[ca] En els noranta, la degradació final del sistema ferroviari estatal impulsada pel president Carlos Menem en el marc d'una sèrie de normes neoliberals va implicar, paradoxalment, que les restes materials es convertissin en una atracció per a l'art públic regional. En aquest llavors, el Museu Municipal d'Art de Badia Blanca va impulsar un Simposi Nacional d'Escultura Monumental convidant a deu artistes a utilitzar la ferralla de ferro des del paradigma modern d'art autònom. Les obres van ser instal·lades en una part del entubament de la riera Napostá, que va ser integrat a altres accions de planejament urbà que van valoritzar la zona nord de la ciutat. El nou parc lineal va començar a ser anomenat Passeig de les Escultures. Dues variables reafirmen la categoria d'art públic en aquesta activació de la memòria ferroviària. En primer lloc, l'espai on estan emplaçades és públic, en tant és de propietat estatal i, sobretot, per ser de lliure accés. Al seu torn, els debats posteriors suscitats pel suport artístic no tradicional, per la col·locació de cèrcols en tres de les obres i pels costos de la posada en valor del sector a 2016/17, impliquen una operació que ha superposat una dimensió ideològic -política (esfera pública) a la territorial. D'altra banda, en les fonts documentals la paraula "públic" ha estat utilitzada en referència a representacions socials vinculades amb l'exhibició i la recepció. El caràcter durador dels vells ferros ferroviaris ha permès que les formes instal·lades al parc lineal siguin constructores de diferents esquemes intel·lectuals que, segons el registrat, majoritàriament no han remès a les històries que han travessat al material ni a les accions que van desarticular el sistema de transport. En síntesi, si bé les escultures del Passeig introduir la no figuració monumental en un sector de la trama urbana bahiense i van complir un paper pedagògic d'actualització artística, no han operat com a adequats dispositius de memòria.Paraules clau: art públic, memòria ferroviària, Passeig de les Escultures, Badia Blanca, Argentina.

[en] In the 1990s, the final degradation of the state railway system promoted by President Carlos Menem in the framework of a series of neoliberal norms meant, paradoxically, that the material remains became an attraction for regional public art. At that time, the Municipal Museum of Art of Bahia Blanca promoted a National Symposium of Monumental Sculpture inviting ten artists to use iron scrap based on the modern paradigm of autonomous art. The works were installed in a part of the tunneling of the stream Napostá, that was integrated to other actions of urban planning that valued the north zone of the city. The new linear park began to be called Paseo de las Esculturas. ["Park of Sculptures"]. Two variables reaffirm the category of public art in this activation of the railway memory. Firstly, the space where they are located is public, since it is state-owned and, above all, it is freely accessible. In turn, the subsequent debates about non-traditional artistic support, the placement of fences in three of the works and the costs of the sector's valorization in 2016/17, imply an operation that has superimposed a political-ideological dimension (public sphere) to a territorial one. On the other hand, in the document collection the word "public" has been used in reference to social representations related to the exhibition and reception. The durability of the old railway irons has allowed the forms installed in the linear park to be constructors of different intellectual schemes, which have mostly not referred to the stories that have gone through the material or the actions that disarticulated the transport system. In summary, although the Paseo sculptures introduced monumental non-figuration in a sector of the Bahian urban fabric and fulfilled a pedagogical role of artistic actualization, they have not operated as adequate devices of memory.