[ca] La salut mental està a l'ordre del dia per la situació viscuda durant la pandèmia de COVID-19. Hi ha però pràctiques de les professionals de salut mental que han estat objecte de crítica, com les pràctiques de tancament. Així, en aquest treball busquem descriure les experiències subjectives en primera persona de l'internament psiquiàtric involuntari (en els centres finançats amb recursos públics, a la província de Barcelona, des del 2000 fins al 2019), comprendre el seu significat per a les persones que les han patit i identificar si hi ha diferències de gènere. Per aconseguir aquests objectius hem aplicat un disseny abductiu i una metodologia qualitativa, de manera que hem realitzat cinc entrevistes (un total de 109 pàgines transcrites) a les quals apliquem l'anàlisi de contingut (obtenint una unitat hermenèutica de 21 codis i 487 cites). Els resultats aconseguits els hem estructurat entorn els eixos següents: les rutines en la institució total psiquiàtrica, les relacions en la institució total psiquiàtrica, l'etiquetatge diagnòstic com a saber psiquiàtric i poder disciplinari, paternalisme i agència, control i vigilància, pràctiques coercitives i estat d'excepció, voluntarietat - involuntarietat, agència i estratègies d'afrontament, i subjectivitat i ideals sobre la institució. D'aquesta manera, els resultats d'aquesta recerca apunten a una experiència subjectiva on hi ha una relació amb les professionals basada en càstigs i recompenses, amb una arbitrarietat en la informació (que entra en contradicció amb els drets humans) i on es contraposa el model de provisió en l'atenció de les usuàries, amb les demandes i propostes de cura per part d'aquestes. Així doncs, algunes usuàries viuen l'experiència de l'internament psiquiàtric involuntari com una gàbia, una presó que genera dinàmiques deshumanitzants i que afecten de manera negativa en la vida quotidiana, fins al punt que les usuàries relaten que és l'internament psiquiàtric involuntari el que fa embogir.

[en] Mental health is the order of the day because of the situation experienced during the COVID-19 pandemic, although there are practices of mental health professionals that have been subject to criticism, such as the practices of confinement. Thus, in this paper we seek to describe the first-person subjective experiences of involuntary psychiatric confinement (in publicly funded centres in the province of Barcelona, from 2000 to 2019), to understand its meaning for the people who have suffered it and to identify whether there are gender differences. To achieve these objectives we applied an abductive design and a qualitative methodology, so that we conducted five interviews (a total of 109 transcribed pages) to which we applied content analysis (obtaining a hermeneutic unit of 21 codes and 487 quotes). We structured the results around the following axes: routines in the total psychiatric institution, relationships in the total psychiatric institution, diagnostic labelling as psychiatric knowledge and disciplinary power, paternalism and agency, control and surveillance, coercive practices and state of exception, voluntariness - involuntariness, agency and coping strategies, and subjectivity and ideals about the institution. In this way, the results of this research point to a subjective experience where there is a relationship with the professionals based on punishments and rewards, with arbitrary information (which contradicts human rights) and where the model of provision of mental health professionals is opposed to the demands and proposals for care by their users. Thus, some users experience involuntary psychiatric internment as a cage, a prison that generates dehumanising dynamics that negatively affect their daily lives, to the point that users say that it is the involuntary psychiatric internment that makes them go crazy.