[ca] Alberto Basso ens ofereix un estudi exhaustiu dels orígens de la historiografia barroca a Itàlia, que parteix de l'obra del P. Giovanni Battista Martini i la publicació dels tres primers volums d'una Storia della Musica (1757, 1770 i 1781); però cal referir-se també a una altra obra del mateix autor, Esemplare o si Saggio fondamentale prattico di contrapunto sopra il canto fermo (1774-1775), on publica 107 exemples de diversos compositors de la segona meitat del segle XVI i la primera del XVII; el seguí Giuseppe Paolucci amb Arte pratica de contrappunto dimostrata con esempi di vari autori e con osservazioni (1765-1772), on esmenta obres, a més dels compositors italians, de Haendel i Fux. L'interès per la música barroca reneix a Itàlia a la segona meitat del segle XIX; la casa Ricordi publicà la sèrie de 14 volums L'arte antica e moderna (1865-1873), però era una prima esplorazione del repertori aliè al melodrama, i inferior en ambició a les Opera omnia de Haendel per F. Chrysander, o a la resurrecció de l'Alte Musik als països germànics. A finals del segle XIX es crea a Roma una Societat Bach. Entre els musicòlegs italians destaca Luigi Torchi, autor de L'Arte Musicale in Italia, ambiciós projecte de 34 volums, dels quals se'n publicaren només set; seguí encara amb La musica strumentale in Italia nei secoli XVI, XVII e XVIII. Al costat d'historiadors com Leonardo Perosa, Amitore Galli, Amelia Civita i Domenico Alaleona, l'eina de la represa de la consciència de la música del Barroc fou la Rivista Musicale Italiana (1894-1955). Malgrat dos esculls fonamentals -la incomprensió de Croce vers el barroc i el judici genèric d'aquest estil com a personificació del mal gust-, avui esdevé imprescindible resituar-lo en el seu lloc, com a manifestació del pensament i de la cultura.

[es] Alberto Basso nos ofrece un estudio exhaustivo de los orígenes de la historiografía barroca en Italia, que parte de la obra del P. Giambattista Martini y la publicación de los tres primeros volúmenes de una Storia della Musica (1757, 1770 y 1781); pero cabe referirse también a otra obra del mismo autor, Esemplare ossia Saggio fondamentale prattico di contrappunto sopra il canto fermo (1774-1775), donde publica hasta 107 ejemplos de diversos compositores de la segunda mitad del siglo XVI y de la primera del XVII. Siguió su ejemplo Giuseppe Paolucci, con Arte Prattica di contrappunto dimostrata con esempi di vari autori e con osservazioni (1756-1772), donde, además de ejemplos de compositores italianos, cita obras de Händel y de Fux. El interés por la música barroca renace en Italia en la segunda mitad del siglo XIX; la casa Ricordi publicó la serie de 14 volúmenes L'Arte Antica e Moderna (1865-1873), pero era sólo una prima esplorazione del repertorio ajeno al melodrama, e inferior en ambición a las Opera Omnia de Händel que editó F. Chrysander, o a la resurrección de la Alte Musik en los países germánicos. Entre los musicólogos italianos destaca LuigiTorchi, autor de L'Arte Musicale in Italia, ambicioso proyecto de 34 volúmenes, de los que sólo se publicaron 7. Prosiguió con La musica strumentale in Italia nei secoli XVI, XVII e XVIII. Al lado de historiadores como Leonardo Perosa, Amintore Galli, Amelia Civita y Domenico Alaleona, el instrumento de la toma de conciencia de la música del barroco fue la Rivista Musicale Italiana (1894-1955). A pesar de los dos escollos fundamentales -la incomprensión de Croce hacia el barroco y el juicio genérico de este estilo como la personificación del mal gusto- hoy deviene imprescindible resituarlo en su lugar, como manifestación del pensamiento y de la cultura.