[ca] Actualment, més de el cinquanta per cent de la població mundial viu a les ciutats, configurades aquestes com a lloc de reunió d'una multiculturalitat moderna, innovadora i compromesa amb el seu entorn, que no accepta seguir amb el planejament urbanístic i de creixement desmesurat, desenvolupat durant les últimes dècades. Sorgeixen així els moviments socials actuals que clamen per un dret a la ciutat, com a dret humà emergent, basat en el valor de la solidaritat i la participació de tots, en la necessitat de compartir un espai públic en què el ciutadà i la persona puguin trobar i construir, conjuntament, una ciutat que promogui i protegeixi els drets fonamentals necessaris per al desenvolupament d'una vida adequada. En atenció a això i fent servir una metodologia estrictament jurídica, aquest estudi té per objectiu determinar el caràcter jurídic de el dret a la ciutat, per al qual s'abordarà la dialèctica entre les generacions de drets i els nous drets emergents, analitzant la ciutat i el seu dret com un dret bàsic i fonamental, especialment a través de la teoria de la connectivitat. A la vista dels resultats, hi ha únicament un reconeixement soft law del reclamat dret a la ciutat. No obstant això, a través de la connectivitat de drets és possible assegurar que el dret a la ciutat posseeix els mateixos caràcters definitoris que els drets de la primera i segona generació, de manera que pot i ha de ser reconegut com a dret humà bàsic i transversal, on es desenvolupa i implementen molts altres drets fonamentals. Malgrat això, la seva implementació no podrà aconseguir-se sense atendre les desigualtats existents i sense una participació col·lectiva de tots els ens afectats. Per això, cal seguir avançant en la implementació de nous enfocaments més participatius, integradors, innovadors i eficaços, des de la perspectiva glocal (local i global) que permeti configurar la ciutat com a espai indispensable per al desenvolupament vital de l'ésser humà i dels drets que el caracteritzen com a persona, sobre els principis d'equitat, justícia social, democràcia i sostenibilitat.

[en] Today, more than fifty percent of the world's population lives in cities, which are the meeting place of modern, innovative multiculturalism committed to its environment and unwilling to continue with the urban planning and excessive growth developed over the last few decades. This is how current social movements arise, calling for a right to the city as an emerging human right, based on the value of solidarity and participation of all, on the need to share a public space in which citizens and individuals can meet and build a city that promotes and protects the fundamental rights necessary for the development of an adequate life. In attention to this and through a strictly legal methodology, this study aims to determine the legal nature of the right to the city, for which the dialectic between the generations of rights and the new emerging rights will be addressed, analyzing the city and its right as a basic and fundamental right, especially through the theory of connectivity. In view of the results, there is only a soft law recognition of the claimed right to the city. However, through the connectivity of rights, it is possible to ensure that the right to the city possesses the same defining characteristics as first and second generation rights, so it can and should be recognized as a basic and transversal human right, where many other fundamental rights are developed and implemented. Nevertheless, its implementation cannot be achieved without paying attention to existing inequalities and without the collective participation of all affected entities. Therefore, it is necessary to continue advancing towards the implementation of new approaches that are more participatory, inclusive, innovative, and effective, from a glocal perspective (local and global) that allows the city to be configured as an indispensable space for the vital development of human beings and the rights that characterize.