[ca] El problema filològic en qüestió de la present tesi doctoral ha estat considerat un dels grans misteris de la gramàtica històrica espanyola: l'addició de -i final a "so", "estó", "do" i "vo", les primitives formes de present d'indicatiu de primera persona dels verbs espanyols "ser", "estar", "dar" i "ir", ja que l'actual terminació de "soy", "estoy", "doy" i "voy" és un cas excepcional i anòmal dins el paradigma verbal espanyol, sent "-o" (> "hablo", "amo", "digo", etc.) la terminació normal de primera persona del singular del espanyol. Aquesta "-y" final no havia pogut explicar-se de manera completament satisfactòria, probablement perquè es va desatendre tant el context metacientífic, històric i extralingüístic o extern com els factors interlingüístics, sociolingüístics i geolingüísticos relacionats amb la gènesi i la difusió de les formes verbals amb iod final, el que s'ha intentat compensar en la investigació, especialment en el primer volum, on a més s'ha donat protagonisme a la documentació medieval original. En el segon volum s'ha examinat, en un primer moment, les principals hipòtesis que s'han proposat per explicar la iod final de "soy", "estoy", "doy" i "voy": 1) l'expansió o influència analògica d'una altra forma verbal molt freqüent, principalment la derivada de HABEO en llatí; 2) l'aglutinació, ja sigui de l'antic pronom adverbial "(h)y" (present en "hay" i procedent d'HIC o IBI 'allà' en llatí) o del pronom "yo"; 3) la iotització d'una "-e" paragógica; 4) el préstec, després de l'evolució en "-oi" del diftong "ou" en asturleonés occidental. Després d'exposar i refutar les principals hipòtesis explicatives s'ha formulat una nova hipòtesi, la hipòtesi de la iod francesca, amb la qual s'ha relacionat de manera rotunda, en un context historiogràfic i sociolingüístic suggerit per Rohlfs (1988), l'origen de les formes verbals "soy", "estoy", "doy" i "voy" amb l'existència d'un idèntic fenomen en gascó i friülà, partint de la hipòtesi morfonémica de Santano (2009) i examinant altres problemes lingüístics, directament o indirectament relacionats, principalment morfosintàctics, tant l'espanyol com d'altres llengües romàniques, en el context de l'aplicació a l'espanyol d'enfocaments innovadors com l'enfocament morfòmic de Maiden (2010), per desenvolupar un gran context de proves lingüístiques i extralingüístiques que contribuís a demostrar la validesa de la nova hipòtesi lingüística desenvolupada en aquesta tesi.

[es] El problema filológico en cuestión de la presente tesis doctoral ha sido considerado uno de los grandes misterios de la gramática histórica española: la adición de -y final a "so", "estó", "do" y "vo", las primitivas formas de presente de indicativo de primera persona de los verbos "ser", "estar", "dar" e "ir", pues la actual terminación de "soy", "estoy", "doy" y "voy" es un caso excepcional y anómalo dentro del paradigma verbal español, cuya terminación normal de primera persona del singular no es sino "-o" (> "hablo", "amo", "digo", etc.). Esta "-y" final no había podido explicarse de manera completamente satisfactoria, probablemente porque se desatendió tanto el contexto metacientífico, histórico y extralingüístico o externo como los factores interlingüísticos, sociolingüísticos y geolingüísticos relacionados con la génesis y la difusión de las formas verbales con yod final, lo que se ha intentado compensar en la investigación, especialmente en el primer volumen, donde además se ha dado protagonismo a la documentación medieval original. En el segundo volumen se ha examinado, en un primer momento, las principales hipótesis que se han propuesto para explicar la yod final de "soy", "estoy", "doy" y "voy": 1) la expansión o influencia analógica de otra forma verbal muy frecuente, principalmente la derivada de HABEO en latín; 2) la aglutinación, ya sea del antiguo pronombre adverbial "(h)y" (presente en "hay" y procedente de HIC o IBI "allí" en latín) o del pronombre "yo"; 3) la yotización de una "-e" paragógica; 4) el préstamo, tras la evolución en "oi" del diptongo "ou" en asturleonés occidental. Tras exponer y refutar las principales hipótesis explicativas se ha formulado una nueva hipótesis, la hipótesis de la yod francisca, con la que se ha relacionado de manera rotunda, en un contexto historiográfico y sociolingüístico sugerido por Rohlfs (1988), el origen de las formas verbales "soy", "estoy", "doy" y "voy" con la existencia de un idéntico fenómeno en gascón y friulano, partiendo de la hipótesis morfonémica de Santano (2009) y examinando otros problemas lingüísticos, directa o indirectamente relacionados, principalmente morfosintácticos, tanto del español como de otras lenguas romances, en el contexto de la aplicación al español de enfoques innovadores como el enfoque morfómico de Maiden (2010), para desarrollar un gran contexto de pruebas lingüísticas y extralingüísticas que contribuyese a demostrar la validez de la nueva hipótesis lingüística desarrollada en esta tesis.