col·laboratives i una intensificació d'eines transgressores i provocatives en les pràctiques artístiques. Aquests canvis seran articulats en l'article a partir de les condicions polítiques i socials objectives de país, i la seva influència en els matisos actitudinals identificats en les pràctiques artístiques socialment compromeses en anàlisi.

[it] Gennaio 2024: l'autore ha rilevato due errori. [1] A pagina 19, didascalia 7, la data corretta è 28 maggio 1974. [2] Lo stesso accade nel primo paragrafo di pagina 20, data corretta 28 maggio 1974 Questo articolo analizza il rapporto tra artisti e strutture di potere portoghesi e le masse popolari dopo la Rivoluzione del 25 aprile 1974 e fino al 1977. L'analisi di questo periodo in Portogallo prenderà in considerazione le dinamiche che circondano le pratiche artistiche socialmente impegnate integrate nello spazio pubblico, all'interno del loro quadro storico e sociale. L'articolo sostiene che il contesto artistico portoghese oggetto di studio è nato dalla motivazione di politici e artisti di avvicinare l'arte e le masse popolari al processo rivoluzionario in corso. In questo approccio, identifico la collaborazione come l'atteggiamento più utilizzato dagli artisti nei confronti del sistema politico e della popolazione. Questo approccio è diminuito dal 1976, quando è aumentato il conflitto con le strutture del potere politico. Per quanto riguarda il rapporto con la popolazione, da quel momento si registra anche una diminuzione dell'uso di strumenti collaborativi e un'intensificazione di strumenti trasgressivi e provocatori nelle pratiche artistiche. Questi cambiamenti saranno articolati nell'articolo in base alle condizioni politiche e sociali oggettive del paese e alla loro influenza sulle sfumature attitudinali individuate nelle pratiche artistiche socialmente impegnate in analisi.
[ca] Aquest article presenta i discuteix la influència del cristianisme en l'obra del filòsof brasiler Roberto Mangabeira Unger, que es presenta com un hereu i continuador del que entén ser l'ortodòxia occidental. Comença examinant la doble consciència cristiana representada en les interpretacions de Nietzsche (tenint la qüestió del ressentiment com a focus) i la d'Unamuno (centrada en el problema de l'agonia), totes dues preses en el seu sentit formador dels valors més característics de la civilització occidental. A continuació, analitzem la manera com Unger percep el desenvolupament i la traducció del cristianisme en la cultura romàntica que va florir en la modernitat europea. I, en la seva última part, el text reflexiona sobre la relació entre moral i política, tal com es desenvolupa, en el pensament d'Unger, en una institucionalitat democràtica específica. Concloem que un ordre sota el domini de l'experimentalisme democràtic s'adiu millor amb el potencial de realització de la identitat de l'home occidental.

[it] Questo articolo presenta e discute l'influenza del cristianesimo sull'opera del filosofo brasiliano Roberto Mangabeira Unger, che si presenta come erede e continuatore di quella che considera l'ortodossia occidentale. Si inizia esaminando la doppia coscienza cristiana rappresentata nelle interpretazioni di Nietzsche (incentrata sulla questione del risentimento) e di Unamuno (incentrata sul problema dell'agonia), entrambi presi nel loro senso di formare i valori più caratteristici della civiltà occidentale. Analizziamo poi il modo in cui Unger vede lo sviluppo e la traduzione del cristianesimo nella cultura romantica fiorita nell'Europa moderna. Infine, nella sezione finale, il testo riflette sul rapporto tra morale e politica, così come si dispiega nel pensiero di Unger in una specifica istituzionalità democratica. Si conclude che un ordine sotto il dominio dello sperimentalismo democratico corrisponde meglio al potenziale di realizzazione dell'identità dell'uomo occidentale.
[ca] Lucía Sánchez Saornil va ser una feminista anarquista, periodista i poeta. El 1936 va fundar Mujeres Libres, una organització de dones activa durant la guerra civil amb més de 20.000 membres. Des del 1938, al càrrec de secretària general de Solidaritat Internacional Antifeixista, va gestionar l'ajuda a Espanya des de l'exterior i, després de la derrota republicana, es va involucrar en l'assistència als exiliats espanyols a França. L'autora d'aquest article ha estat reconstruïda per la seva vida i el seu pensament a través de la comparació entre diferents tipus de fonts, recuperades en el transcurs d'investigacions realitzades en diversos arxius europeus. L'objectiu de la investigació va ser indagar a la figura de Lucía Sánchez Saornil, que durant molt de temps va romandre poc coneguda per a la historiografia, entrellaçant l'àmbit públic i polític amb aspectes relacionats amb l'àmbit personal de la seva vida, a fi de restituir-ne una visió de conjunt.

[it] Lucía Sánchez Saornil è stata una femminista anarchica, giornalista e poetessa. Nel 1936 ha fondato Mujeres Libres, organizzazione femminile attiva durante la guerra civile con più di 20.000 aderenti. A partire dal 1938, nel ruolo di segretaria generale di Solidaridad Internacional Antifascista, ha gestito gli aiuti alla Spagna provenienti dall'estero e, in seguito alla disfatta repubblicana, si è occupata dell'assistenza agli esiliati spagnoli in Francia. La sua vita e il suo pensiero sono stati ricostruiti dall'autrice di questo articolo attraverso il confronto tra differenti tipologie di fonti, recuperate nel corso di ricerche svolte in vari archivi europei. L'obiettivo della ricerca è stato quello di indagare la figura di Lucía Sánchez Saornil, rimasta per lungo tempo poco conosciuta alla storiografia, intrecciando l'ambito pubblico e politico con aspetti riferiti alla sfera personale della sua vita, in modo da restituirne una visione complessiva.
[ca] Murals com a portadors de memòria. Anàlisi dels significats que se'ls donen i de les actituds dels seus creadors El fenomen de les pintures murals s'ha anat desenvolupant a l'espai públic des de la Revolució Mexicana. Els murals s'utilitzen, entre altres finalitats, per capturar records.A més, són una de les formes més populars de representació del passat a l'espai públic, comunament anomenats portadors de memòria. En la discussió de la recerca que s'està duent a terme, es posaran de manifest les oportunitats associades a la formació de consciència històrica i actituds envers el passat de la societat a través de murals commemoratius. La recerca es va dur a terme de juliol a novembre de 2020. Es va basar en l'anàlisi dels materials existents: fotografies de murals commemoratius (elements significatius i marcats) i entrevistes amb agents de memòria semiestructurada. La primera etapa de la investigació descrita es va centrar en els autors de murals commemoratius. L'objectiu de la recerca ha estat determinar el significat i els valors que els creadors de murals han donat en general i en particular als murals commemoratius realitzats per ells mateixos. La recerca va permetre, entre d'altres, respondre preguntes sobre el camí artístic dels creadors (entorn del graffiti), quins factors van influir en el procés d'elaboració del mural (història familiar, passat propi, finances, implicació social), visió del món i valors del creadors declarats (patriotisme) i actitud davant la política de la memòria.

[it] I murali come portatori di ricordi. Analisi dei significati loro attribuiti e degli atteggiamenti dei loro creatori. Il fenomeno delle pitture murali si è sviluppato negli spazi pubblici sin dalla Rivoluzione messicana. I murales sono usati, tra gli altri scopi, per catturare i ricordi. Inoltre, sono una delle forme più popolari di rappresentazione del passato nello spazio pubblico, comunemente chiamati portatori di memoria. Nella discussione della ricerca svolta verranno evidenziate, attraverso murales commemorativi, le opportunità legate alla formazione della consapevolezza storica e degli atteggiamenti nei confronti del passato della società.La ricerca si è svolta da luglio a novembre 2020. Si è basata sull'analisi di materiali esistenti: fotografie di murali commemorativi (elementi significativi e marcati) e interviste ad agenti della memoria semi-strutturati. La prima fase della ricerca descritta si è concentrata sugli autori di murales commemorativi.L'obiettivo della ricerca è stato quello di determinare il significato e i valori che i creatori di murali hanno dato in generale e in particolare ai murali commemorativi realizzati da loro stessi. La ricerca ha permesso, tra le altre cose, di rispondere a domande sulla traiettoria artistica dei creatori (ambiente dei graffiti), quali fattori hanno influenzato il processo di realizzazione dei murali (storia familiare, proprio passato, finanze, coinvolgimento sociale), visione del mondo e Valori di creatori dichiarati (patriottismo) e atteggiamento nei confronti della politica della memoria.
[ca] Milei ha irromput en la nostra història amb una doble figura, amb una doble funció. La més visible i identificable és la d'un faccio més, un altre centurió de l'extrema dreta; l'altra, més oculta i críptica, més finament nihilista i que convé ressaltar, refereix al front de lluita en el qual el capitalisme busca avui forces per a la seva reproducció: el domini de la paraula, i més concretament el control dels significants, on l'esquerra ha cedit terreny i perdut identitat. Milei ens ofereix, malgrat ell, l'ocasió per a conèixer el que està en joc i assumir conscients la nostra posició en l'escena.

[it] Milei ha fatto irruzione nella nostra storia con una doppia figura, con una doppia funzione. Quella più visibile e identificabile è quella di un'altra fazione, di un altro centurione dell'estrema destra; l'altra, più nascosta e criptica, più finemente nichilista e degna di essere sottolineata, rimanda al fronte di lotta in cui oggi il capitalismo cerca le forze per la sua riproduzione: il dominio della parola, e più precisamente il controllo dei significanti, dove la sinistra ha ceduto terreno e perso la sua identità. Milei ci offre, suo malgrado, l'opportunità di conoscere la posta in gioco e di assumere consapevolmente la nostra posizione sulla scena.
[ca] El present articulo cerca traçar unes certes coordenades que ens permetin pensar el nou terreny estès de la política contemporània, proposant - a partir sobretot del pensament de Bernard Stiegler - que aquest té lloc en el camp de les noves psicotecnologías al servei del capital especulatiu i financer transnacional. Veurem que aquestes són piloteadas per una veritable guerra econòmica que busca capturar i explotar el temps disponible del nostre cervell, condicionant d'aquesta manera el camp pulsional dels individus transformats així en consumidors. L'explotació de la nostra atenció i del nostre camp pulsional implica una crisi i esgotament del desig i, al mateix temps, un procés de gran regressió, la qual cosa augura l'adveniment d'una societat del capritx, de la desafecció i addicció, destruint les bases mateixes de la vida democràtica. La tasca del pensament crític consisteix en la invenció de noves armes conceptuals que reactivin la potència pública a partir de les mateixes potencialitats presents en les tecnologies numèriques, de cara a obrir nous horitzons de desitjos i esperances compartits.

[it] Il presente articolo cerca di tracciare alcune coordinate che ci permettano di pensare il nuovo terreno esteso della politica contemporanea, proponendo - a partire in particolare dal pensiero di Bernard Stiegler - che questo si svolge nel campo delle nuove psicotecnologie al servizio del capitale speculativo e finanziario transnazionale. Vedremo che queste sono pilotate da una vera e propria guerra economica che cerca di catturare e sfruttare il tempo disponibile del nostro cervello, condizionando così il campo pulsionale degli individui così trasformati in consumatori. Lo sfruttamento della nostra attenzione e del nostro campo pulsionale implica una crisi e un esaurimento del desiderio e, allo stesso tempo, un processo di grande regressione, che fa presagire l'avvento di una società del capriccio, della disaffezione e della dipendenza, distruggendo le basi stesse della vita democratica. Il compito del pensiero critico consiste nell'inventare nuove armi concettuali per riattivare il potere pubblico a partire dalle stesse potenzialità presenti nelle tecnologie digitali, per aprire nuovi orizzonti di desideri e speranze condivise.
[ca] L'article caracteritza l'etapa actual del capitalisme a partir de la centralitat dels mecanismes especulatius basats en el capital fictici i els seus desenvolupaments en la totalitat de la reproducció de la vida. Identifica una relació simbiòtica entre la reproducció del capital i l'administració pública com a forma de recomposició del poder burgès en els últims 40 anys. Per a això, presenta una lectura de l'actual forma de relació entre l'Estat i la Societat Civil i la conformació de nous blocs de poder hegemònics. En aquesta relació, demostra l'existència de mecanismes de descentralització de l'estat stricto sensu a través de la composició de col·laboracions públic-privades amb empreses i Organitzacions No-Governamentals de la societat civil. En aquest context, es pregunta: quins són els límits i les potencialitats de l'enfortiment de la democràcia? Inspirat en la dialèctica negativa d'Adorno, l'article suggereix la hipòtesi de l'emergència d'una nova forma de governança social oposada a la governança hegemònica capitalista. Tenint en compte la resistència dels pobles de l'Amèrica del Sud en els seus territoris, que construeixen mecanismes propis de poder i sobirania per autodeterminar els seus destins, reflexiona sobre la possibilitat d'una governança popular, com anomena el filòsof Slavoj Žižek.

[it] L'articolo caratterizza l'attuale fase del capitalismo dal punto di vista della centralità dei meccanismi speculativi basati sul capitale fittizio e dei loro effetti sull'intera riproduzione della vita. Individua una relazione simbiotica tra la riproduzione del capitale e la pubblica amministrazione come modalità di ricomposizione del potere borghese negli ultimi 40 anni. A tal fine, presenta una lettura dell'attuale rapporto tra Stato e società civile e la formazione di nuovi blocchi di potere egemonici. In questo rapporto, dimostra l'esistenza di meccanismi di decentramento dello Stato in senso stretto attraverso la composizione di partenariati pubblico-privati con imprese e organizzazioni non governative della società civile. In questo contesto, si chiede: quali sono i limiti e le potenzialità di rafforzamento della democrazia? Ispirandosi alla dialettica negativa di Adorno, l'articolo suggerisce l'ipotesi dell'emergere di una nuova forma di governance sociale che si oppone alla governance capitalistica egemonica. Prendendo in considerazione la resistenza dei popoli sudamericani nei loro territori, che stanno costruendo i propri meccanismi di potere e sovranità per autodeterminare i propri destini, riflette sulla possibilità di una governance popolare, così come definita dal filosofo Slavoj Zizek.