[ca] L'al·loimmunització contra l'antigen RhD eritrocitari és la causa més freqüent de malaltia hemolítica feto neonatal (MHFN) i la incompatibilitat RhD afecta aproximadament a un 12% de les parelles del nostre medi. Actualment, totes les gestants RhD negatiu estàn sotmeses a un programa d'immunoprofilaxis universal basat en l'administració de la gammaglobulina anti-D amb l'objectiu de prevenir la MHFN. No obstant, és important recordar que fins al 40% de les gestants RhD negatiu són portadores de fetus RhD negatiu que fan innecessària la immunoprofilaxis, evitant així no només el seu cost, sino també l'exposició als potencials riscos biològics del producte. Al 1997, Lo i els seus col·laboradors van demostrar que al voltant del 3-6% de l'ADN que circula lliure al plasma de les gestants és d'origen fetal. Després d'aquest descobriment es va obrir un ampli camp d'investigació conegut amb el nom de diagnòstic prenatal no invasiu (NIPD) i, de fet, la determinació del genotip RHD fetal a plasma matern de les gestants RhD negatiu va ser una de les seves primeres aplicacions a la pràctica clínica. La possibilitat de conèixer el genotip RHD fetal a partir d'una mostra de plasma matern és probablement l'avenç més important a la història d'aquesta malaltia (MHFN), després de la introducció de la profilaxi amb la gammaglobulina anti-D. Malgrat que fins a l'actualitat es disposava d'una àmplia experiència en la determinació del genotip RHD fetal no invasiu en el cas de les gestants al·loimmunitzades, no ha estat fàcil intentar establir un programa de cribatge RHD fetal per a indicar una immunoprofilaxis dirigida. La majoria dels estudis publicats fins ara s'han realitzat a partir de mostres sanguínies obtingudes durant el segon i tercer trimestre, donat que la quantitat de cffDNA augmenta a mesura que augmenta l'edat gestacional. Nosaltres, en canvi, hem realitzat el nostre estudi a partir de mostres de plasma obtingudes al primer trimestre. Al Gener del 2013 es va posar en marxa una guia de pràctica clínica per part del Servei de Ginecologia i Obstetrícia de l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau en col·laboració amb el Banc de Sang i Teixits de Barcelona amb l'objectiu d'evaluar la sensibilitat i la especificitat del mètode de determinació del genotipat RHD fetal realitzat en plasma pertanyent a gestants RhD negatiu durant el primer trimestre. El genotip RHD fetal es va determinar fent servir la tècnica de PCR a temps real en un anàlisi TaqMan que analitzava dos seqüències del gen RHD, una seqüència a l'exó 5 i una altra a l'exó 10. Com a marcador addicional per a detectar la presència de cffDNA es va fer servir el gen SRY. La sensibilitat obtinguda va ser del 99.66% (IC 95% (98.82-100) amb una taxa de falsos negatius del 0.34% (inferior al reportat per altres estudis) i la de falsos positius del 1.19%. La especificitat va ser 98.81% (IC 95% (96.87-100)). Així doncs, tenint en compte els resultats obtinguts, l'aplicació de la nostra guia de pràctica clínica de forma universal evitaria l'administració innecessària al 36.09% de mares RhD negatiu no isoimmunitazades. La nostra aproximació al cost/benefici d'aquesta tècnica indica que és possible la seva implementació a la pràctica clínica habitual sense un increment significatiu del cost del programa preventiu. En resum, els resultats obtinguts demostren que els fetus de les gestants RhD negatiu poden ser genotipats a l'inici de la gestació amb una elevada fiabilitat, el que ens aboca a afirmar que probablement estem en condicions d'acceptar la determinació del genotip RHD fetal prenatal no invasiu com a un test segur i fiable per a dur a terme la seva implementació a la pràctica clínica habitual.

[es] La aloinmunización contra el antígeno RhD eritrocitario es la causa más frecuente de enfermedad hemolítica fetal y neonatal (EHFN) y la incompatibilidad RhD afecta a aproximadamente un 12% de las parejas de nuestro medio. Actualmente, las gestantes RhD negativo siguen un programa de inmunoprofilaxis universal basado en la administración de gammaglobulina anti-D con el objetivo de prevenir la EHFN. Sin embargo, es importante recordar que hasta el 40% de las gestantes RhD negativo son portadoras de fetos RhD negativo siendo innecesaria en estos casos la administración de la inmunoprofilaxis, evitando así no sólo el coste de su administración, sino también la exposición a potenciales riesgos biológicos del producto. En 1997, Lo y sus colaboradores demostraron que alrededor del 3-6% del ADN que circula libre en el plasma de las gestantes es de origen fetal. Después de este descubrimiento se abrió un amplio campo de investigación conocido con el nombre de diagnóstico prenatal no invasivo (NIPD) y, de hecho, la determinación del genotipo RhD fetal en plasma materno de las gestantes RhD negativo fue una de sus primeras aplicaciones en la práctica clínica. La posibilidad de determinar el genotipo RHD fetal a partir de una muestra de plasma materno es probablemente el avance más importante en la historia de esta enfermedad (EHFN) tras la introducción de la inmunoprofilaxis con gammaglobulina anti-D. A pesar de que en la actualidad se disponía de una amplia experiencia en la determinación del genotipo RHD fetal no invasivo en el caso de las gestantes aloinmunizadas, no ha sido fácil intentar establecer un programa de cribaje RHD fetal para indicar la inmunoprofilaxis dirigida. La mayoría de los estudios publicados hasta ahora se han realizado a partir de muestras sanguíneas obtenidas durante el segundo y tercer trimestre, dado que la cantidad de cffDNA aumenta a medida que aumenta la edad gestacional. Nosotros, en cambio, hemos realizado nuestro estudio a partir de muestras de plasma obtenidas en el primer trimestre. En Enero de 2013 se puso en marcha una guía de práctica clínica por parte del Servicio de Ginecología y Obstetricia del Hospital de la Santa Creu i Sant Pau en colaboración con el Banc de Sang i Teixits de Barcelona con el objetivo de evaluar la sensibilidad y la especificidad del método de determinación del genotipado RHD fetal realizado en plasma de gestantes RhD negativo durante el primer trimestre. El genotipo RHD fetal se determinó mediante la técnica de PCR a tiempo real en un análisis TaqMan que analizaba dos secuencias del gen RHD, una secuencia en el exón 5 y otra en el exón 10. Como marcador adicional para detectar la presencia de cffDNA se utilizó el gen SRY. La sensibilidad obtenida fue del 99,66% (98.82-100) con una tasa de falsos negativos del 0.34% (inferior al informado por otros estudios) y de falsos positivos del 1.19%. La especificidad fue del 98,81% (96.87-100). Así pues, teniendo en cuenta los resultados obtenidos, la aplicación de nuestra guía de práctica clínica de forma universal evitaría la administración innecesaria al 36.09% de las madres RhD negativo no isoinmunizadas. Nuestra aproximación al coste/beneficio de esta técnica indica que es posible su implementación en la práctica clínica habitual sin un incremento significativo del coste del programa preventivo. En resumen, los resultados obtenidos demuestran que los fetos de las gestantes RhD negativo pueden ser genotipados al inicio de la gestación con una elevada fiabilidad, lo que nos conduce a afirmar que probablemente estemos en condiciones de aceptar la determinación del genotipo RHD fetal prenatal no invasivo como un test seguro y fiable para llevar a cabo su implementación en la práctica clínica habitual.