[ca] Les humanitats van assumir el concepte astronòmic de revolució. Si abans la idea consistia en un retorn total al seu punt d'origen, ara va més enllà del seu significat original i passa a relacionar-se amb grans transformacions estructurals, amb una ruptura amb l'status quo, o a concebre's com un intent d'adaptar l'ideal al real; una subversió de l'ordre. No obstant això, avui dia, la idea de Revolució sembla temuda o quelcom que només pertany als llibres d'història. Amb la caiguda de l'URSS, amb un cert entusiasme, es va proclamar un presagi fal·laç: Hem arribat a la fi de la Història! La realitat ara només era responsable d'adaptar-se a un únic ideal victoriós: el (neo)liberal. És com si després de les Èpoques de les Revolucions, dels Imperis i dels Extrems, haguéssim arribat a una era del conformisme, l'Era de la Inèrcia, la noció del temps de la qual es presenta com un present etern i inevitable, sense cap dimensió de futur, per mantenir la humanitat, la contingència i la creativitat com a ostatges d'un pensament únic, d'una dictadura de la manca d'alternatives. Per això, l'objectiu d'aquest assaig és utilitzar autors clàssics i contemporanis que ens permetin pensar l'avui més enllà de l'ara, permetent-nos entreveure nous demà; un rescat de la nostra creativitat i contingència. Necessitem recuperar una disputa sobre les utopies i respondre: És encara possible una revolució? Poden els Nous Brasil ser el nostre horitzó d'expectatives? Així, a través de Hegel i la tradició hegeliana, reflexionarem sobre la relació entre historicitat i revolució per criticar el que identifiquem com un intent neoliberal de congelar la temporalitat; i, finalment, recuperar la nostra dimensió de futur i potencial transformador.

[es] Las humanidades asumieron el concepto astronómico de revolución. Si antes la idea consistía en un retorno total a su punto de retorno, ahora va más allá de su significado original y pasa a relacionarse con grandes transformaciones estructurales, a una ruptura con el status quo, o concebirse como un intento de adaptar el ideal al real; una subversión del orden. Sin embargo, hoy en día, la idea de Revolución parece temida o algo que sólo pertenece a los libros de historia. Con la caída de la URSS, con cierto entusiasmo, se proclamó un presagio falaz: ¡hemos llegado al fin de la Historia! Lo real ahora sólo era responsable de adaptarse a un único ideal victorioso: el (neo)liberal. Es como si después de las Eras de las Revoluciones, de los Imperios y de los Extremos, hubiéramos llegado a una era del conformismo, la Era de la Inercia, cuya noción del tiempo se presenta como un presente eterno e inevitable sin dimensión alguna de futuro, para mantener la humanidad. la contingencia y la creatividad rehenes de un pensamiento único, de una dictadura de la falta de alternativas. Por ello, el objetivo de este trabajo es utilizar autores clásicos y contemporáneos que nos permitan pensar el hoy más allá del ahora, permitiéndonos vislumbrar nuevos mañanas; un rescate de nuestra creatividad y contingencia. Necesitamos recuperar una disputa sobre las utopías y responder: ¿es todavía posible una revolución? ¿Los Nuevos Brasiles pueden ser nuestro horizonte de expectativas? Así, a través de Hegel y la tradición hegeliana, reflexionaremos sobre la relación entre historicidad y revolución para criticar lo que identificamos como un intento neoliberal de congelar la temporalidad; y, finalmente, recuperar nuestra dimensión de futuro y potencial transformador.