[ca] A partir del debat entorn de la condició d'estrangeria en l'Edat Moderna l'autor aborda l'estudi de la població espanyola establida en la capital del regne de Sicília, Palerm, entre els segles XVI i XVII. Per a això es planteja una estructura dividida en quatre capítols. En el primer, a més de dur a terme una revisió crítica de la historiografia més recent sobre la qüestió, es confronten les preguntes metodològiques que guiaran la investigació: Què significava ser "espanyol" en els segles XVI i XVII? I, Com s'aplicava esta categoria a Palerm? Contrastant la historiografia amb l'anàlisi de diccionaris moderns, així com amb fonts primàries dels segles XVI i XVII, s'aprofundix en la noció d'estranger en l'Edat Moderna a partir del cas hispànic. A continuació, el segon capítol atén a com la Monarquia hispànica, en la seua escala global, va jugar un paper determinant en la mobilitat d'individus i comunitats des de la península ibèrica de llarg a llarg de les seues fronteres. En este sentit, l'escenari triat per a la investigació, Sicília, representa un cas únic i d'especial interés. El Regne, una peça clau al Mediterrani de la Monarquia hispànica dels segles XVI i XVII, comptava amb una llarga vinculació a la península ibèrica. Des del segle XIII l'illa va mantindre una relació dinàstica directa amb la Corona d'Aragó, fet que va fomentar la mobilitat d'individus, però també d'objectes i idees entre totes dues ribes. En el capítol s'exposen les característiques clau d'esta relació històrica, així com aspectes clau per a poder entendre les implicacions que les categories de pertinença tenien en l'Antic Règim. L'anàlisi es completa amb l'atenció a dos aspectes clau propis dels treballs que pretendre estudiar una comunitat estrangera en un entorn urbà. D'una banda, cal entendre el marc d'actuació de les institucions de govern ciutadà, en este cas, el senat *palermitano. Per un altre, per a poder contextualitzar el que succeïa amb la comunitat hispana, es mostren la resta de les presències de comunitats estrangeres en l'urbs. En definitiva, el capítol planteja l'aparent paradoxa de l'estatus compartit de membres de la mateixa comunitat dinàstica – la Monarquia hispànica –, però *exteri respecte a les institucions regnícoles i la població local, que col·locava a la població hispana en una posició ambigua. Després d'haver inserit metodològica i històricament la investigació, amb el tercer capítol el doctorand utilitza la documentació consultada – bona part d'ella inèdita – per a rastrejar els modes i usos de la mobilitat de la comunitat hispana a la ciutat de Palerm. En un primer lloc s'aborden els llocs comuns que es generaven, amb un especial èmfasi en la literatura del Segle d'Or, en els discursos sobre Sicília des d'Espanya. Això es duu a terme amb l'objectiu de tractar de comprendre quins podien ser els principals arguments a favor d'escometre un procés migratori des de la península ibèrica fins a l'illa. A continuació, es definixen quines eren les vies de comunicació formals i informals que unien tots dos territoris. Tot això es tanca amb una presentació del conjunt de l'heterogènia població hispànica resident a la ciutat. Finalment, el quart capítol se centrarà en diferents facetes essencials de la vida de la comunitat espanyola a Palerm. El seu impacte a la ciutat i la seua ocupació de l'espai urbà, així com els mecanismes d'integració les institucions i societat *palermitana. Però també es dedicarà un espai propi a la qüestió jurisdiccional, així com els problemes més comuns entre la comunitat forana i la població local. Atenent la perspectiva macro i connectant-la amb l'escala més micro del dia a dia, la tesi pretén mostrar el caràcter contingent de la condició d'estrangeria. Els casos analitzats mostren una comunitat heterogènia i conscient de la seua posició ambivalent. Per això, van fer un ús estratègic de les categories jurídiques de pertinença, en molts casos, adquirint formalment la ciutadania *palermitana o fonent-se en ella. Al mateix temps, van fundar institucions de solidaritat i sociabilitat reservades als *connacionales que els diferenciaven de la població local, com l'església de Santa Eulalia dels catalans, la capella de la Verge de Guadalupe dels castellans i biscains i la capella i confraria de la Verge de la Soledat dels espanyols.

[en] Based on the debate on the condition of foreigners in the Early Modern Age, the author examines the Spanish population settled in the capital of the Kingdom of Sicily, Palermo, between the 16th and 17th centuries. For this purpose, the structure is divided into four chapters. The first one, in addition to carrying out a critical review of the most recent historiography on the subject, confronts the methodological questions that will guide the research: What did it mean to be 'Spanish' in the 16th and 17th centuries? And how was this category applied in Palermo? Contrasting the historiography with the analysis of early modern dictionaries, as well as with primary sources from the 16th and 17th centuries, the notion of foreigner in the Modern Age is examined in depth, taking the Hispanic case as a reference. Afterwards, the second chapter looks at how the Hispanic Monarchy, on a global scale, played a decisive role in the mobility of individuals and communities from the Iberian Peninsula across its borders. In this sense, the scenario chosen for the research, Sicily, represents a unique case of particular interest. The Kingdom, a central piece in the Mediterranean of the Hispanic Monarchy in the 16th and 17th centuries, had long-term ties with the Iberian Peninsula. From the 13th century, the island maintained a direct dynastic relationship with the Crown of Aragon, a fact that encouraged the mobility of individuals, but also of objects and ideas between the two shores. The chapter outlines the key characteristics of this historical relationship, as well as key aspects for understanding the implications that the categories of belonging had in the Ancient Régime. The analysis is completed with attention to two key aspects inherent to the study of a foreign community in an urban environment. On the one hand, it is important to understand the framework of action of the institutions of citizen government, in this case, the Palermitan senate. On the other hand, in order to contextualize what was happening with the Hispanic community, the rest of the presences of foreign communities in the city are shown. Ultimately, the chapter raises the apparent paradox of the shared status of members of the same dynastic community - the Hispanic Monarchy -, but external to the institutions of the kingdom and the local population, which placed the Hispanic population in an ambiguous position. After having methodologically and historically inserted the research, in the third chapter the PhD student uses the documentation consulted - much of it previously unknown - to trace the modes and uses of the mobility of the Hispanic community to the city of Palermo. In the first place, the commonplaces that were generated, with a special emphasis on the literature of the Siglo de Oro, in the discourses on Sicily from Spain, are dealt with. This is done with the aim of trying to understand what the main arguments in favour of could be undertaking a migratory process from the Iberian Peninsula to the island. It then goes on to define the formal and informal communication routes that linked the two territories. This is concluded with a presentation of the heterogeneous Hispanic population residing in the city. Finally, the fourth chapter will focus on different essential facets of the life of the Spanish community in Palermo. Its impact on the city and its occupation of urban space, as well as the mechanisms of integration into Palermo's institutions and society. However, there will also be a space dedicated to the jurisdictional question, as well as the most common problems between the foreign community and the local population. Taking a macro perspective and connecting it with the more micro scale of daily life, the thesis aims to show the contingent nature of the condition of foreigners. The cases analyzed show a heterogeneous community aware of its ambivalent position. As a result, they made strategic use of the legal categories of membership, in many cases formally acquiring Palermitan citizenship or merging into it. At the same time, they founded institutions of solidarity and sociability reserved for their fellow citizens that differentiated them from the local population, such as the church of Santa Eulalia for the Catalans, the chapel of the Virgin of Guadalupe for the Castilians and Biscayans, and the chapel and confraternity of the Virgin of Soledad for the Spaniards.