[ca] La traducció de la Divina comèdia de Josep Maria de Sagarra (publicada parcialment a La Veu de Catalunya entre 1935 i 1936, i sencera en edició de bibliòfil entre 1947 i 1951) es considera una fita en la història de la literatura catalana perquè Sagarra és l'únic traductor, després del medieval Andreu Febrer, capaç de produir una traducció completa i de qualitat, bastida segons les exigències literàries de l'època, de l'obra cabdal de Dante Alighieri. Des del punt de vista traductològic, aquest text és interessant, d'una banda, perquè s'han conservat dues versions dels primers vint-i-vuit cants del poema, en les quals el traductor no segueix els mateixos criteris; i, d'altra banda, perquè Sagarra valora i justifica certes solucions seves a les postil·les que acompanyen cada cant. Aquesta recerca ajuda a tenir una visió més completa de la traducció i del seu funcionament en la cultura receptora, així com una comprensió més profunda de l'escriptor-traductor, perquè la situa exactament en el context històric en què va ser publicada i n'estudia les característiques textuals. Des del punt de vista contextual, en aquest treball es descriu en termes generals la carrera literària de Josep Maria de Sagarra com a traductor i s'estudien les traduccions de la Divina comèdia anteriors a la sagarriana (d'Antoni Bulbena, Antoni d'Espona, Narcís Verdaguer i Callís i Llorenç de Balanzó). A més, se situa d'una manera exacta la publicació de la traducció, descrivint la relació entre el traductor i els agents culturals —especialment la relació amb el mecenes Francesc Cambó, i la correcció que va fer-ne Joan Baptista Solervicens— i resseguint la recepció que va tenir a l'època, ja sigui en forma d'article periodístic, lectura en veu alta, presentació pública o distribució de l'edició. Des del punt de vista textual, s'identifiquen les fonts —edicions del text, comentaris i traduccions— de les quals parteix Sagarra i es recullen les valoracions que fa, ja sigui del text original com de la seva traducció. Finalment, a partir de la comparació de les dues versions que es conserven, es fa un estudi de la versificació i del grau de seguiment de la normativa fabriana, i, comparant la traducció amb el text original, se'n donen les característiques principals a partir de les solucions més recurrents en el text.

[it] La traduzione della Divina commedia di Josep Maria de Sagarra (pubblicata in parte in La Veu de Catalunya tra il 1935 e il 1936, e integralmente in un'edizione per bibliofili tra il 1947 e il 1951) è considerata una pietra miliare nella storia della letteratura catalana perché Sagarra è l'unico traduttore, dopo Andreu Febrer, in grado di realizzare una traduzione completa e di qualità, strutturata secondo le esigenze letterarie dell'epoca, del capolavoro di Dante Alighieri. Dal punto di vista traduttologico, questo testo è interessante, da un lato, perché si sono conservate due versioni per i primi ventotto canti del poema, in cui il traduttore non segue gli stessi criteri; dall'altro, perché Sagarra valuta e giustifica alcune sue soluzioni nelle postille che accompagnano ciascun canto. La presente ricerca aiuta ad avere una visione più completa della traduzione e del suo funzionamento nella cultura ricevente, nonché una comprensione più profonda dello scrittore-traduttore, poiché la colloca esattamente nel contesto storico in cui è stata pubblicata e ne studia le caratteristiche testuali. Da un punto di vista contestuale, questo lavoro descrive in termini generali la carriera letteraria di Josep Maria de Sagarra come traduttore e studia le traduzioni della Divina commedia anteriori a quella sagarriana (di Antoni d'Espona, Narcís Verdaguer i Callís e Llorenç de Balanzó). Inoltre, permette di situare con precisione la pubblicazione della traduzione, descrivendo il rapporto tra il traduttore e gli agenti culturali — in particolare il rapporto con il mecenate Francesc Cambó e la correzione effettuata da Joan Baptista Solervicens — e ripercorrendo l'accoglienza ricevuta all'epoca, sotto forma di articolo di giornale, lettura ad alta voce, presentazione pubblica o distribuzione dell'edizione. Dal punto di vista testuale, vengono identificate le fonti — edizioni del testo, commenti e traduzioni — da cui Sagarra attinge e vengono raccolte le sue valutazioni, sia del testo originale che della sua stessa traduzione. Infine, sulla base del confronto tra le due versioni pervenute, vengono studiati la versificazione e il grado di rispetto delle norme di Fabra; e in base al confronto fra la traduzione e il testo originale, vengono riportate le principali caratteristiche della traduzione partendo dalle soluzioni più ricorrenti nel testo.