[ca] Hom considera que els oceans són sistemes altament complexos, la dinàmica dels quals depèn de la interrelació de processos físics, químics i biològics. En aquests context, l'estudi dels intercanvis verticals de matèria i energia des de la superfície cap a l'oceà profund esdevé essencial per a entendre i predir l'impacte dels canvis en el sistema climàtic de la Terra sobre la dinàmica oceànica i els l'ecosistema marins. Aquesta Tesi està centrada en el reconeixement del paper dels forçaments externs (règim de vents, pèrdues de calor, aportacions fluvials, acció de l'onatge, i altres), inclosa llur variabilitat intra- i interanual, damunt la hidrografia i les transferències de matèria i energia des de la plataforma cap al talús i els ambients més profunds a través dels canyons submarins. En aquest context, ens hem centrat en l'estudi un canyó mediterrani altament actiu, el canyó del cap de Creus, i en un gran canyó de la mar Cantàbrica, el canyó d'Avilés. El fet que tots dos canyons es trobin gairebé a la mateixa latitud, sotmesos recurrentment als mateixos règims atmosfèrics regionals, ens ha permès investigar les teleconnexions atmosfèriques entre ambdues àrees i llurs conseqüències oceanogràfiques i ecosistèmiques. L'anàlisi combinada de la variabilitat temporal dels fluxos de partícules i dels paràmetres meteorològics, hidrològics i oceanogràfics en tots dos canyons ha permès determinar les seves respostes als forçaments físics. Els principals processos que governen la transferència de matèria particulada més enllà de la plataforma continental a través del canyó del cap de Creus són: (1) les cascades d'aigua densa de plataforma (DSWC, de l'anglès Dense Shelf Water Cascading), desencadenades pel refredament sobtat, l'evaporació i la salinització de les aigües superficials de la plataforma continental durant episodis perllongats de vents del nord, freds i secs, i (2) els episodis d'enfonsament d'aigua (downwelling) que tenen lloc durant les llevantades, les quals provoquen l'augment de l'alçada de les ones, el reforçament de la circulació ciclònica i l'apilament massiu d'aigua carregada de sediment contra la costa que acaba provocant el seu enfonsament cap al talús. En canvi, la transferència de matèria particulada més enllà de la plataforma a través del canyó d'Avilés, ocorre majoritàriament durant els episodis de resuspensió de matèria particulada que tenen lloc amb motiu del desenvolupament de temporals i degut a l'augment de l'alçada de les ones i els corrents prop del fons. La direcció del vent i dels corrents que impulsa determinen si la matèria resuspesa arriba al canyó majoritàriament per la superfície o pel fons. El present estudi confirma que els canyons submarins del cap de Creus i d'Avilés són conductes preferents per al transport de matèria particulada esmentat adés i palesa el seu potencial com a vectors preferents per a la transferència del senyal dels forçaments externs des de la plataforma cap als respectius marges i conques profundes. La prevalença de la fracció terrígena en els fluxos de matèria particulada enregistrats en ambdós canyons, revela que la resuspensió de dipòsits terrígens a la plataforma continental representa la principal font de partícules vers els canyons del cap de Creus i d'Avilés. La segona font de matèria particulada a tots dos canyons és la producció marina primària, els fluxos procedents de la qual (matèria orgànica, carbonat de calci i òpal) mostren una gran variabilitat que depèn sobretot del règim hidrodinàmic i de les explosions (blooms) estacionals de fitoplàncton. D'altra banda, a més dels episodis de downwelling associats a tempestes marines i de les DSWC (al canyó del cap de Creus), i dels episodis de resuspensió i transport de matèria particulada que tenen lloc associats al desenvolupament de temporals (al canyó d'Avilés), els processos oceanogràfics més energètics a les dues àrees estudiades són la convecció profunda (al golf de Lleó) i la convecció intermèdia (a la mar Cantàbrica). Quan els forçaments d'origen atmosfèric que impliquen l'arribada de masses d'aire fred i sec són prou intensos i afecten alhora totes dues àrees, es produeix una resposta oceanogràfica simultània que palesa l'existència de teleconnexions atmosfèriques. Creiem que aquesta Tesi presenta un alt interès per la comunitat científica i també per la gestió dels recursos marins, doncs és fruit d'un nou enfocament en l'estudi de les relacions entre l'atmosfera i la dinàmica oceànica, la biogeoquímica marina i el funcionament dels ecosistemes marins entesos en sentit ampli. I té el valor afegit de demostrar que aitals relacions poden establir-se entre àrees separades per masses continentals, com és el cas del golf de Lleó i de la mar Cantàbrica, situats a banda i banda de la península Ibèrica. La integració de dades provinents de l'observació meteorològica i oceanogràfica, i del modelat numèric, que s'ha dut a terme en aquesta Tesi podria fer-se extensible, en el futur, a les dades de pesca de les mars del nord la península Ibèrica. Aquest esforç permetria segurament assolir una millor comprensió dels vincles entre els processos físics i biogeoquímics i la variabilitat dels recursos vius fins al punt, en una situació ideal, de poder plantejar models de gestió paral·lels entre les dues àrees, els quals incorporessin plenament els coneixements assolits.

[es] Los océanos son sistemas altamente complejos, cuya dinámica viene determinada por la interrelación de diversos procesos físicos, químicos y biológicos. Por ello, el estudio de los intercambios verticales de materia y energía desde la superficie hacia el océano profundo resulta esencial para entender y predecir el impacto de los cambios en el sistema climático de la Tierra sobre la dinámica oceánica y los ecosistemas marinos. Esta Tesis está centrada en el reconocimiento del papel que ejercen los forzamientos externos (régimen de viento, pérdidas de calor, aportes fluviales, acción del oleaje, y otros), incluida su variabilidad intra- e interanual, sobre la hidrografía y las transferencias de materia y energía desde la plataforma hacia el talud y los ambientes más profundos a través de los cañones submarinos. En este contexto, nos hemos centrado en el estudio de un cañón mediterráneo altamente activo, el cañón del cabo de Creus, y en un gran cañón del mar Cantábrico, el cañón de Avilés. El hecho de que los dos cañones se encuentren prácticamente a la misma latitud, sometidos recurrentemente a los mismos regímenes atmosféricos regionales, nos ha permitido investigar las teleconexiones atmosféricas entre ambas áreas y sus consecuencias oceanográficas y ecosistémicas. A partir del análisis combinado de la variabilidad temporal de los flujos de partículas y de los parámetros meteorológicos, hidrológicos y oceanográficos en los dos cañones hemos podido determinar sus respuestas a los forzamientos físicos. Los principales procesos que gobiernan la transferencia de materia particulada más allá de la plataforma continental a través del cañón del cabo de Creus son: (1) las cascadas de agua densa de plataforma (DSWC, del inglés Dense Shelf Water Cascading), desencadenadas por el enfriamiento súbito, la evaporación y la salinización de las aguas superficiales de la plataforma continental durante episodios prolongados de vientos del norte, fríos y secos, y (2) los episodios de hundimiento de agua (downwelling) que tienen lugar durante las tormentas de levante, las cuales provocan el aumento de la altura del oleaje, el reforzamiento de la circulación ciclónica y el apilamiento masivo de agua cargada de sedimentos contra la costa que acaba provocando su hundimiento hacia el talud. Por el contrario, la transferencia de materia particulada más allá de la plataforma a través del cañón de Avilés, ocurre principalmente durante los episodios de resuspensión de materia particulada que tienen lugar con motivo del desarrollo de temporales y debido al aumento de la altura del oleaje y de las corrientes cerca del fondo. La dirección del viento y de las corrientes que impulsa tras estos periodos, determinan si la materia resuspendida llega al cañón mayoritariamente por la superficie o por el fondo. El presente estudio confirma además que los cañones submarinos del cabo de Creus y de Avilés son conductos preferentes para el transporte de materia particulada, demostrando su potencial como vectores preferentes para la transferencia de la señal de los forzamientos externos desde la plataforma hacia los respectivos márgenes y cuencas profundas. La prevalencia de la fracción terrígena en los flujos de materia particulada registrados en ambos cañones revela que la resuspension de depósitos terrígenos en la plataforma continental representa la principal fuente de partículas de los cañones del cabo de Creus y de Avilés. La segunda fuente de materia particulada en ambos cañones es la producción marina primaria, los flujos procedentes de la cual (materia orgánica, carbonato de calcio y ópalo) muestran una gran variabilidad que depende sobretodo del régimen hidrodinámico y de las explosiones (blooms) estacionales de fitoplancton. Por otro lado, además de los episodios de downwelling asociados a tormentas marinas y las DSWC (en el cañón del cabo de Creus), y de los episodios de resuspensión y transporte de materia particulada que tienen lugar con motivo del desarrollo de temporales (en el cañón de Avilés), los procesos oceanográficos más energéticos en las dos áreas estudiadas son la convección profunda (en el golfo de León) y la convección intermedia (en el mar Cantábrico). Cuando los forzamientos de origen atmosférico que implican la llegada de masas de aire frío y seco son suficientemente intensos y afectan de manera sincrónica a las dos áreas, se produce una respuesta oceanográfica simultánea que evidencia la existencia de teleconexiones atmosféricas. Creemos que esta Tesis presenta un elevado interés para la comunidad científica y también para la gestión de los recursos marinos, pues es fruto de un nuevo enfoque en el estudio de las relaciones entre la atmósfera y la dinámica oceánica, la biogeoquímica marina y el funcionamiento de los ecosistemas marinos entendidos en sentido amplio. I tiene el valor añadido de demostrar que tales relaciones pueden establecerse entre áreas separadas por masas continentales, como es el caso del golfo de León y del mar Cantábrico, situados a un lado y otro de la península Ibérica. Así, la integración de datos provenientes de la observación meteorológica y oceanográfica, y del modelado numérico llevado a cabo en esta Tesis podría hacerse extensible, en el futuro, a los datos de pesca de los mares del norte de la península Ibérica. Este esfuerzo facilitaría una mejor comprensión de los vínculos entre los procesos físicos y biogeoquímicos, y de la variabilidad de los recursos vivos. En una situación ideal, se podrían incluso plantear modelos de gestión paralelos entre las dos áreas, incorporando para ello todos los conocimientos logrados.