[ca] Des de la pèrdua de la biodiversitat fins a la degradació de terra i la contaminació de les masses d'aigua, els nostres sistemes de suport vital estan en declivi. La nau espacial Terra té problemes. Nosaltres tenim problemes. La ciència de la sostenibilitat ha sorgit com a resposta, oferint models del nostre camí a la salvació. Això no obstant, l'esperit dels esforços de modelatge en la ciència de la sostenibilitat està dominat per les nocions de predicció i optimització. Mentre que la predicció i l'optimització han demostrat ser extremadament exitoses en altres camps, portant a la creació de coets i telèfons intel·ligents entre d'altres, aquests plantejaments no aconsegueixen comprendre les intangibilidades més essencials dels sistemes socio-ecològics. Aquestes nocions han colonitzat efectivament el futur, recolzant un règim de promeses tecnocientífiques i reconfortants raons ex-post. Aquesta dissertació explora un enfocament alternatiu de la ciència de la sostenibilitat. Un enfocament basat en estudis d'anticipació i en la idea que els sistemes socio-ecològics són sistemes adaptatius complexos. A partir de les teories de l'metabolisme social i la biologia relacional, es realitza una revisió exhaustiva de la base conceptual de la modelització de la sostenibilitat. Posteriorment, s'utilitza aquesta revisió per fonamentar la caracterització dels sistemes socioeconòmics com a sistemes de reparació metabòlica, és a dir, organismes. D'aquesta manera es llança nova llum sobre les megatendències mundials de la globalització i la urbanització, a través de les quals les societats estan perdent el control sobre les seves identitats. Posteriorment, els enfocaments de modelització proporcionades pel metabolisme social i la biologia relacional es discuteixen amb els de la filosofia de la ment i la filosofia de l'llenguatge per reconceptualitzar l'arquitectura dels espais de coneixement socio-ecològics, dins dels quals trobem els models. Amb especial deteniment és analitzat el paper de la justificació, l'explicació i els relats normatius en la creació dels límits de l'espai de coneixement i en la ruptura de les impredicatividades. Havent establert una sòlida base conceptual, es presenten dos estudis de cas. El primer, una narració quantitativa sobre el ràpid desplegament de fonts alternatives d'energia elèctrica per descarbonitzar l'economia, posa en relleu diverses deficiències en els actuals esforços de governança. S'afirma, per exemple, que la forma precipitada en què es considera l'emmagatzematge d'energia en els debats contemporanis sobre la transició energètica està portant a la societat a una greu situació de desajust estructural-funcional. El segon, una narració quantitativa sobre la reinternalització de l'agricultura, posa en relleu un conjunt de preocupacions en matèria de seguretat relacionades amb els nivells extrems d'externalització de l'agricultura observats en els sistemes socioeconòmics moderns. Cap de les narracions quantitatives presentades en aquesta dissertació fa cap intent de predir el futur. S'ofereixen com històries d'aprenentatge, ajudant a la societat a aclarir la seva visió d'un futur desitjable. Encara que són crítiques, cap de les tesis d'aquesta dissertació presenten arguments per eliminar els enfocaments convencionals de la modelització. Aquesta dissertació no és més que un esforç per trencar l'hegemonia de la predictivitat i la optimizabilidad, per complementar aquestes idees amb nocions de impredictibilitat. En última instància, es proposa un paradigma de sostenibilitat supercrítica, que és una manera de sostenibilitat en el qual l'auto-referencialitat dels sistemes complexos s'entén com un cicle virtuós, no viciós. La sostenibilitat supercrítica reobre el debat sobre el futur trencat, aportant idees sobre la creació deliberada de models socio-ecològics extensibles que donin suport vies de desenvolupament responsables.

[es] Desde la pérdida de la biodiversidad hasta la degradación del suelo y la contaminación de las masas de agua, nuestros sistemas de soporte vital están en declive. La nave espacial Tierra tiene problemas. Nosotros tenemos problemas. La ciencia de la sostenibilidad ha surgido como respuesta, ofreciendo modelos de nuestro camino a la salvación. No obstante, el espíritu de los esfuerzos de modelado en la ciencia de la sostenibilidad está dominado por las nociones de predicción y optimización. Mientras que la predicción y la optimización han demostrado ser extremadamente exitosas en otros campos, llevando a la creación de cohetes y teléfonos inteligentes entre otros, estos planteamientos no logran comprender las intangibilidades más esenciales de los sistemas socio-ecológicos. Estas nociones han colonizado efectivamente el futuro, apoyando un régimen de promesas tecnocientíficas y reconfortantes razones ex-post. Esta disertación explora un enfoque alternativo de la ciencia de la sostenibilidad. Un enfoque basado en estudios de anticipación y en la idea de que los sistemas socio-ecológicos son sistemas adaptativos complejos. A partir de las teorías del metabolismo social y la biología relacional, se realiza una revisión exhaustiva de la base conceptual de la modelización de la sostenibilidad. Posteriormente, se utiliza esta revisión para fundamentar la caracterización de los sistemas socioeconómicos como sistemas de reparación metabólica, es decir, organismos. De este modo se arroja nueva luz sobre las megatendencias mundiales de la globalización y la urbanización, a través de las cuales las sociedades están perdiendo el control sobre sus identidades. Posteriormente, los enfoques de modelización proporcionadas por el metabolismo social y la biología relacional se discuten con los de la filosofía de la mente y la filosofía del lenguaje para reconceptualizar la arquitectura de los espacios de conocimiento socio-ecológicos, dentro de los cuales encontramos los modelos. Con especial detenimiento es analizado el papel de la justificación, la explicación y los relatos normativos en la creación de los límites del espacio de conocimiento y en la ruptura de las impredicatividades. Habiendo establecido una sólida base conceptual, se presentan dos estudios de caso. El primero, una narración cuantitativa sobre el rápido despliegue de fuentes alternativas de energía eléctrica para descarbonizar la economía, pone de relieve varias deficiencias en los actuales esfuerzos de gobernanza. Se afirma, por ejemplo, que la forma precipitada en que se considera el almacenamiento de energía en los debates contemporáneos sobre la transición energética está llevando a la sociedad a una grave situación de desajuste estructural-funcional. El segundo, una narración cuantitativa sobre la reinternalización de la agricultura, pone de relieve un conjunto de preocupaciones en materia de seguridad relacionadas con los niveles extremos de externalización de la agricultura observados en los sistemas socioeconómicos modernos. Ninguna de las narraciones cuantitativas presentadas en esta disertación hace ningún intento de predecir el futuro. Se ofrecen como historias de aprendizaje, ayudando a la sociedad a clarificar su visión de un futuro deseable. Aunque son críticas, ninguna de las tesis de esta disertación presentan argumentos para eliminar los enfoques convencionales de la modelización. Esta disertación no es más que un esfuerzo por romper la hegemonía de la predictividad y la optimizabilidad, para complementar esas ideas con nociones de impredictibilidad. En última instancia, se propone un paradigma de sostenibilidad supercrítica, que es un modo de sostenibilidad en el que la auto-referencialidad de los sistemas complejos se entiende como un ciclo virtuoso, no vicioso. La sostenibilidad supercrítica reabre el debate sobre el futuro roto, aportando ideas sobre la creación deliberada de modelos socio-ecológicos extensibles que apoyen vías de desarrollo responsables.