[ca] Introducció: les crisis epilèptiques són una complicació freqüent de l'hemorràgia subaracnoidal aneurismàtica (aHSA), tant en fase precoç com remota: 10-20% de crisis simptomàtiques agudes, 12-25% de desenvolupament d'epilèpsia a 5 anys. Comparada amb altres tipus de lesió cerebral, l'aHSA presenta avantatges de cara a l'estudi de l'epileptogènesi després d'una lesió cerebral adquirida: pacients més joves, menys comorbiditats i taxa d'epilèpsia secundària substancialment més gran que altres etiologies estructurals (ex.: ictus isquèmic 6%, hemorràgia intracerebral 12%). A més, el desenvolupament de crisi després d'una HSA s'ha associat a més mortalitat i pitjor recuperació funcional i cognitiva, de manera que prevenir aquestes crisis podria contribuir a una millora del pronòstic. El procés d'epileptogènesi pot arribar a perllongar-se durant anys fins a l'aparició de la primera manifestació clínica, cosa que ofereix una finestra de tractament per fer servir teràpies modificadores. No obstant, aquesta estratègia requereix una identificació precoç i precisa dels pacients en risc. A més, la identificació d'aquesta població diana ajudaria a aprofundir en l'estudi dels mecanismes fisiopatològics subjacents al procés d'epileptogènesi, facilitant la identificació de noves dianes terapèutiques. Objectius: determinar la taxa de desenvolupament d'epilèpsia després d'una aHSA i identificar els paràmetres clínics, electroencefalogràfics i de neuroimatge capaços de predir precoçment el risc d'epilèpsia. A més, ens vam proposar dissenyar un model predictiu que combinés aquests factors permetent identificar amb fiabilitat aquells pacients amb alt risc de desenvolupar epilèpsia post-HSA. Mètodes: es van dur a terme dos estudis multicèntrics, retrospectius i longitudinals de pacients adults amb diagnòstic confirmat d'aHSA. Es van recollir i avaluar les característiques clíniques (n=419) i les troballes de proves complementàries (EEG i TC cerebral, n=278), així com la presència de crisi d'inici precoç (≤7 dies des del sagnat), i el desenvolupament d'epilèpsia a llarg termini. L'epilèpsia post-HSA es va definir com l'aparició de crisis remotes no provocades &gt;7 dies després de l'hemorràgia. Es van fer servir models de regressió múltiple de Cox per identificar les variables associades de forma independent amb el desenvolupament d'epilèpsia. El model de regressió amb millor ajustament es va utilitzar per dissenyar una escala predictiva, el rendiment de la qual es va avaluar en una cohort de validació externa de 308 pacients mitjançant una anàlisi de corba ROC. Resultats: cinquanta pacients (11.9%) van desenvolupar epilèpsia post-HSA. Els factors clínics associats de forma independent van ser una puntuació basal més alta a l'escala de Rankin modificada (mRS) (HR 4.74[1.8-12.4], p=0.001), la puntuació Vasograde (HR 2.45[1.4-4.2], p= 0.001), el tractament quirúrgic de l'aneurisma (HR 2.77[1.6-4.9], p=0.001) i l'aparició de crisi d'inici precoç (HR 1.84[1.0-3.4], p=0.05). També es va identificar un risc més gran de desenvolupament d'epilèpsia en pacients amb lesions corticals a la TC cerebral (HR 2.6[1.3-5.2],p 0.009), anomalies focals no epileptiformes (HR 3.7[1.6-8.2],p 0.002) i descàrregues epileptiformes focals a l'EEG (HR 6.7[2.8-15.8],p &lt;0.001). L'escala predictiva proposada (RISE) puntuava els pacients de 0 a 5 punts en base als predictors clínics identificats prèviament, estratificant-los en tres grups: risc baix (0-1), moderat (2-3) i alt (4-5) (taxa d'epilèpsia 2.9%, 20.8% i 75.7%, respectivament). A la cohort de validació, l'escala va mostrar una distribució similar del risc i una bona capacitat predictiva (AUC 0.82; IC95% 0.74-0.90). Conclusions: els predictors clínics independents per al desenvolupament d'epilèpsia post-HSA van ser un major mRS basal, més puntuació Vasograde, el tractament quirúrgic i la presència de crisi d'inici precoç. Els predictors paraclínics van ser la presència d'afectació cortical a la TC cranial i d'anomalies focals a l'EEG. La combinació de les variables en una escala predictiva (RISE) va permetre estratificar els pacients segons el risc d'epilèpsia amb alta fiabilitat (AUC&gt;80%).

[es] Introducción: las crisis epilépticas son una complicación frecuente de la hemorragia subaracnoidea aneurismática (aHSA), tanto en fase precoz como remota: 10-20% de crisis sintomáticas agudas, 12-25% de desarrollo de epilepsia a 5 años. Comparada con otros tipos de lesión cerebral, la aHSA presenta ventajas de cara al estudio de la epileptogénesis tras una lesión cerebral adquirida: pacientes más jóvenes, menos comorbilidades y tasa de epilepsia secundaria sustancialmente mayor que otras etiologías estructurales (ej.: ictus isquémico 6%, hemorragia intracerebral 12%). Además, el desarrollo de crisis tras una HSA se ha asociado a mayor mortalidad y peor recuperación funcional y cognitiva, con lo que prevenir estas crisis podría contribuir a una mejora del pronóstico. El proceso de epileptogénesis puede llegar a prolongarse durante años hasta la aparición de la primera manifestación clínica, lo que ofrece una ventana de tratamiento para emplear terapias modificadoras. No obstante, esta estrategia requiere de una identificación precoz y precisa de los pacientes en riesgo. Además, la identificación de esta población diana ayudaría a profundizar en el estudio de los mecanismos fisiopatológicos que subyacen al proceso de epileptogénesis, facilitando la identificación de nuevas dianas terapéuticas. Objetivos: determinar la tasa de desarrollo de epilepsia tras una aHSA e identificar los parámetros clínicos, electroencefalográficos y de neuroimagen capaces de predecir precozmente el riesgo de epilepsia. Además, nos propusimos diseñar un modelo predictivo que combinara estos factores permitiendo identificar con fiabilidad aquellos pacientes con alto riesgo de desarrollar epilepsia post-HSA. Métodos: se llevaron a cabo dos estudios multicéntricos, retrospectivos y longitudinales de pacientes adultos con diagnóstico confirmado de aHSA. Se recogieron y evaluaron las características clínicas (n=419) y los hallazgos de pruebas complementarias (EEG y TC cerebral, n=278), así como la presencia de crisis de inicio precoz (≤7 días desde el sangrado), y el desarrollo de epilepsia a largo plazo. La epilepsia post-HSA se definió como la aparición de crisis remotas no provocadas &gt;7 días tras la hemorragia. Se emplearon modelos de regresión múltiple de Cox para identificar las variables asociadas de forma independiente con el desarrollo de epilepsia. El modelo de regresión con mejor ajuste se utilizó para diseñar una escala predictiva cuyo rendimiento se evaluó en una cohorte de validación externa de 308 pacientes mediante un análisis de curva ROC. Resultados: cincuenta pacientes (11.9%) desarrollaron epilepsia post-HSA. Los factores clínicos asociados de forma independiente fueron una puntuación basal más alta en la escala de Rankin modificada (mRS) (HR 4.74[1.8-12.4], p=0.001), la puntuación Vasograde (HR 2.45[1.4-4.2], p=0.001), el tratamiento quirúrgico del aneurisma (HR 2.77[1.6-4.9], p=0.001) y la aparición de crisis de inicio precoz (HR 1.84[1.0-3.4], p=0.05). También se identificó un mayor riesgo de desarrollo de epilepsia en pacientes con lesiones corticales en la TC cerebral (HR 2.6[1.3-5.2],p 0.009), anomalías focales no epileptiformes (HR 3.7[1.6-8.2],p 0.002) y descargas epileptiformes focales en el EEG (HR 6.7[2.8-15.8],p &lt;0.001). La escala predictiva propuesta (RISE) puntuaba a los pacientes de 0 a 5 puntos en base a los predictores clínicos identificados previamente estratificándolos en tres grupos: riesgo bajo (0-1), moderado (2-3) y alto (4-5) (tasa de epilepsia 2.9%, 20.8% y 75.7%, respectivamente). En la cohorte de validación, la escala mostro una distribución similar del riesgo y una buena capacidad predictiva (AUC 0.82; IC95% 0.74-0.90). Conclusiones: los predictores clínicos independientes para el desarrollo de epilepsia post-HSA fueron un mayor mRS basal, una mayor puntuación Vasograde, el tratamiento quirúrgico y la presencia de crisis de inicio precoz. Los predictores paraclínicos fueron la presencia de afectación cortical en la TC craneal y de anomalías focales en el EEG. La combinación de las variables en una escala predictiva (RISE) permitió estratificar a los pacientes según su riesgo de epilepsia con alta fiabilidad (AUC&gt;80%).