[ca] Aquesta tesi explora la intersecció entre la justícia social i les transicions agroecològiques, abordant les crítiques que indiquen que les iniciatives alimentàries agroecològiques, malgrat ser ben intencionades, sovint perpetuen pràctiques excloents que reforcen divisions de classe, gènere i raça. A través d'un estudi empíric de dues Iniciatives de Redistribució d'Aliments Agroecològics (AFRIs) a Espanya, sorgides durant la pandèmia de la COVID-19, la recerca mostra com aquestes iniciatives treballen per pal·liar la inseguretat alimentària, basant-se en principis agroecològics i en l'ajuda mútua. Els resultats indiquen que les AFRIs juguen un paper clau en la connexió entre l'agroecologia i la reducció de la inseguretat alimentària, promovent el dret a l'alimentació. Això subratlla la importància de vincular l'agroecologia amb la teoria i la pràctica de la justícia alimentària per abordar les desigualtats durant la transició cap a sistemes alimentaris més justos. Les AFRIs connecten comunitats marginades amb petits agricultors i negocis orientats a l'agroecologia, fomentant la participació de grups diversos en la seva estructura i activitats. Aquestes iniciatives no només responen a les dimensions distributives de la justícia alimentària, sinó també a les procedimentals, assegurant que els actors marginats participin activament en la presa de decisions que afecten els seus drets alimentaris. Tot i que de petita escala, les AFRIs ofereixen pràctiques prefiguratives que desafien el règim alimentari corporatiu i el model neoliberal de responsabilitat individual com a solució a les injustícies. La tesi també adopta una perspectiva d'interseccionalitat política per mostrar com les AFRIs creen coalicions entre individus diversos, organitzacions de base i moviments socials. Aquestes plataformes permeten l'abordatge simultani de múltiples lluites, com l'agroecologia, el dret a l'habitatge, el feminisme, els drets de les persones migrants i els drets de les treballadores sexuals. Les AFRIs situen els grups marginats al centre de l'activisme, redefinint la seguretat alimentària sostenible com un dret vinculat a altres necessitats bàsiques i lluites socials. Tot i així, la participació a les AFRIs varia segons els perfils socioeconòmics dels membres, fet que pot reproduir desigualtats dins de les pràctiques organitzatives, afavorint sovint persones blanques de classe mitjana en posicions de lideratge. A més, la tensió entre garantir aliments saludables i sostenibles i fer-los accessibles condueix a xarxes híbrides que inclouen aliments produïts convencionalment. Aquest compromís reflecteix les dificultats a què s'enfronten les AFRIs per mantenir els seus valors agroecològics, tot i que treballen per satisfer les necessitats immediates de les comunitats més vulnerables. La sobrerrepresentació de dones en aquestes iniciatives també destaca les càrregues desiguals relacionades amb la cura alimentària, tot i que, al mateix temps, suggereix una transformació en les relacions de gènere mitjançant l'acció col·lectiva. Les AFRIs creen aliances territorials que enllacen zones urbanes i rurals, malgrat que les trobades directes entre consumidors i productors agroecològics encara són limitades. Pel que fa a les relacions amb les institucions governamentals locals, l'anàlisi mostra reptes significatius. Aquests inclouen pressions econòmiques, posicions contradictòries dels governs, complexitats burocràtiques i limitacions legals que dificulten avançar cap a una major sostenibilitat dins la governança alimentària. Malgrat que escalar aquestes iniciatives no sempre condueix a la seva cooptació o convencionalització, la col·laboració amb institucions sovint les relega a un paper marginal, limitant el seu impacte en la transformació del model d'ajuda alimentària a gran escala.

[en] This thesis explores the intersection of social justice and agroecological transitions, addressing the critiques that agroecological food initiatives, though well-intentioned, often unintentionally perpetuate exclusionary practices that reinforce divisions of class, gender, and race. Through an empirical study of two Agroecological Food Redistribution Initiatives (AFRIs) in Spain, which emerged during the COVID-19 pandemic, this research highlights how these initiatives are working to mitigate food insecurity by drawing on agroecological principles and mutual aid practices. The results show that AFRIs play a crucial role in linking agroecology with efforts to reduce food insecurity, advocating for the right to food. This underscores the need to integrate agroecology with the theory and practice of food justice to address equity issues in the transition to agroecological food systems. AFRIs connect marginalized communities with small-scale farmers and agroecologically-oriented businesses, empowering communities and fostering participation from diverse groups in both their organizational structures and activities. By doing so, they address both distributive and procedural dimensions of food justice. Though small in scale, these initiatives offer prefigurative practices that challenge the corporate food regime and the neoliberal focus on individual responsibility as a solution to injustice. From a political intersectionality perspective, the thesis also shows how AFRIs create coalitions that bring together diverse individuals, grassroots organizations, and social movements. These platforms allow for the intersection and simultaneous addressing of various struggles, such as agroecology, housing, feminism, migrant rights, and sex workers' rights. AFRIs center marginalized groups in their activism, framing sustainable food security as a right intertwined with other basic needs and social struggles. However, participation within AFRIs varies based on socio-economic profiles, sometimes reproducing inequalities within organizational practices, such as favoring middle-class white individuals for leadership roles. Furthermore, the tension between providing healthy, sustainable food and ensuring its accessibility often leads to hybrid networks that include conventionally produced food. The overrepresentation of women in these initiatives reflects unequal care burdens but also points toward a transformation in gender relations through collective action. AFRIs establish territorial alliances connecting urban and rural areas, although direct encounters between consumers and agroecological producers remain limited. The analysis of AFRIs' relationships with local governmental institutions through the lenses of sustainable food security governance and political agroecology reveals specific challenges and ambiguities. Economic pressures, contradictory government positions, bureaucratic complexities, and legal constraints emerge as significant obstacles, reflecting systemic resistance to advancing sustainability concerns in food governance efforts. While scaling up does not necessarily lead to the cooptation or conventionalization of agroecology, collaborative efforts can marginalize these initiatives, preventing them from fundamentally transforming the dominant model of large-scale food aid. In conclusion, this thesis demonstrates how theoretical approaches to social justice in agroecology are applied in real-world contexts characterized by extreme tensions within the global food system. By integrating and contributing to debates on food justice, political agroecology, political intersectionality, and sustainable food security, the research underscores the importance of empirically exploring and practically developing social justice in agroecological transitions. Pursuing more just food systems requires more than sustainability alone—it demands addressing the equity dimensions embedded within food systems.