[ca] Introducció: Actualment, el tractament endovascular és el tractament d'elecció en l'ictus isquèmic amb oclusió de gran vas. No obstant això, l'estratègia terapèutica òptima en pacients que presenten una estenosi intracranial subjacent (ICAS-LVO) és incerta, ja que constitueix una de les causes més freqüents de recanalització fallida i representa un desafiament clínic. Per aquest motiu, la identificació precoç preprocediment d'aquesta etiologia podria permetre un tractament endovascular (TEV) individualitzat segons la fisiopatologia diana, anticipant l'ús de maniobres de rescat mecàniques i farmacològiques amb l'objectiu d'optimitzar el resultat angiogràfic i el pronòstic clínic d'aquest subgrup de pacients. Objectius: Identificar biomarcadors clínics i radiològics d'ICAS-LVO disponibles abans del TEV i avaluar la seva capacitat predictiva, així com la seva implicació en l'estratègia terapèutica endovascular. Mètodes: En primer lloc, es van realitzar dos estudis retrospectius a partir d'una base de dades prospectiva de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron, que incloïa pacients consecutius amb ictus isquèmic tractats mitjançant trombectomia mecànica entre 2020 i 2022. Es van analitzar les variables associades al diagnòstic d'ICAS-LVO que poden ser identificades de manera senzilla abans del TEV. L'anàlisi estadística es va dur a terme per avaluar la seva capacitat predictiva i pronòstica. En segon lloc, es va realitzar un estudi retrospectiu en dos centres europeus, incloent pacients tractats amb la tècnica SAIL (Stent Retriever Assisted Lysis) amb tirofiban per sospita d'ICAS-LVO i/o recanalització fallida. Es van analitzar els resultats angiogràfics i la seguretat de la tècnica mitjançant la taxa de mortalitat i la transformació hemorràgica simptomàtica. L'anàlisi estadística es va efectuar mitjançant models de regressió logística i/o ordinal segons la naturalesa de la variable dependent. Resultats: En la nostra cohort, l'absència de fibril·lació auricular (Odds Ratio [OR] 9,33, IC95% 1,11-78,42; p=0,040), una menor ràtio d'intensitat d'hipoperfusió (HIR [Tmax>10s/Tmax>6s], OR 0,69, IC95% 0,50-0,95; p=0,025), la calcificació arterial intracranial simptomàtica (OR 4,15, IC95% 1,64-26,42; p=0,006), una oclusió més proximal (ICA, MCA-M1: OR 4,00, IC95% 1,23-13,03; p=0,021) i el tabaquisme (OR 2,91, IC95% 1,08-7,90; p=0,035) es van associar amb el diagnòstic d'ICAS-LVO. Aquest model clínico-radiològic va mostrar una bona capacitat predictiva per identificar ICAS-LVO (AUC=0,88, IC95% 0,83-0,94; p<0,001). A més, les calcificacions arterials intracranials simptomàtiques van emergir com a predictors independents de recanalització fallida (OR 11,89; IC95% 3,94-35,91; p<0,001), necessitat de procediments de rescat (OR 12,38; IC95% 2,22-69,09; p=0,004) i mal pronòstic funcional (mRS≥3; OR 3,51, IC95% 1,02-12,00; p=0,046). En 44 pacients amb ICAS-LVO i/o recanalització fallida, es va realitzar la tècnica Stent Retriever Assisted Lysis (SAIL) amb tirofiban. Es va aconseguir una taxa de reperfusió reeixida sostinguda del 79,5%, independentment de la via d'administració del tirofiban (IV-SAIL 80% vs IA-SAIL 78,9%; p=0,932). Només va ser necessari un procediment de rescat amb angioplàstia i/o stent en 15 pacients (34,1%: IA-SAIL 21,1% vs IV-SAIL 44,0%; p=0,112). La taxa de transformació hemorràgica simptomàtica va ser del 6,8%. No es van observar diferències significatives en termes de reperfusió reeixida, seguretat ni pronòstic clínic desfavorable segons la via d'administració del tirofiban. Conclusions: La combinació de característiques basals clínico-radiològiques (absència de fibril·lació auricular, tabaquisme, localització proximal de l'oclusió, menor ràtio d'intensitat d'hipoperfusió i la presència de calcificacions arterials intracranials simptomàtiques) és útil per identificar de manera precoç un cas d'ICAS-LVO. Aquesta estratègia podria permetre anticipar la necessitat de procediments de rescat (com l'angioplàstia i/o la col·locació d'un stent intracranial), així com realitzar un tractament endovascular individualitzat i dirigit a la fisiopatologia subjacent. En aquests casos, la tècnica SAIL és útil per aconseguir una recanalització reeixida, amb l'objectiu d'evitar i/o preparar la col·locació definitiva d'un stent intracranial.

[en] Background: Endovascular treatment (EVT) has become the standard of care for patients presenting with ischemic stroke due to a large-vessel occlusion (LVO). However, the optimal therapeutic strategy for patients with Intracranial Atherosclerosis-related Large Vessel Occlusion (ICAS LVO) remains uncertain, as it can be challenging and is one of the most common causes of failed recanalization. Early identification of this etiology before the procedure could lead to individualized EVT strategy and target the underlying pathophysiology. This approach may anticipate the use of mechanical and pharmacological rescue maneuvers to optimize angiographic outcomes and clinical prognosis in this subgroup of patients. Aim: To identify clinical and radiological biomarkers of ICAS LVO available prior to EVT and evaluate their predictive capacity as well as their implications for endovascular therapeutic strategies. Identificación precoz del ictus isquémico relacionado con ateromatosis intracraneal e implicaciones en el tratamiento endovascular Methods: First, two retrospective studies were conducted using a prospective database from the Hospital Universitari Vall d'Hebron, which included consecutive patients with ischemic stroke treated with mechanical thrombectomy between 2020 and 2022. Variables associated with the diagnosis of ICAS LVO and easily identifiable prior to EVT were analyzed. Statistical analysis was performed to evaluate their predictive and prognostic capabilities. Second, a retrospective study of two European comprehensive stroke centers was conducted, including patients treated with the Stent Retriever Assisted Lysis (SAIL) technique using tirofiban due to suspected ICAS LVO and/or failed recanalization. Angiographic outcomes and safety were analyzed, with particular focus on mortality rates and symptomatic hemorrhagic transformation. Statistical analysis was performed using logistic and/or ordinal regression models depending on the nature of the outcome variable. Results: In our cohort, the absence of atrial fibrillation (OR 9.33, 95% CI 1.11-78.42; p=0.040), lower hypoperfusion intensity ratio (HIR [Tmax>10s/Tmax>6s], OR 0.69, 95% CI 0.50-0.95; p=0.025), symptomatic intracranial arterial calcification (sIAC, OR 4.15, 95% CI 1.64-26.42; p=0.006), more proximal occlusions (ICA, MCA M1: OR 4.00, 95% CI 1.23-13.03; p=0.021), and smoking (OR 2.91, 95% CI 1.08-7.90; p=0.035) were associated with the diagnosis of ICAS LVO. This clinico-radiological model showed good predictive capability for identifying ICAS LVO (AUC=0.88, 95% CI 0.83-0.94; p<0.001). Furthermore, symptomatic intracranial arterial calcifications emerged as an independent predictor of failed recanalization (OR 11.89; 95% CI 3.94-35.91; p<0.001), the need for rescue procedures (OR 12.38; 95% CI 2.22-69.09; p=0.004), and poor functional outcomes (mRS≥3; OR 3.51, 95% CI 1.02-12.00; p=0.046). In 44 patients presenting with ICAS LVO and/or failed recanalization, the Stent Retriever Assisted Lysis (SAIL) technique with tirofiban was performed. A sustained successful reperfusion rate of 79.5% was achieved, regardless of the administration route of tirofiban (IV SAIL 80% vs IA SAIL 78.9%, p=0.932). Rescue procedures, which included angioplasty and/or intracranial stenting, were required in only 15 patients (34.1%: IA SAIL 21.1% vs IV SAIL 44.0%; p=0.112). The rate of symptomatic hemorrhagic transformation was 6.8%. No significant differences were observed in terms of successful reperfusion, safety, or unfavorable clinical prognosis between the tirofiban administration routes. Conclusions: The combination of baseline clinico-radiological biomarkers (absence of atrial fibrillation, smoking, proximal occlusion location, lower hypoperfusion intensity ratio, and the presence of symptomatic intracranial arterial calcification) is useful for pre-procedural identification of ICAS LVO. This strategy could anticipate the need for rescue procedures (such as angioplasty and/or stenting) and lead to a tailored, pathophysiology-driven approach. In these cases, the SAIL technique is effective in achieving successful recanalization, potentially avoiding and/or preparing for definitive intracranial stent placement.