[ca] La diàlisi peritoneal ha esdevingut, en els darrers anys, una bona opció com a tractament renal substitutiu per aquells pacients que presenten una malaltia renal crònica avançada. Presenta alguns avantatges respecte a l'hemodiàlisi assistida, la tècnica dialítica més estesa, com són una major autonomia per part del pacient, donat que és una tècnica domiciliària, i una major preservació de la funció renal residual. No obstant això, molts pacients que inicien el tractament amb diàlisi peritoneal, acaben transferits a hemodiàlisi donada la fallida de la tècnica, que ve determinada per diversos factors. Un dels més importants, és el deteriorament de la membrana peritoneal, provocada per l'agressió que aquesta rep per l'ús continuat de solucions de diàlisi riques en glucosa, així com pels episodis de peritonitis i d'hemoperitoneu que, a la llarga, provoquen la fibrosi i neovascularització de la membrana amb la conseqüent pèrdua de capacitat dialítica. El mètode més utilitzat per a monitoritzar i avaluar la membrana peritoneal, el Test d'Equilibri Peritoneal, presenta algunes limitacions donat que dona una informació tardana del deteriorament de la membrana. En aquesta tesi, es demostra per primera vegada la possibilitat d'aïllar vesícules extracel·lulars de l'efluent de diàlisi a través de cromatografia per exclusió de mida, i com el seu proteoma mostra diferències entre els pacients que presenten una membrana peritoneal estable i aquells que no, fins i tot abans que es produeixin canvis en el Test d'Equilibri Peritoneal. Finalment, s'han identificat algunes proteïnes com a potencials biomarcadors precoços del deteriorament de la membrana.

[es] En los últimos años, la diálisis peritoneal se ha convertido en una buena opción como tratamiento renal sustitutivo para aquellos pacientes que presentan una enfermedad renal crónica avanzada. Tiene algunas ventajas respecto a la hemodiálisis asistida, la técnica dialítica más extendida, como son una mayor autonomía para el paciente, dado que es una técnica domiciliaria, y una mayor preservación de la función renal residual. Sin embargo, muchos pacientes que inician el tratamiento con diálisis peritoneal, se acaban transfiriendo a hemodiálisis dado el fallo de la técnica, que viene determinado por distintos factores. Uno de los más importantes, es el deterioro de la membrana peritoneal, provocado por la agresión que ésta recibe por el uso continuado de soluciones de diálisis ricas en glucosa, así como por los episodios de peritonitis y de hemoperitoneo que, a la larga, provocan fibrosis y neovascularización de la membrana con la consiguiente pérdida de capacidad dialítica. El método más utilizado para monitorizar y evaluar la membrana peritoneal, el Test de Equilibrio Peritoneal, presenta algunas limitaciones puesto que proporciona una información tardía del deterioro de la membrana. En esta tesis, se demuestra por primera vez la posibilidad de aislar vesículas extracelulares del efluente de diálisis a través de cromatografía por exclusión de tamaño, y como su proteoma muestra diferencias entre los pacientes que presentan una membrana peritoneal estable y aquellos que no, incluso antes de observar cambios en el Test de Equilibrio Peritoneal. Finalmente, se han identificado algunas proteínas como potenciales biomarcadores del deterioro de la membrana.