[ca] La simplicitat sorprenent de l'estil de Tsitsi Dangarembga en la seva novel·la Nervous Conditions -la narració d'una nena aparentment innocent- provoca una intensa impressió en els lectors. És aquest estil el que la fa una crítica enormement poderosa del sistema colonial. Aquest assaig vol explorar fins a quin extrem el narrador no fiable amb les seves atenuacions constants està connectat a les teories postcolonials més famoses. Les nombroses interpretacions del text des de perspectives ben diferents (feminisme, postcolonialisme, la bildungsroman) sorgeixen precisament d'aquesta aparent ambigüitat de les paraules de la narradora. La primera part de l'assaig està centrada en descriure la qualitat de la narració: de la mateixa manera que la veu de Fanon és profètica, la de Dangarembga revolta el lector per fer-lo "caure" a la realitat, entrar en raó. La segona part tracta de nou amb aquest reconeixement de la realitat tal com és, però des de l'òptica dels personatges quan experimenten el que Bhabha va anomenar com a "mimetisme" ("mimicry"); el casament entre els pares de la Tambu es converteix en un moment clau de la seva vida perquè rebutja fer el que predica el discurs de poder i pot arribar a parlar d'una "identitat acabada d'adquirir" (Dangarembga, 1998: 169). En relació amb l'opressió a la què s'enfronten els personatges, des de moltes formes diferents de resignació, Nervous Conditions hi lluita en contra amb consciència. L'ús de l'atenuació i després el nostre reconeixement de la realitat com a lectors ens fan conscients dels grillons de l'Imperi, però també de l'amenaça que suposa aquest odi implícit en la ironia. El somriure incòmode de Dangarembga a la cara del poder darrere de la veu d'una nena conscient és, sens dubte, un crit d'esperança.

[en] The strikingly simple style of Tsitsi Dangarembga's Nervous Conditions -the narration of an apparently innocent child, Tambudzai- cuts deep into the reader, making the novel an impressively powerful critique of the colonial machinery. The aim of this paper is to show to what extent the unreliable narrator, with her understatements, is responsible for the numerous connections with the most well-known postcolonial theories. The many readings Dangarembga's work has received, from a myriad of perspectives (feminism, postcolonialism, the bildungsroman), are rooted in the apparent ambiguity of the narrator's words. The first part of this paper is concerned with describing the quality of this narration: just as Fanon's prophetic voice, Dangarembga's revolts the reader so as to make her fall into realisation. The second part of this paper deals again with this sudden awareness of reality, not the reader's but the characters' when having to experience what Bhabha defined as mimicry; the wedding between Tambu's parents is a turning point in her life because of her refusal to comply with the discourse of power and thus speak of her "newly acquired identity" (Dangarembga, 1998: 169). Taking into account the oppression to which the characters are subjected and their manifold kinds of resignation, Nervous Conditions fights back with conscience. Understatement and subsequent realisation are the best device to make us, readers, aware of the shackles of the Empire and, at the same time, conscious of the menace that this ironic contempt implies. Dangarembga's tight smile in the face of power through the voice of a conscious child is, decidedly, a cry of hope.