[ca] Aquesta tesi analitza les principals característiques de la construcció del context artístic barceloní des d'inicis dels anys noranta. Estudia els elements que caracteritzen l'aparició d'una nova generació d'artistes en el context de Barcelona, el tall enfront de la producció artística anterior que suposa i la seva continuïtat fins avui. Un context artístic que des dels anys noranta manté elements en comú amb les produccions artístiques d'altres àmbits i llocs. De fet, participa i és fruit del fenomen de la globalització i la manera en la qual ha afectat tant les pràctiques artístiques com a la construcció institucional de l'art La tesi reconstrueix el context de globalització que s'inicia llavors i com afecta a la pràctica artística: la multiplicació de centres d'activitat artística, la construcció d'un teixit institucional de l'art o l'ús de la cultura com a marca de prestigi de les ciutats. En aquest sentit, desenvolupa una teoria contextual de l'art posant en relació Barcelona amb altres centres artístics. A partir d'aquí, la tesi analitza els trets principals de la producció artística des dels anys noranta fins a l'actualitat en tres aspectes relacionats: el retorn de les pràctiques hereves de l'art conceptual i l'adopció de la transdiciplinariedad en un context en el qual s'implementa l'entramat institucional de l'art a Barcelona. L'examen d'aquestes característiques principals de la construcció del panorama artístic a Barcelona en el context de la globalització es realitza a través de l'anàlisi d'una sèrie de casos d'estudi: des de la comparativa amb el context de Londres, el rol jugat per institucions com el MACBA i els elements que defineixen els treballs d'artistes com Mabel Palacín, Ignasi Aballí o Antonio Ortega. La recerca conclou que la construcció del context artístic a Barcelona des dels noranta és paral·lel al d'altres centres i guarda similars característiques. Així, participa de les característiques de la producció artística internacional instal·lada en el paradigma de la globalització. Un paradigma que ha generat un nou academicisme de l'art contemporani caracteritzat per un triple eix: desplegament institucional, retorn de pràctiques conceptuals i transdiciplinariedad. És a dir, que el pas dels anys vuitanta als noranta del segle XX va suposar un tall epistemeológico en les arts que ha continuat vigent i dins del qual Barcelona és un context més.

[en] This thesis analyzes the main characteristics on the construction of the Barcelona artistic context since the early nineties. It studies the elements that characterize the appearance of a new generation of artists in the context of Barcelona, ​​the cut against previous artistic production that it entails and its continuity until today. An artistic context that has maintained elements in common with artistic productions from other cities since the 1990s. In fact, it participates and is the result of the globalization and the way in which it has affected both artistic practices and the institutional construction of art. The thesis reconstructs the context of globalization that began then and how it affects the artistic practice: the multiplication of centers of artistic activity, the construction of an institutional net of art or the use of culture as a prestigious brand for the cities. In this sense, it develops a contextual theory of art by linking Barcelona with other artistic nodes. From there, the thesis analyzes the main features of artistic production from the 1990s to the present in three related aspects: the return of practices inherited from conceptual art and the adoption of transdisciplinary in a context in which it is implemented the institutional framework of art in Barcelona. The examination of these main characteristics of the construction of the artistic panorama in Barcelona in the context of globalization is carried out through the analysis of a series of case studies: from the comparison with the context of London, the role played by institutions such as the MACBA and the elements that define works of artists such as Mabel Palacín, Ignasi Aballí or Antonio Ortega. The research concludes that the construction of the artistic context in Barcelona since the nineties is parallel to that of other centers and has similar characteristics. Thus, it participates in the characteristics of international artistic production installed in the paradigm of globalization. A paradigm that has generated a new academicism of contemporary art characterized by a triple axis: institutional deployment, return of conceptual practices and transdisciplinary. In other words, the passage from the eighties to the nineties of the twentieth century supposed an epistemeological break in the arts that has continued until today and within which Barcelona is another context.