[ca] L'article examina l'evolució dels règims fronterers de Ceuta i Melilla, des de l'accés d'Espanya a la UE, el 1986, fins a l'actualitat. Malgrat la manca de reconeixement de la sobirania espanyola de les ciutats -i, en conseqüència, de la legitimitat de les fronteres de la UE a l'Àfrica-, el Marroc s'ha convertit en un actor indispensable en l'esquema de governança migratòria fronterera desplegat a Ceuta i Melilla, i ha rendibilitzat aquest nou avantatge estratègic en el marc de les seves relacions bilaterals amb Espanya i la Unió Europea. La lògica d'externalització de les polítiques de control de fronteres ha obert el camí a una àmplia gamma de pràctiques de control migratori a les ciutats del nord d'Àfrica. Aquestes pràctiques han estat analitzades en profunditat des d'una perspectiva acadèmica, periodística i activista. La seva anàlisi ha il·lustrat, d'una banda, la lògica d'excepcionalitat que envolta el règim fronterer de la UE a les ciutats i, de l'altra, la manera com els migrants i els activistes han desafiat, han denunciat i han fet front a aquest règim, contribuint així a la seva reconfiguració constant. El text conclou analitzant les conseqüències de dos factors interrelacionats que han actuat com a vectors de canvi: d'una banda, la "crisi" diplomàtico-fronterera de maig de 2021 i, de l'altra, la posterior reobertura parcial dels passos fronterers de Ceuta i Melilla. el maig de 2022, després de dos anys de tancament que va començar amb l'esclat de la pandèmia de la covid-19. Tots dos factors han donat lloc a una nova reconfiguració de la gestió de la mobilitat transfronterera a la regió. Tal com mostren els fets letals que van tenir lloc a la tanca de Melilla el juny de 2022, aquests canvis han portat a consolidar la cooperació operativa hispanomarroquina i a realitzar un nou repunt de les pràctiques d'obstrucció migratòria a la frontera exterior de la UE.

[es] El artículo traza la evolución de los regímenes fronterizos de Ceuta y Melilla, desde el ingreso de España en la UE en 1986 hasta la actualidad. Pese al no reconocimiento de la soberanía española de las ciudades -ni, en consecuencia, de la legitimidad de las fronteras de la UE en África-, Marruecos se ha convertido en un actor indispensable en el esquema de gobernanza fronterizo-migratoria desplegado en Ceuta y Melilla, y ha rentabilizado esta nueva ventaja estratégica en el marco de sus relaciones bilaterales con España y con la Unión Europea. La lógica de externalización de las políticas de control fronterizo ha allanado el camino a un amplio abanico de prácticas de control migratorio en torno a las ciudades norteafricanas. Dichas prácticas han sido escrutadas en profundidad desde ópticas académicas, periodísticas y activistas. Su análisis ha arrojado luz, por un lado, sobre la lógica de excepcionalidad que rodea al régimen fronterizo de la UE en las ciudades y, por otro, sobre cómo los migrantes y activistas han desafiado, denunciado y resistido a dicho régimen, contribuyendo así a su constante reconfiguración. El texto concluye analizando las consecuencias de dos factores interrelacionados que han ejercido de vectores de cambio: por un lado, la "crisis" diplomático-fronteriza de mayo de 2021 y, por otro, la subsiguiente reapertura parcial de los pasos fronterizos de Ceuta y Melilla en mayo de 2022, tras dos años de cierre iniciado con el estallido de la pandemia de covid-19. Ambos factores han conducido a una nueva reconfiguración de la gestión de la movilidad transfronteriza en la región. Como ilustran los sucesos letales sucedidos en la valla de Melilla de junio de 2022, los cambios han desembocado en la consolidación de la cooperación operativa hispanomarroquí y en un nuevo recrudecimiento de las prácticas de obstaculización migratoria en la frontera exterior de la UE.