[ca] Amb el propòsit de contribuir al coneixement dels primers primats de la península Ibèrica, aquesta tesi s'ha endinsat en l'estudi d'un dels pocs tàxons coneguts durant l'Eocè inferior, el gènere Agerinia. L'estudi d'aquest gènere ha inclòs, en primer lloc, la revisió del material prèviament assignat a Agerinia i l'estudi del material inèdit d'aquest gènere dipositat a les col·leccions de l'Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont. D'altra banda, s'han dut a terme diverses campanyes de camp als dipòsits continentals de l'Eocè inferior de distintes conques catalanes i s'ha estudiat el material trobat en aquestes intervencions. Més concretament, l'estudi del material inèdit d'Agerinia roselli del jaciment de les Saleres, juntament amb la revisió de les restes ja publicades d'aquesta espècie, ha permès esmenar la seva diagnosi. Aquest estudi ha evidenciat la presència d'algunes característiques no descrites fins ara, i ha consolidat la diferenciació d'aquest gènere amb altres adapiformes euroasiàtics. Per altra banda, l'estudi del material dentari d'Agerinia procedent del jaciment de Masia de l'Hereuet ha conclòs amb l'erecció de l'espècie Agerinia marandati. La revisió del material de diverses localitats assignat prèviament al gènere Agerinia ha resultat amb el canvi d'algunes determinacions taxonòmiques que resultaven inadequades. A més a més, s'ha constatat que l'únic euprimat identificat a l'Eocè inferior al nord-est de la península Ibèrica és Agerinia, ja que les mencions al gènere Cantius en alguns jaciments d'aquesta àrea no semblen suficientment fonamentades. La prospecció i el mostreig dels materials continentals de l'Eocè inferior realitzats en les conques Sudpirinenca i de l'Ebre han suposat el descobriment d'onze localitats amb restes de vertebrats, sis de les quals han proporcionat fòssils atribuïts al gènere Agerinia. L'estudi del material procedent de Casa Retjo-1 ha conclòs amb la definició de la nova espècie Agerinia smithorum. D'altra banda, les restes recuperades a Casa Retjo-3 i Cabana del Llúcio-1, molt semblants a les de Casa Retjo-1, s'han assignat també a Agerinia smithorum. Per contra, l'escassetat de les peces trobades als nivells de Font del Torricó-1 i 3 només ha permès la seva determinació a nivell de gènere, pel que s'han assignat a Agerinia sp. Les diferències morfològiques observades en les espècies estudiades s'han interpretat com canvis evolutius en un llinatge format per A. smithorum – A. marandati – A. roselli. Aquesta hipòtesi està suportada per la posició estratigràfica relativa dels jaciments d'on s'han recuperat les restes de cada una d'aquestes espècies. En aquest estudi s'han inferit també dos trets importants de la biologia d'Agerinia. L'estudi dels calcanis d'A. smithorum recuperats a Casa Retjo-1 i Cabana del Llúcio-1 ha permès interpretar aquesta espècie com un quadrúpede arbori moderadament actiu amb capacitat pel salt, tot i que no seria un saltador o grimpador vertical especialitzat. Per altra banda, la massa corporal estimada és molt similar per a les tres espècies d'Agerinia i oscil·la entre uns 500 i 900 g. Finalment, les anàlisis filogenètiques realitzades han agrupat en un sol clade les tres espècies d'Agerinia i han situat A. smithorum com a la més primitiva de totes, suportant així la hipòtesi del llinatge A. smithorum – A. marandati – A. roselli. A més a més estableixen els sivaladàpids Hoanghonius i Rencunius com a clade germà d'Agerinia, mentre que no resolen les relacions d'aquests gèneres amb distints grups d'adapiformes europeus, posant en dubte l'origen monofilètic dels cercamònids (o cercamonins) i dels adapiformes.

[es] Con el propósito de contribuir al conocimiento de los primeros primates de la Península Ibérica, esta tesis se ha adentrado en el estudio de uno de los pocos taxones conocidos durante el Eoceno inferior, el género Agerinia. El estudio de este género ha incluido, en primer lugar, la revisión del material previamente asignado a Agerinia y el estudio del material inédito de este género depositado en las colecciones del Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont. Por otro lado, se han llevado a cabo diversas campañas de campo en los depósitos continentales del Eoceno inferior de distintas cuencas catalanas, y se ha estudiado el material encontrado en estas intervenciones. Más concretamente, el estudio del material inédito de Agerinia roselli del yacimiento de Les Saleres, junto con la revisión de los restos ya publicados de esta especie, ha permitido enmendar su diagnosis. Este estudio ha evidenciado la presencia de algunas características no descritas hasta ahora, y ha consolidado la diferenciación de este género de otros adapiformes euroasiáticos. Por otro lado, el estudio del material dentario de Agerinia procedente del yacimiento de Masia de l'Hereuet ha concluido en la erección de la especie Agerinia marandati. La revisión del material de diversas localidades asignado previamente al género Agerinia ha resultado en el cambio de algunas determinaciones taxonómicas que resultaban inadecuadas. Además, se ha constatado que el único euprimate identificado en el Eoceno inferior del noreste de la Península Ibérica es Agerinia, ya que las menciones al género Cantius en algunos yacimientos de esta área no parecen suficientemente fundamentadas. La prospección y el muestreo de los materiales continentales del Eoceno inferior realizados en las cuencas Surpirenaica y del Ebro han supuesto el descubrimiento de once localidades con restos de vertebrados, seis de las cuales han proporcionado fósiles atribuidos al género Agerinia. El estudio del material procedente de Casa Retjo-1 ha llevado a la definición de la nueva especie Agerinia smithorum. Por otro lado, los restos recuperados en Casa Retjo-3 y Cabana del Llúcio-1, muy semejantes a los de Casa Retjo-1, se han asignado también a Agerinia smithorum. Por el contrario, la escasez de las piezas encontradas en los niveles de Font del Torricó-1 y 3 sólo ha permitido su determinación a nivel de género, por lo que se han asignado a Agerinia sp. Las diferencias morfológicas observadas en las especies estudiadas se han interpretado como cambios evolutivos en un linaje formado por A. smithorum – A. marandati – A. roselli. Esta hipótesis está soportada por la posición estratigráfica relativa de los yacimientos en los que se han recuperado los restos de cada una de estas especies. En este estudio se han inferido también dos rasgos importantes de la biología de Agerinia. El estudio de los calcáneos de A. smithorum encontrados en Casa Retjo-1 y Cabana del Llúcio-1 ha permitido interpretar esta especie como un cuadrúpedo arbóreo moderadamente activo con capacidad para el salto, aunque no sería un saltador o trepador vertical especializado. Por otro lado, la masa corporal estimada es muy similar para las tres especies de Agerinia y oscila entre unos 500 y 900 g. Finalmente, los resultados de los análisis filogenéticos realizados han agrupado en un solo clado las tres especies de Agerinia y han situado a A. smithorum como la más primitiva de todas, apoyando así la hipótesis del linaje A. smithorum – A. marandati – A. roselli. Además, sitúan a los sivaladápidos Hoanghonius y Rencunius como el clado hermano de Agerinia, mientras que no resuelven las relaciones de estos géneros con los distintos grupos de adapiformes europeos, poniendo en duda el origen monofilético de los cercamónidos (o cercamoninos) y de los adapiformes.