[ca] L'esma d'aquest estudi rau en el propòsit de posta en valor i expressió de la figura de l'interstici com a constituent intrínsec en l'arquitectura. Aquesta exploració posarà èmfasi en com l'interstici pot dictar la manera com interpretem i percebem l'espai. És combina, així doncs, la figura de l'hermenèutica, és a dir, la interpretació i prejudici de l'espai, amb l'escenari més sensible i material de l'arquitectura. Quan ens trobem en un espai, no el concebem en una condició absoluta. D'igual manera que es desenvolupen els nostres sentits, responent a un gradient sensible, intuïm una percepció que no és aïllada, sinó rabiosament relacional. Sabem que fa fred perquè ens hem trobat abans en una condició de confort. Similarment, és a arrel d'un canvi de secció, que podem arribar a experimentar un exercici de compressió. Així doncs, en quina mesura el record d'escenes prèvies condiciona la percepció present? Com el prejudici i la memòria poden explicar la percepció d'una arquitectura que és continua i articulada a priori per llindars de diferents escales? S'aplica una lectura composta per percepcions paral·leles (que no en sèrie) dels espais: orquestrats en una escenografia mnemònica i continua per mitjà del llindar. Allò que rau entre l'espai i el temps. El present treball proposa, doncs, una òptica alternativa amb la qual s'observa la realitat de l'arquitectura concebent l'interstici com a element troncal que esgrimeix, a més, els mecanismes del prejudici. És a dir, memòria i percepció portades a dialogar. Un ventall curat de casos d'estudi insignes en la història de l'arquitectura, tant d'orient i occident, seran comparats sota aquesta mateixa òptica hermenèutica. És pel fet de correspondre a diferents paradigmes que la tesina analitzarà arquitectures dispars per tal d'extraure conclusions del mètode així com per contrast.

[es] La esencia de este estudio radica en el propósito de poner en valor y expresar la figura del "intersticio" como un elemento intrínseco en la arquitectura. Esta exploración enfatizará cómo el intersticio puede influir en la forma en que interpretamos y percibimos el espacio. Se combina, por lo tanto, la figura de la hermenéutica, es decir, la interpretación y el prejuicio del espacio, con el escenario más sensible y material de la arquitectura. Cuando nos encontramos en un espacio, no lo concebimos en una condición absoluta. De la misma manera en que se desarrollan nuestros sentidos, respondiendo a un gradiente sensible, intuimos una percepción que no es aislada, sino profundamente relacional. Sabemos que hace frío porque antes hemos experimentado una condición de confort. Del mismo modo, es debido a un cambio de sección que podemos llegar a experimentar una sensación de compresión. Entonces, ¿hasta qué punto el recuerdo de escenas previas condiciona la percepción presente? ¿Cómo pueden el prejuicio y la memoria explicar la percepción de una arquitectura que es continua y articulada de antemano por umbrales de diferentes escalas? Se aplica una lectura compuesta por percepciones paralelas (no en serie) de los espacios: orquestados en una escenografía mnemónica y continua a través del umbral. Eso que reside entre el espacio y el tiempo. Este trabajo propone, por lo tanto, una óptica alternativa con la cual se observa la realidad de la arquitectura, considerando el intersticio como un elemento central que utiliza, además, los mecanismos del prejuicio. Es decir, la memoria y la percepción llevadas a un diálogo. Un abanico seleccionado de casos de estudio destacados en la historia de la arquitectura, tanto de oriente como de occidente, serán comparados bajo esta misma perspectiva hermenéutica. Debido a que corresponden a diferentes paradigmas, la tesis analizará arquitecturas diversas con el fin de extraer conclusiones del método y para contrastarlas.