[ca] La tragèdia grega ha suscitat gran interès a pensadors al llarg de la història, donat el caràcter transcendental del gènere. La tragèdia és en sí mateixa un reflex de la societat hel·lena, des de les seues creences religioses fins la aplicació de lleis basades en la tradició, passant per aspectes sòcio-culturals. Com diu Aristòtil en la seua Poètica, la tragèdia es, en última instancia, imitació de la vida, motiu pel qual s'han dedicat estudis sencers de diverses rames a l'anàlisi de la tragèdia. D'entre aquests camps d'estudi, destaca el de la filosofia pels constants debats morals que hi planteja, sobretot segons evoluciona el gènere tràgic y arriba Eurípides, que serà, d'entre els tres grans tràgics, el que més humanitze els seus personatges a través de de la conversió dels seus herois en personatges que poc d'heroic poden aplegar a tenir. És la comprensió d'una realitat decebedora el que du a Eurípides a construir un discurs fictici que un cop traspassa el llindar de la fantasia i s'hi superposa sobre la realitat històrica que viu el dramaturg, deixa entreveure una crítica sobre el seu entorn polític i cultural. El present treball, des del principi, pretén indagar en si existeix cap utilitat pràctica de la tragèdia grega en el context social i polític actual. A través d'Eurípides, es demostra que, no sols açò és possible, sinó que, a més a més, una crítica de diversos segles d'antiguitat encara avui troba una realitat sobre la qual fonamentar-se. Aquest treball suposa la concatenació d'una sèrie de preguntes i respostes que, finalment, troben el seu eix central en una sola qüestió que parteix de la crítica d'Eurípides al seu temps: hem millorar com a societat? La forma en què els Estats membres i la societat civil europea han reaccionat front una situació de crisi humanitària com ha resultat esser la situació dels refugiats, resulta útil per a realitzar un qüestionament dels principis morals de la societat civil europea. La comparativa entre el que deuria esser i el que és, es tradueix aquí en la diferència que existeix entre es compromisos ètics i morals que els estats membres varen adoptar des del precís instant en què varen superar els Criteris de Copenhage i l'examen d'aqueixos valors en la realitat. Al final, els Estats membres han tractat salvar dit examen moral amb la posta en marxa de mecanismes polítics que finalment s'han utilitzat per a dificultar la llibertat de circulació d'aquells que busquen asil a Europa, així com un enduriment de les lleis d'immigració. No obstant això, a través de la íntima relació entre ètica, moral, dret i política, s'acaba incidint sobre el decisiu rol que la societat civil posseeix en la presa de decisions polítiques. Dit això, es demostra, no tan sols la importància del factor social, sinó el fet que és la societat civil –o, millor dit, una part d'aquesta-, en definitiva, la que permet aquest tipus d'actuacions polítiques. La pregunta és clara: per què les permet, si pretén promoure una sèrie de valors que no troben el seu fidel reflex en elles? La resposta es la aporofòbia, i ens permet repassar qüestions com l'etnocentrisme, així com posar de manifest la carència de solidaritat en certs sectors de les societats europees. Tot i això, la solidaritat depèn de l'empatia de cada individu, una cosa que no es pot aprendre dels llibres. Per a això, aquest treball pren com a exemple Eurípides, que fa de les seues obres el mitjà per a promocionar la necessitat de reflexionar sobre allò que s'havia donat per cert, així com destaquen la capacitat tant educativa com lúdica de l'art. Prenent açò com a punt de partida, aquest treball proposa un mètode educatiu per a la societat que pren l'art com a vehicle. En definitiva, aquest treball va una passa més enllà i demostra que no sols la crítica d'Eurípides segueix essent tan vàlida avui com al moment històric, social i polític en què va ser concebuda, sinó que, a més a més, mostra que el mode de dur a terme dita crítica, utilitzant l'art com a mitjà d'aprenentatge lúdic a través de la introspecció, encara hui segueix essent un complement educatiu necessari al simple fet d'imposar un deure moral amb el dret.

[en] Greek tragedy has aroused great interest to thinkers throughout history, given the momentous nature of the genre. The tragedy is in itself a reflection of the Hellenic society, from their religious beliefs to the tradition-based law enforcement, and socio-cultural aspects. As Aristotle says in his Poetics, the tragedy is a life's reflection, and that's why studies of various branches have been devoted to the analysis of the tragedy. Between those fields of study, philosophy stands out because of the constant moral debates that Greek tragedy is able to arise, especially, when Euripides appears in the scene. Among the three great tragic poets, he will humanize his characters better than anyone through the conversion of the heroes in characters whose heroism can be put into shame. It is his understanding of a disappointing reality what leads Euripides to build a fictional discourse that, once taken beyond the threshold of fantasy and superimposed over the historical reality the playwright lives in, reveals a critique about his political and cultural environment. This paper intends to explore whether there is a practical utility of Greek tragedy in the current social and political context. Via Euripides, it is proved that, not only this is possible, but, in addition, that that reality in which a several centuries-old critique was conceived still finds a background in which to be understood nowadays. This work represents a concatenation of questions and answers that, eventually, finds its central axis in a single question that comes from Euripides' critique to his time: have we improved as a society? The way in which European civil society and Member States have reacted to a humanitarian crisis situation as it has proved to be the situation of the refugees is useful for questioning the European civil society's moral principles. The comparison between what should be and what it really is, is translated here as the difference between the ethical commitments that Member States adopted from the very moment in which they got over the Copenhagen Criteria and the examination of those values in the reality. At the end of the day, Member States have passed by this moral examination with the start-up of political mechanisms that were eventually used to hinder the freedom of movement of those seeking asylum in Europe, as well as a toughening in immigration laws. However, through the intimate relationship between moral, ethical, politics and law, it is proved the crucial role of civil society in political decision-making. What's more, it shows not only the importance of the social factor, but the fact that it's the civil society ―or, rather, a part of it― who truly allows that kind of political performances. The question is clear: why does civil society allow this kind of political performances, if civil society should aim to promote values that do not find their reflection in those? The answer is the aporophobia, and allows us to review issues such as ethnocentrism, as well as to highlight the lack of solidarity in certain sectors of European societies. However, solidarity depends on the empathy of each individual, something that cannot be learnt from books. For this very reason, this paper takes Euripides' works as an example, because he takes his plays as a mean to promote the need to reflect on what had been assumed, as well as to exalt the educational and ludic character of art. Taking this as a starting point, this paper proposes an educational method to society that takes art as vehicle. Ultimately, this work ends up going one step further and, not only demonstrates that the Euripides' criticism is still as valid today as in the historical, social and political context in which was conceived. Moreover, it shows that the way of carrying out that critique, using art as a mean for ludic learning through introspection, keeps being a necessary educative complement to the mere fact of imposing a moral duty through law.