[ca] A partir del debat entorn de la condició d'estrangeria en l'Edat Moderna l'autor aborda l'estudi de la població espanyola establida en la capital del regne de Sicília, Palerm, entre els segles XVI i XVII. Per a això es planteja una estructura dividida en quatre capítols. En el primer, a més de dur a terme una revisió crítica de la historiografia més recent sobre la qüestió, es confronten les preguntes metodològiques que guiaran la investigació: Què significava ser "espanyol" en els segles XVI i XVII? I, Com s'aplicava esta categoria a Palerm? Contrastant la historiografia amb l'anàlisi de diccionaris moderns, així com amb fonts primàries dels segles XVI i XVII, s'aprofundix en la noció d'estranger en l'Edat Moderna a partir del cas hispànic. A continuació, el segon capítol atén a com la Monarquia hispànica, en la seua escala global, va jugar un paper determinant en la mobilitat d'individus i comunitats des de la península ibèrica de llarg a llarg de les seues fronteres. En este sentit, l'escenari triat per a la investigació, Sicília, representa un cas únic i d'especial interés. El Regne, una peça clau al Mediterrani de la Monarquia hispànica dels segles XVI i XVII, comptava amb una llarga vinculació a la península ibèrica. Des del segle XIII l'illa va mantindre una relació dinàstica directa amb la Corona d'Aragó, fet que va fomentar la mobilitat d'individus, però també d'objectes i idees entre totes dues ribes. En el capítol s'exposen les característiques clau d'esta relació històrica, així com aspectes clau per a poder entendre les implicacions que les categories de pertinença tenien en l'Antic Règim. L'anàlisi es completa amb l'atenció a dos aspectes clau propis dels treballs que pretendre estudiar una comunitat estrangera en un entorn urbà. D'una banda, cal entendre el marc d'actuació de les institucions de govern ciutadà, en este cas, el senat *palermitano. Per un altre, per a poder contextualitzar el que succeïa amb la comunitat hispana, es mostren la resta de les presències de comunitats estrangeres en l'urbs. En definitiva, el capítol planteja l'aparent paradoxa de l'estatus compartit de membres de la mateixa comunitat dinàstica – la Monarquia hispànica –, però *exteri respecte a les institucions regnícoles i la població local, que col·locava a la població hispana en una posició ambigua. Després d'haver inserit metodològica i històricament la investigació, amb el tercer capítol el doctorand utilitza la documentació consultada – bona part d'ella inèdita – per a rastrejar els modes i usos de la mobilitat de la comunitat hispana a la ciutat de Palerm. En un primer lloc s'aborden els llocs comuns que es generaven, amb un especial èmfasi en la literatura del Segle d'Or, en els discursos sobre Sicília des d'Espanya. Això es duu a terme amb l'objectiu de tractar de comprendre quins podien ser els principals arguments a favor d'escometre un procés migratori des de la península ibèrica fins a l'illa. A continuació, es definixen quines eren les vies de comunicació formals i informals que unien tots dos territoris. Tot això es tanca amb una presentació del conjunt de l'heterogènia població hispànica resident a la ciutat. Finalment, el quart capítol se centrarà en diferents facetes essencials de la vida de la comunitat espanyola a Palerm. El seu impacte a la ciutat i la seua ocupació de l'espai urbà, així com els mecanismes d'integració les institucions i societat *palermitana. Però també es dedicarà un espai propi a la qüestió jurisdiccional, així com els problemes més comuns entre la comunitat forana i la població local. Atenent la perspectiva macro i connectant-la amb l'escala més micro del dia a dia, la tesi pretén mostrar el caràcter contingent de la condició d'estrangeria. Els casos analitzats mostren una comunitat heterogènia i conscient de la seua posició ambivalent. Per això, van fer un ús estratègic de les categories jurídiques de pertinença, en molts casos, adquirint formalment la ciutadania *palermitana o fonent-se en ella. Al mateix temps, van fundar institucions de solidaritat i sociabilitat reservades als *connacionales que els diferenciaven de la població local, com l'església de Santa Eulalia dels catalans, la capella de la Verge de Guadalupe dels castellans i biscains i la capella i confraria de la Verge de la Soledat dels espanyols.

[es] A partir del debate en torno a la condición de extranjería en la Edad Moderna el autor aborda el estudio de la población española afincada en la capital del reino de Sicilia, Palermo, entre los siglos XVI y XVII. Para ello se plantea una estructura dividida en cuatro capítulos. En el primero, además de llevar a cabo una revisión crítica de la historiografía más reciente sobre la cuestión, se confrontan las preguntas metodológicas que guiarán la investigación: ¿Qué significaba ser "español" en los siglos XVI y XVII? Y, ¿Cómo se aplicaba dicha categoría en Palermo? Contrastando la historiografía con el análisis de diccionarios modernos, así como con fuentes primarias de los siglos XVI y XVII, se profundiza en la noción de extranjero en la Edad Moderna a partir del caso hispánico. A continuación, el segundo capítulo atiende a como la Monarquía hispánica, en su escala global, jugó un papel determinante en la movilidad de individuos y comunidades desde la península ibérica a lo largo y ancho de sus fronteras. En este sentido, el escenario escogido para la investigación, Sicilia, representa un caso único y de especial interés. El Reino, una pieza clave en el Mediterráneo de la Monarquía hispánica de los siglos XVI y XVII, contaba con una larga vinculación a la península ibérica. Desde el siglo XIII la isla mantuvo una relación dinástica directa con la Corona de Aragón, hecho que fomentó la movilidad de individuos, pero también de objetos e ideas entre ambas orillas. En el capítulo se exponen las características clave de dicha relación histórica, así como aspectos clave para poder entender las implicaciones que las categorías de pertenencia tenían en el Antiguo Régimen. El análisis se completa con la atención a dos aspectos clave propios de los trabajos que pretender estudiar una comunidad extranjera en un entorno urbano. Por un lado, cabe entender el marco de actuación de las instituciones de gobierno ciudadano, en este caso, el senado palermitano. Por otro, para poder contextualizar lo que sucedía con la comunidad hispana, se muestran el resto de las presencias de comunidades extranjeras en la urbe. En definitiva, el capítulo plantea la aparente paradoja del estatus compartido de miembros de la misma comunidad dinástica – la Monarquía hispánica –, pero exteri respecto a las instituciones regnícolas y la población local, que colocaba a la población hispana en una posición ambigua. Tras haber insertado metodológica e históricamente la investigación, con el tercer capítulo el doctorando utiliza la documentación consultada – buena parte de ella inédita – para rastrear los modos y usos de la movilidad de la comunidad hispana a la ciudad de Palermo. En un primer lugar se abordan los lugares comunes que se generaban, con un especial énfasis en la literatura del Siglo de Oro, en los discursos sobre Sicilia desde España. Esto se lleva a cabo con el objetivo de tratar de comprender cuales podían ser los principales argumentos a favor de acometer un proceso migratorio desde la península ibérica hasta la isla. A continuación, se definen cuáles eran las vías de comunicación formales e informales que unían ambos territorios. Todo ello se cierra con una presentación del conjunto de la heterogénea población hispánica residente en la ciudad. Por último, el cuarto capítulo se centrará en diferentes facetas esenciales de la vida de la comunidad española en Palermo. Su impacto en la ciudad y su ocupación del espacio urbano, así como los mecanismos de integración las instituciones y sociedad palermitana. Pero también se dedicará un espacio propio a la cuestión jurisdiccional, así como los problemas más comunes entre la comunidad foránea y la población local. Atendiendo la perspectiva macro y conectándola con la escala más micro del día a día, la tesis pretende mostrar el carácter contingente de la condición de extranjería. Los casos analizados muestran una comunidad heterogénea y consciente de su posición ambivalente. Por ello, hicieron un uso estratégico de las categorías jurídicas de pertenencia, en muchos casos, adquiriendo formalmente la ciudadanía palermitana o fundiéndose en ella. Al mismo tiempo, fundaron instituciones de solidaridad y sociabilidad reservadas a los connacionales que los diferenciaban de la población local, como la iglesia de Santa Eulalia de los catalanes, la capilla de la Virgen de Guadalupe de los castellanos y vizcaínos y la capilla y cofradía de la Virgen de la Soledad de los españoles.