[ca] Aquesta tesi doctoral explora la teoria del Serialisme Harmònic en el domini de la sil·labificació. El Serialisme Harmònic és una versió derivacional de la Teoria de l'Optimitat (TO) on GEN està constret per una condició de gradualitat segons la qual els candidats generats només introdueixen un sol canvi en relació a l'últim input, fins que la derivació convergeix en el candidat plenament fidel, és a dir, quan cap millora harmònica és possible. Una conseqüència inevitable de la gradualitat és l'existència d'un bucle GEN → AVAL → GEN, ja que les formes superficials normalment són el resultat de l'aplicació de més d'una operació fonològica. En Serialisme Harmònic, AVAL imposa la mateixa jerarquia de restriccions durant tota la derivació. La perdurabilitat de la jerarquia de restriccions en Serialisme Harmònic contrasta amb la Teoria de l'Optimitat Estratal, en què els tres nivells morfològics de l'avaluació fonològica (l'arrel, el mot i la frase) mostren una ordenació específica del conjunt de restriccions. El Serialisme Harmònic també és diferent d'una altra versió derivacional anomenada Teoria de l'Optimitat amb Candidats-Cadena, en què s'avaluen en paral·lel derivacions completes. L'arquitectura del Serialisme Harmònic, quan es compara amb la de la resta de models derivacionals, és més simple. És per això que resulta interessant d'explorar el poder explicatiu del Serialisme Harmònic allà on la TO paral·lela és incapaç de donar compte de certs fenòmens. La pregunta més interessant que guia la recerca en Serialisme Harmònic és definir la gradualitat, això és, explorar què significa introduir un sol canvi a cada pas de la derivació. Aquesta tesi té com a objectiu això mateix, i investiga la gradualitat a partir de fenòmens d'interacció opaca entre la sil·labificació, la prosodificació a nivells més alts de constituència i la morfologia. Defenso que la gradualitat s'ha de definir a partir del concepte d'operació i que totes les operacions que creen estructura, incloses les de sil·labificació, s'apliquen gradualment. Per tal d'explorar aquesta hipòtesi, desenvolupo una teoria serial sobre la sil·labificació en Serialisme Harmònic que té conseqüències per a la interfície fonologia-morfologia, així com per a una formulació més ajustada de les restriccions de fidelitat a l'estructura moraica. Més concretament, proposo que les operacions de sil·labificació no poden produir una síl·laba de tipus binari si només un dels segments en un parell de segments, però no l'altre segment, està contingut en un constituent prosòdic superior a la síl·laba en algun nivell de representació intermedi, i no hi ha cap altra categoria prosòdica que domini tots dos segments. Això significa que les categories prosòdiques superiors a la síl·laba creen dominis opacs per a la sil·labificació. Aquesta situació permet que algunes operacions s'apliquin de manera transparent en estadis intermedis de prosodificació que no coincidiran amb la prosodificació de l'output final, donant lloc a opacitat. El capítol 1 introdueix al lector els supòsits bàsics del Serialisme Harmònic i en revisa la literatura. El capítol 2 desenvolupa la teoria serial de la sil·labificació en Serialisme Harmònic. El capítol 3 presenta una anàlisi de l'aspiració opaca de /s/ en espanyol en què la resil·labificació a nivell del mot i de la frase contrasagna l'aspiració de /s/. El capítol 4 dóna compte de la sil·labificació direccional i la localització opaca de vocals epentètiques en mongol, que depèn de l'estructura morfològica del mot. Els capítols 5 i 6 exploren l'aplicació opaca de l'assignació de pes per posició. El capítol 5 tracta sobre processos de geminació en català, germànic occidental i dialectes del grec antic. El capítol 6 explora l'allargament compensatori en komi i l'allargament vocàlic opac en friülà i francès alsacià. Finalment, el capítol 7 presenta les conclusions i apunta possibles línies d'investigació futures.

[en] This dissertation explores Harmonic Serialism in the realm of syllabification. Harmonic Serialism is a derivational version of Optimality Theory (OT). In this model, GEN is restrained by a gradualness condition on candidate generation by which candidates only introduce one single modification with respect to the (latest) input, until convergence on the fully faithful candidate is achieved (i.e., no further harmonic improvement is possible). An inescapable consequence of gradualness is the need for a GEN → EVAL → GEN... loop, given that output forms are often the result of applying more than one phonological operation. In Harmonic Serialism, EVAL imposes the same constraint hierarchy at every step of the derivation. The perdurability of the constraint hierarchy in Harmonic Serialism contrasts with Stratal Optimality Theory, in which the three standardly recognized levels of phonological evaluation (stem, word and phrase) show a different ranking of the constraint set. Harmonic Serialism is also different from another derivational version of OT called Optimality Theory with Candidate Chains, in which whole derivations are evaluated in parallel. The architecture of Harmonic Serialism, when compared with that of both Stratal Optimality Theory and Optimality Theory with Candidate Chains, is just more simple. This is why it is of interest to explore the explanatory power of Harmonic Serialism where standard parallel OT is challenged. The most interesting research question behind the Harmonic Serialism enterprise is defining gradualness, that is, exploring what it means to introduce one phonological operation at a time. This dissertation pursues this goal by looking at opaque interactions between syllabification, prosodification at higher levels of constituency, and morphology. I argue in favor of an operation-based definition of gradualness by which all prosody-building operations, including syllabification, apply in a step-wise manner. In doing so, this dissertation presents a novel theory of serial syllabification in Harmonic Serialism that has consequences for the phonology-morphology interface, as well as for the appropriate formulation of faithfulness constraints on moraicity. I defend the idea that syllable formation operations cannot yield a binary syllable in which one of the segments in a pair of segments, but not the other segment, is contained in a prosodic constituent higher than the syllable at some intermediate level of representation, and there is no other higher prosodic category dominating both segments. This means that prosodic categories higher than the syllable create opaque domains for syllable formation operations. This situation permits the transparent application of phonological operations at intermediate stages of prosodification that will not coincide with the prosodification of the final output, thus giving rise to opacity. Chapter 1 introduces the basics of Harmonic Serialism and reviews the literature. Chapter 2 develops a theory of syllabification in Harmonic Serialism. The hypotheses presented in chapter 2 are then tested against different kinds of data. Chapter 3 gives an account of opaque /s/ aspiration in different dialects of Spanish in which word and phrasal resyllabification counterbleed /s/ aspiration. Chapter 4 accounts for directional syllabification and opaque vowel epenthesis placement in Mongolian, where the location of epenthetic vowels depends on the morphological make-up of the word. Chapters 5 and 6 explore opaque weight by position in Harmonic Serialism. Chapter 5 deals with gemination processes in Catalan, West Germanic, and dialects of Ancient Greek. Chapter 6 explains synchronic compensatory lengthening in Komi and opaque vowel lengthening in Friulian and Alsatian French. Finally, chapter 7 concludes this dissertation and points towards potential future lines of research.