[ca] Vicent Andrés Estellés ha estat definit com el més gran poeta valencià del segle XX i un dels més grans en llengua catalana. La seua poesia ha estat abastament estudiada. Però de l'ofici que li va permetre viure i escriure, sobre el seu acompliment, és ben poc el que sabem. De ben jove, V.A.E. va mostrar el seu desig d'escriure i, en l'àmbit familiar i l'entorn social en el qual es movia, escriure era sinònim de Vicent Blasco Ibáñez. Al xiquet l'inculcaren semblar-se a l'homenot que havia estiuat de jove a Burjassot i que havia deixat una petjada -cultural i política- inesborrable en el poble que va veure nàixer a V.A.E. en 1924. Les circumstàncies marcaren l'accés de V.A.E. al periodisme, tot seguit. Va ser després de la guerra civil, de manera que quasi l´única via era l'anomenada Premsa del Movimiento, és a dir, la del partit únic de la dictadura franquista. Després d'escriure els primers articles en Jornada, de passar i graduar-se en l'Escola de Periodisme a Madrid i de fer el servei militar, V.A.E. donà el salt al periòdic Las Provincias, aleshores el més important a la ciutat de València. El text indaga sobre les rutines productives de V.A.E. al periòdic, sobre la seua executòria, sobre els seus articles en castellà i valencià, sobre la seua relació amb la direcció, sobre el seu nomenament com a cap de redacció, sobre les seues proximitats i llunyanies amb els propietaris del periòdic. En un capítol relativament curt és impossible donar compte de l'enorme dimensió com a escriptor que V.A.E abastà en les pàgines del periòdic, però serveix per construir les coordenades, els efectes, els afectes, les dèries i els neguits d'un poeta que va escriure la major part de la seua obra a una taula de redacció o emportant-se ací i enllà la seua Olivetti portàtil, la màquina d'escriure del periodista que volgué ser Blasco Ibáñez.

[es] Vicent Andrés Estellés ha sido definido como el más grande poeta valenciano del siglo XX y uno de los más grandes en lengua catalana. Su poesía ha estado abastecimiento estudiada. Pero del oficio que le permitió vivir y escribir, sobre su desempeño, es muy poco el que sabemos. De muy joven, V.A.E. mostró su deseo de escribir y, en el ámbito familiar y el entorno social en el cual se movía, escribir era sinónimo de Vicent Blasco Ibáñez. Al niño lo inculcaron parecerse al hombretón que había veraneado de joven en Burjassot y que había dejado una huella -cultural y política- imborrable en el pueblo que vio nacer a V.A.E. en 1924. Las circunstancias marcaron el acceso de V.A.E. al periodismo, a continuación. Fue después de la guerra civil, de forma que casi la única vía era la llamada Prensa del Movimiento, es decir, la del partido único de la dictadura franquista. Después de escribir los primeros artículos en Jornada, de pasar y graduarse en la Escuela de Periodismo a Madrid y de hacer el servicio militar, V.A.E. dio el salto en el periódico Las Provincias, entonces lo más importante en la ciudad de València. El texto indaga sobre las rutinas productivas de V.A.E. en el periódico, sobre su ejecutoria, sobre sus artículos en castellano y valenciano, sobre su relación con la dirección, sobre su nombramiento como jefe de redacción, sobre sus proximidades y lejanías con los propietarios del periódico. En un capítulo relativamente corto es imposible dar cuenta de la enorme dimensión como escritor que V.A.E alcanzó en las páginas del periódico, pero sirve para construir las coordenadas, los efectos, los afectos, las obsesiones y las desazones de un poeta que escribió la mayor parte de su obra a una mesa de redacción o llevándose aquí y allá su Olivetti portátil, la máquina de escribir del periodista que quiso ser Blasco Ibáñez.