[ca] La següent investigació reprèn una discussió teòrica tan immemorial com inacabada: la vinculació entre la figura autorial (la seva vida) i l'escriptura (creació), el que suposa al seu torn una altra relació: realitat-ficció. Tot i que, en els diversos moments històrics, els estudis literaris han procurat dilucidar-classificar aquesta associació a través de diverses denominacions genèriques memòries, autobiografia, novel·la autobiogràfica, autoficción, el dinamisme de fet literari acaba per tornar obsolet tot encasellament. Motiu pel qual resulta necessari revisitar el entramat teòric (xarxa de relacions) des d'on s'han articulat, ja que de la seva comprensió-qüestionament es desprenen perspectives més àmplies i inclusives per a entaular nous diàlegs amb les propostes literàries, ja no amb el propòsit de fixar límits, sinó traçar línies de trobada entre les pràctiques escripturals, més enllà dels límits historiogràfics i espai-temporals. En congruència amb això, aquest estudi es deté a explorar els valors, preocupacions i discursos subjacents i delineen la categoria "autobiografia" (preocupació pel "si mateix", el "jo", la figura autorial), exercici analític on adquireix especial rellevància la seva doble dimensionalitat genèrica: literària (gènere) i sexual (gender). Precisament, el reconèixer que l'autobiografia ha constituït, a través de la història, una pràctica escriptural masculina demanda forçosament una lectura que consideri això no només com una condició determinant, sinó com un fet constitutiu, projectat en els obstacles que implica la presa de la paraula; el tracte rebut per la crítica i les històries literàries; les condicions contextuals, econòmiques, polítiques de la figura autorial "femenina" i les motivacions que impulsen la pretensió de "relatar la vida". Partint d'aquesta comprensió es pretén fer una lectura analítica des del cos del següent corpus d'obres autobiogràfic-memorials llatinoamericanes escrites durant el segle XX i inicis del XXI: Autobiografía (1979-1984), Victoria Ocampo; Cuadernos de infancia (1937), Antes que mueran (1944), Norah Lange; Epílogo (2003), Alicia Jurado; i a partir d'això entaular un diàleg intertextual. Convé aclarir que aquesta proposta no persegueix simplement "cartografiar" el cos-textual de la narrativa autobiogràfica, sinó plantejar el cos-text com a categoria d'anàlisi, com a perspectiva de lectura capaç de convocar discursos que travessen el autobiogràfic: poder, llenguatge, gènere. Sens dubte, l'abast d'aquest posicionament teòric-metodològic contribuirà a saldar el deute historiogràfica pendent amb la narrativa autobiogràfica-memorial de ploma femenina, a el temps que permetran establir un diàleg on conflueixin crítica, teoria i història literàries per trobar connexions o punts d'inflexió entre els diferents relats del corpus. En aquest sentit, tot i que aquest estudi no aspira a convertir-se en una generalització, la seva mirada podria aportar a la discussió sobre les maneres en els quals s'han analitzat les escriptures del "jo" en l'àmbit literari llatinoamericà (en particular) i a repensar la teoria autobiogràfica-memorial, en general.

[es] La siguiente investigación retoma una discusión teórica tan inmemorial como inacabada: la vinculación entre la figura autorial (su vida) y la escritura (creación), lo que supone a su vez otra relación: realidad-ficción. Aun cuando, en los diversos momentos históricos, los estudios literarios han procurado dilucidar-clasificar dicha asociación a través de diversas denominaciones genéricas memorias, autobiografía, novela autobiográfica, autoficción, el dinamismo del hecho literario termina por volver obsoleto todo encasillamiento. Motivo por el cual resulta preciso revisitar el entramado teórico (red de relaciones) desde donde se han articulado, pues de su comprensión-cuestionamiento se desprenden perspectivas más amplias e inclusivas para entablar nuevos diálogos con las propuestas literarias, ya no con el propósito de fijar límites, sino trazar líneas de encuentro entre las prácticas escriturales, más allá de los límites historiográficos y espacio-temporales. En congruencia con ello, este estudio se detiene a explorar los valores, preocupaciones y discursos que subyacen y delinean la categoría "autobiografía" (preocupación por el "sí mismo", el "yo", la figura autorial), ejercicio analítico donde adquiere especial relevancia su doble dimensionalidad genérica: literaria (genre) y sexual (gender). Precisamente, el reconocer que la autobiografía ha constituido, a través de la historia, una práctica escritural masculina demanda forzosamente una lectura que considere esto no sólo como una condición determinante, sino como un hecho constitutivo, proyectado en los obstáculos que implica la toma de la palabra; el trato recibido por la crítica y las historias literarias; las condiciones contextuales, económicas, políticas de la figura autorial "femenina" y las motivaciones que impulsan la pretensión de "relatar la vida". Partiendo de dicha comprensión se pretende realizar una lectura analítica desde el cuerpo del siguiente corpus de obras autobiográfico-memoriales latinoamericanas escritas durante el siglo XX e inicios del XXI: Autobiografía (1979-1984),Victoria Ocampo; Cuadernos de infancia (1937), Antes que mueran (1944), Norah Lange; Epílogo (2003), Alicia Jurado; y a partir de ello entablar un diálogo intertextual. Conviene aclarar que dicha propuesta no persigue simplemente "cartografiar" el cuerpo-textual de la narrativa autobiográfica, sino plantear el cuerpo-texto como categoría de análisis, como perspectiva de lectura capaz de convocar discursos que atraviesan lo autobiográfico: poder, lenguaje, género. Sin duda, el alcance de dicho posicionamiento teórico-metodológico contribuirá a saldar la deuda historiográfica pendiente con la narrativa autobiográfica-memorial de pluma femenina, al tiempo que permitirán establecer un diálogo donde confluyan crítica, teoría e historia literarias para hallar conexiones o puntos de quiebre entre los diferentes relatos del corpus. En este sentido, aun cuando este estudio no aspira a convertirse en una generalización, su mirada podría aportar a la discusión sobre los modos en los cuales se han analizado las escrituras del "yo" en el ámbito literario latinoamericano (en particular) y a repensar la teoría autobiográfica-memorial, en general.