[ca] Amb el pas dels anys, la figura de Joaquim Homs (1906-2003) ha quedat associada a una sèrie de tòpics, com la relació amb Robert Gerhard, la condició de pioner del dodecatonisme a la península o la seva timidesa. En no anar sempre acompanyats d'una argumentació basada en la seva música, la insistència en aquests aspectes ha acabat creant un estereotip simplificat d'una realitat considerablement més complexa que la que pretenen representar. Amb l'objectiu de superar aquest estadi parcial de coneixement del compositor, aquesta tesi ha posat la seva música en el centre de la recerca. En primer lloc s'ha procedit a la localització i anàlisi de la seva obra completa; les dades obtingudes en aquest primer nivell de treball han estat contrastades amb les nombroses, i sovint contradictòries, fonts secundàries, com biografies, entrevistes, escrits autocrítics i textos acadèmics. Aquesta comparació de fonts ha ofert informació sobre l'evolució de la seva tècnica compositiva i ha permès valorar, segons dades objectives, la relació d'Homs tant amb el dodecatonisme com amb les avantguardes de pre- i postguerra. Aquest procés ha posat també de manifest certes divergències entre les evidències que es desprenien de l'observació de la seva música i el relat que en feia el compositor. Finalment, la interpretació de la producció d'Homs des d'una perspectiva estètica ha permès valorar el paper que va jugar en la seva trajectòria un concepte d'expressivitat heretat de la tradició romàntica; una expressivitat que, a partir de cert moment, va usar la recurrència sobre certs motius i fragments musicals com una estratègia de la memòria per retornar sobre un temps ja passat, evocant la memòria de la seva esposa qui va morir l'any 1967. Així, la hipòtesi proposada és que, similarment a com passa amb l'obra de Marcel Proust, l'univers estètic de Joaquim Homs deu la seva forma definitiva a uns mecanismes de recurrència que s'originen en l'experiència de la pèrdua.

[en] Throughout the last decades, the figure of Joaquim Homs (1906-2003) has been associated with a certain number of topics, such as his relationship with Robert Gerhard, his condition of pioneer of dodecaphonism in the Iberian Peninsula or his shyness. These judgements have not been often supported by an argumentation strictly based on his music, and, therefore, have resulted into the simplified stereotype of a considerably more complex reality than they sought to represent. Aiming to overcome this stage of knowledge of the composer, this thesis has placed his music in the focus of the research. First, I have proceeded to the location and analysis of his complete works. The data obtained in this first level of study have been compared with the numerous, often contradictory, secondary sources, such as biographies, interviews and academic texts. The source comparison has provided information about the evolution of his compositional technique and has enabled me to evaluate, on objective data, his relationship with the twelve-tone system and the different avant-garde trends. This process has also showed up some differences between the evidences obtained from the observation of his music and the descriptions of it made by the composer himself. Finally, the interpretation of his creative output from an aesthetic perspective, has enabled the knowledge of the role played in his artistic life by a concept of expression inherited from the romantic tradition; a concept of expressiveness that, from a certain moment onwards, used the recurrence on certain motives and musical fragments as a strategy of the memory to regain the lost time, evoking the memory of his wife who died in 1967. Thus, the main hypothesis I am holding is that, in a similar way as in the work of Marcel Proust, Homs' creative world owes its final form to recurrence mechanisms originated by the experience of loss.