[ca] Aquesta tesi explora les formes d'intervenció a l'espai urbà que relacionen l'art amb la transformació de les ciutats contemporànies. L'examen de diverses formes de creació emergents permet descobrir, a través del camp artístic, eines de creació i metodologies que contribueixen de forma crítica a percebre la transformació social del paisatge urbà. El principal propòsit consisteix en identificar un urbanisme alternatiu a partir de la mirada i intervenció de la pràctica artística actual compromesa amb la ciutat, reconeixent les pràctiques espacials creatives com a vies transdisciplinàries i inclusives a l'hora de dissenyar la ciutat, i a la vegada, com a veus crítiques que poden recordar diferents episodis de la història de l'urbanisme caracteritzats pel desig d'humanitzar l'espai urbà. La recerca parteix de l'exploració i entrevista de cinc casos d'estudi europeus, cinc artistes contemporanis que prenen com a objecte de treball la transformació urbana de la ciutat global. Són Jakob Kolding, Marjetica Potrč, Lara Almarcegui, Loraine Leeson i Sitesize. La seva aproximació urbana examina les tensions socioespacials derivades de dinàmiques de transformació de la ciutat contemporània, una transformació provocada o bé per la caducitat del funcionalisme del Moviment Modern en models utòpics de creixement il•limitat, o bé pels processos de renovació urbana més actuals que han contribuït a la ciutat dispersa i a la crisi en l'ús de l'espai públic. Els símptomes detectats per cada artista coincideixen en identificar, principalment, la pèrdua de vida a l'espai urbà així com l'exclusió dels propis ciutadans en el procés de definició del seu entorn. Per aquest motiu els cinc artistes assenyalen i intervenen en espais d'oportunitat, espais latents: zones suburbanes amb baixa copresència, espais comunitaris buits, descampats, espais públics infrautilitzats o barris en procés de gentrificació, manifestant en cada cas conflictes d'exclusió i segregació socioespacial, turistització, pèrdua de referències identitàries pròpies, estandardització d'usos, esborrament de la memòria del lloc i, especialment, manca de socialització a l'espai públic. Per tant, si els espais latents són espais urbans buits i sense ús, la hipòtesi d'aquesta tesi recau en què l'art pot transformar la condició de buit en espai públic, atribuint al gest artístic la capacitat generadora i projectora d'espai relacional. La tesi s'estructura en una primera part on s'introdueix la pràctica artística i la transformació urbana des de la mirada dels artistes, des dels referents compartits pels casos d'estudi corresponents als estudis sociològics, i finalment des de la història de l'arquitectura més pròxima a la mirada que planteja cada artista. El cos central de la tesi desplega els cinc casos d'estudi, on a propòsit de cada artista es pretén suggerir un nou tipus d'urbanisme latent: l'urbanisme socialitzant proposat per J. Kolding, l'urbanisme d'arrelament proposat per M. Potrč, el no-urbanisme proposat per L. Almarcegui, l'urbanisme comunitari per part de L. Leeson i l'urbanisme d'autoaprenentatge proposat per Sitesize. Prenent la seva obra com a pretext, serà possible repensar i qüestionar les formes actuals de projectar amb l'objectiu de reconèixer i identificar noves eines i processos de treball molt més empíriques. El resultat d'aquesta combinació de mirades presents serà útil per proposar una forma de projectar transdisciplinària i entesa com a procés obert i compartit, intensificant el coneixement crític cap a la història de l'arquitectura i potenciant els espais de socialització i d'autonomia pel ciutadà. Per tant, els espais latents seran espais físics en transició transformats pel gest poètic d'un artista, però també altres formes de projectar l'urbanisme i contrarrelats a recuperar d'algunes fractures de la història de la ciutat

[en] The thesis "Latent spaces: Contemporary practices in art towards a critical urbanism" explores the forms of intervention in urban space that link art to the transformation of contemporary cities. By examining varying emergent forms of creation, it reveals, through the field of art, creative tools and methodologies that contribute critically to perception of the social transformation of urban landscapes. The main objective is to identify an alternative urbanism based on the perspective and intervention of current, city-committed artistic practice, acknowledging creative spatial practices as transdisciplinary and inclusive avenues for designing public spaces. In turn, these critical voices from the field of art can connect to various episodes from the history of the vein of urban planning that has sought to humanize urban space. The research begins by exploring five European case studies, with interviews of five emerging artists whose work focuses on the urban transformation of the global city: Jakob Kolding, Marjetica Potrč, Lara Almarcegui, Loraine Leeson and Sitesize. Their urban approach examines the socio-spatial tensions arising from the dynamics of transformation in the contemporary city, a transformation caused be it by the expiry of the functionalism of the Modern Movement in utopian models of unlimited growth or through more current processes of urban renewal, which have contributed to the disperse city and the crisis in the use of public space. Each of the artists concurs in identifying as symptoms the loss of life in urban space and the exclusion of the city's inhabitants in the process of defining their environment. For this reason, the five artists identify and act in spaces of opportunity, latent spaces—suburban areas with low co-presence, empty community spaces, vacant lots, underused public spaces or neighborhoods undergoing gentrification—showcasing in each conflicts of exclusion and socio-spatial segregation, touristification, loss of own identity references, standardization of uses, loss of memory of the place and, above all, lack of socialization in public space. If public spaces are thus empty, unused spaces, the hypothesis of this thesis is art's potential to alter the emptiness in public space, ascribing the ability to produce and project relational space to the act of creating art. This thesis begins with a first part introducing artistic practice and urban transformation from the perspective of the artists, from their shared references with urban sociology studios and finally from the history of the architecture that most closely matches each artist's specific vision. The main body of the thesis elucidates the five case studies and seeks, with regard to each artist, to proffer a new type of latent urbanism: the socializing urbanism proposed by J. Kolding, the rooted urbanism proposed by M. Potrč, the anti-urbanism proposed by L. Almarcegui, the community urban planning proposed by L. Leeson and the self-taught urbanism proposed by Sitesize. Taking the work of these artists as a pretext, it becomes possible to rethink and question current design methods in order to discern and identify new tools and much more empirical processes. The result of this combination of urban perspectives will prove useful in proposing a cross-disciplinary form of planning conceived as an open and shared process, augmenting critical knowledge towards the history of architecture and promoting spaces for socialization and autonomy for city inhabitants. Latent spaces will thus be physical spaces in transition, transformed by the poetic gesture of an artist as well as by other forms of planning and counter-narratives to recover from some fractures in the history of the city