[ca] L'aigua i els problemes derivats de la seva explotació formen part de l'agenda política i investigadora des de fa dècades. Encara que les declaracions internacionals han reconegut que el maneig inadequat dels recursos hídrics i els models basats en la seva explotació han derivat en una crisi mundial de l'aigua, aquestes no s'han traduït en canvis apreciables en la governança institucional. Diversos investigadors han estudiat els resultats d'aquest problema global i el seu impacte en els grups humans. L'accés desigual, la desregulació, els conflictes sociambientals, la contaminació, la capitalització de la naturalesa, les dislocacions ecològiques, la postergació dels valors locals i les polítiques públiques ambivalents encapçalen una llarga llista de conseqüències de la crisi. En el desert de Atacama, aquests problemes semblen confluir en el que seria un cas emblemàtic. És la llar de grups indígenes mil·lenaris, les seves reserves d'aigua fòssil no són renovables i en ell se situen mega-indústries mineres emparades en una agenda neoliberal que esgota les seves reserves. Aquestes circumstàncies haurien de marcar un clar escenari de crisi hídrica per als grups indígenes que allí viuen amb un conseqüent posicionament col·lectiu i unívoc. No obstant això, la meva recerca centrada en les pràctiques quotidianes de la comunitat de Mamiña mostra que la crisi de l'aigua també és part d'una construcció sociocultural que depèn de múltiples factors locals i externs, com els patrons de subsistència i la capitalització de la naturalesa. La primera troballa d'aquesta recerca va provenir d'una etapa de revisió sistemàtica el propòsit de la qual va ser conèixer l'estat de l'art sobre l'ús i gestió de l'aigua a Xile. A través d'aquest examen censal, vaig establir com contribuir a un debat en el qual la recerca empírica era escassa. Al mateix temps, abundaven les anàlisis de les comunitats com a organismes estàtics i no existia un enfocament específic per a conceptualitzar la crisi. Per aquest motiu, la recerca es va centrar en omplir aquests buits conduint a dues troballes empíriques, a saber, la dimensió sociocultural de la crisi i les posicions ambivalents dels actors. Mitjançant una recerca etnogràfica realitzada en la comunitat de Mamiña, aquesta tesi avança les concepcions crítiques sobre la crisi mundial de l'aigua. Proposo que aquesta crisi no està només relacionada amb problemes d'escassetat i de governança estatal, sinó també per una dimensió sociocultural més àmplia mitjançant la qual els seus actors la van construint. D'altra banda, la recerca també es va centrar en les posicions ambivalents dels actors en la qual emergeix una diversitat de valors associats a l'aigua que entren en conflicte, entre les creences indígenes, les relacions socioambientales històriques i les accions individuals dels seus membres. Més enllà de les anàlisis dels conflictes sociambientals que sovint mostren contexts liminales, així com de la comprensió de l'etnicitat com una categoria estàtica, aquesta tesi doctoral basada en les activitats quotidianes dels actors mostra que la diversitat interna de les comunitats sol trencar amb totes dues concepcions. És així com en un nivell tan micro els problemes per l'aigua es reflecteixen en una diversitat tal que dificulta l'agència dels seus actors, col·loca en joc perspectives sociambientals de la crisi i posa de manifest l'heteròclit del complex cultural.

[en] Water and the problems arising from their exploitation have been on the political and research agenda for decades. Although international declarations have recognised that inadequate water resources management and exploitation-based models have led to a global water crisis, they have not translated their statements into appreciable changes in institutional governance. Several researchers have studied the outcomes of this global problem and its impact on human groups. Unequal access, deregulation, socio-environmental conflicts, pollution, capitalisation of nature, ecological dislocations, deferral of local values and ambivalent public policies head a long list of crisis consequences. In the Atacama Desert, these problems seem to converge in what would be an emblematic case. It is home to millenary indigenous groups, its fossil water reserves are non-renewable, and it is the site of mega-mining industries under a neoliberal agenda that depletes these reserves. Such circumstances should mark a precise water crisis scenario for the indigenous groups living there, with a consequent collective and univocal positioning. However, my research focused on the everyday practices of the Mamiña community, shows that the water crisis is also part of a sociocultural construction that depends on multiple local and external factors, such as subsistence patterns and the capitalisation of nature. The first finding of this research came from a systematic review of state of the art on water use and management in Chile. Through this census review, I established how to contribute to a debate in which empirical research was scarce. At the same time, analyses of communities as static organisms abounded, and there was no specific approach to conceptualising the crisis. For this reason, the research focused on filling these gaps, leading to two empirical findings, namely the socio-cultural dimension of the crisis and the ambivalent positions of actors. Through ethnographic research conducted in the community of Mamiña, this thesis advances critical conceptions of the global water crisis. I propose that this crisis is related to problems of scarcity and state governance and a broader socio-cultural dimension through which its actors construct it. On the other hand, the research also focused on the ambivalent positions of the actors in which a diversity of conflicting values associated with water emerging diverged between indigenous beliefs, historical socio-environmental relations, and the individual actions of its members. Beyond analyses of socio-environmental conflicts that often show liminal contexts, as well as the understanding of ethnicity as a static category, this doctoral thesis based on the everyday activities of the actors shows that the internal diversity of communities often breaks with both conceptions. Thus, at such a micro level, water issues are reflected in a diversity that hinders its actors' agency, brings socio-environmental perspectives of the crisis into play, and reveals the cultural complex's heterogeneity.