[ca] L'ús d'agents hipometilants (AHM) és eficaç en el tractament dels pacients amb síndromes mielodisplàstiques (SMD) d'alt risc i leucèmia aguda mieloide (LAM) que no són candidats a quimioteràpia intensiva o trasplantament al·logènic. Tanmateix, les taxes de resposta al tractament amb AHM són baixes i és necessari trobar biomarcadors pronòstics i predictius de la resposta al tractament. La caracterització genètica i epigenètica és important no només per a entendre la biologia d'aquestes entitats sinó també des d'un punt de vista clínic per a definir millor el diagnòstic, pronòstic i seleccionar el tractament de la forma més personalitzada possible. En aquesta tesi s'aborda l'estudi de les SMD d'alt risc i les LAMs tant des del punt de vista genètic com epigenètic. En la primera part del treball es caracteritza genèticament 39 pacients diagnosticats de SMD d'alt risc o LAMs inclosos en el protocol CETLAM SMD-2009 tractats homogèniament amb azacitidina (AZA)(al diagnòstic i al seguiment). Aquesta caracterització genètica es va fer mitjançant seqüenciació massiva de nova generació (NGS) utilitzant un panell costumitzat de 83 gens relacionats amb patologia mieloide. El 95% dels pacients presentaven almenys una mutació i els gens més freqüentment alterats van ser: TP53 (49%), DNMT3A (21%) i SRSF2 (18%); seguits de TET2 (15%) i U2AF1 (15%). Tot i que la cohort analitzada en aquesta tesi està formada per pacients d'alt risc (segons IPSS o IPSS-R), vam poder observar que determinats marcadors moleculars, com ara mutacions en TP53 i SRSF2, eren capaços de subclassificar els pacients en diferents grups pronòstics. La taxa de resposta va ser del 55%, però no vam poder correlacionar la presència de mutacions en TET2 i TP53 amb la resposta a AZA. Els pacients amb LAMs presentaven més mutacions que els pacients amb SMD d'alt risc i la mitjana de mutacions va augmentar a la recaiguda, donant suport a la idea que en estadis avançats de la malaltia hi ha una major complexitat genòmica. Per tant, els nostres resultats indicarien que la detecció d'anomalies genètiques en aquest grup de pacients, amb un comportament clínic heterogeni, pot ser d'utilitat tant a l'hora de perfilar el pronòstic com pel seguiment de la malaltia. En la segona part del treball es van estudiar els perfils de metilació global de l'ADN de 75 pacients amb SMD d'alt risc i LAMs al diagnòstic i durant el tractament. En aquest protocol, els pacients rebien AZA o tractament intensiu segons l'edat, les comorbiditats i la citogenètica. Al diagnòstic, l'anàlisi no supervisat, no va detectar cap patró de metilació global que permetés diferenciar els pacients segons subtipus citològic, citogenètic o de resposta al tractament. Però aplicant la tècnica del combined rank vam ser capaços de determinar un perfil de metilació al diagnòstic definit per 200 sondes capaç de separar els pacients responedors dels pacients no responedors al tractament amb AZA. Estudiant les mostres al seguiment vam confirmar que AZA disminueix la metilació global de l'ADN, però a la nostra cohort el grau de desmetilació no es va correlacionar amb el tipus de resposta. La signatura de metilació definida al diagnòstic no va ser d'utilitat en les mostres tractades per determinar un patró de metilació predictiu de progressió o recaiguda. En conclusió, l'alteració dels patrons de metilació de l'ADN al diagnòstic, en un subconjunt d'illes CpG determinat, pot servir de biomarcador per predir la resposta a AZA, i per tant, creiem que l'estudi d'aquest mecanisme epigenètic pot contribuir a la detecció de gens i vies de senyalització implicats en la malaltia, així com ajudar a identificar nous marcadors pronòstics i de resposta al tractament.

[en] Hypomethylating agents (HMA) are known to be effective in the treatment of high-risk myelodysplastic syndromes (MDS) and acute myeloid leukaemia (AML) patients who are not suitable for intensive chemotherapy or allogeneic transplantation. However, treatment response rates to HMA are low and it is an urgent need to find prognostic and predictive biomarkers of treatment response. The genetic and epigenetic characterization of MDS and secondary AML (sAML) is important not only to understand the biology of these diseases but also from a clinical point of view to better define the diagnosis, prognosis and select the treatment in the most possible personalized way. This thesis addresses the study of high-risk MDS and sAML from both, genetic and epigenetic point of view. The first part of the work is focused on genetically characterizing a group of 39 patients with MDS and sAML included in the CETLAM SMD-2009 protocol, who have been homogeneously treated with azacitidine (AZA) (at diagnosis and follow-up). This characterization has been done by next generation sequencing (NGS) using a custom panel of 83 genes related to myeloid pathology. It was observed that 95% of patients presented at least one mutation, that the most frequently altered genes were TP53 (49%), DNMT3A (21%) and SRSF2 (18%); followed by TET2 (15%) and U2AF1 (15%). Although the entire cohort analysed in this thesis consists of high-risk patients (according to IPSS or IPSS-R), we were able to observe that certain molecular markers, such as mutations in TP53 and SRSF2, were able to subclassify patients in different prognostic groups. Response rate was 55% but we could not correlate the presence of TET2 and TP53 mutations with AZA response. Patients with sAML presented more variants than patients with high-risk MDS, and the average of mutations increased at relapse, supporting the idea that in advanced stages of the disease there is a greater genomic complexity. These results confirm that mutation analysis can add prognostic value to high-risk MDS and sAML patients, not only at diagnosis but also at follow-up. The second part of the work addresses the disease from an epigenetic point of view, performing global methylation analysis of 75 patients with high risk MDS and sAML, at diagnosis and during treatment, who were included in CETLAM MDS 2009 protocol. In this protocol, patients received AZA or intensive treatment according to age, comorbidities and cytogenetics. At diagnosis, the unsupervised analysis showed that global methylation pattern didn't allowed us to differentiate patients according to the cytological or cytogenetic subtype, or treatment response. But when the combined rank analysis was used, we were able to determine a methylation profile at diagnosis defined by 200 probes capable to differentiate patients who responded to AZA treatment from those who did not. Studying follow-up samples, allowed us to confirm that AZA decreases global DNA methylation, but in our cohort the degree of methylation decrease did not correlate with the type of response. The methylation signature detected at diagnosis was not useful in treated samples to determine a methylation pattern predictive of progression or relapse. In conclusion, altered DNA methylation patterns at diagnosis, in a subset of determined CpGs, may serve as a biomarker to predict AZA response, and therefore, we believe that the study of this epigenetic mechanism may contribute to the detection of genes and signalling pathways involved in the disease, as well as may help to identify new prognostic and treatment response markers.