[ca] Introducció L' apnea obstructiva del son (AOS) presenta una elevada prevalença a l'edat pediàtrica i els principals factors de risc són la hipertròfia adenoamigdalar i l'obesitat. No obstant, l'AOS en nens menors de 3 anys ha estat poc estudiada. S'han apuntat característiques diferencials en aquest grup d'edat i els sensors de fluxe aeri i de pressió parcial de CO2 arterial (PaCO2), fonamentals durant la polisomnografia, no han estat avaluats adequadament. Objectius Avaluar les diferències clíniques i polisomnogràfiques de l'AOS en nens menors de 3 anys i en nens més grans de 3 anys remesos per sospita d'AOS, i avaluar en nens menors de 3 anys l'ús de la cànula nasal i del termistor per detectar events respiratoris i dels sensors no invasius de PaCO2, el CO2 end-tidal (PetCO2) i el CO2 transcutani (PtcCO2), en la detecció d'hipoventilació. Mètodes Estudi observacional prospectiu de 327 nens entre 1 mes i 12 anys remesos a la nostra Unitat de Son per sospita clínica d'AOS. Determinacions: avaluació clínica, radiografia lateral de coll i polisomnografia. Al grup de nens menors de 3 anys es van comparar els valors d'events respiratoris obstructius e hipoventilació obtinguts mitjançant els diferents sensors de fluxe aeri (n= 172) i de monitorització de PaCO2 (n= 103), així com el percentatge del temps total de son (TTS) amb senyal interpretable. Es va estudiar la concordança i la precisió diagnòstica. Resultats La freqüència d'AOS va ser 114 nens (59.4%) i 66 nens (45.5%), (p=0.001) en nens menors de 3 anys i en nens més grans de 3 anys, respectivament. Respecte als nens més grans de 3 anys, els nens menors de 3 anys van mostrar major presència de baix pes (p=0.003), hipertròfia adenoamigdalar (p=0.000) i comorbiditat respiratòria (p=0.000). A més, van presentar una major proporció d'AOS greu (p=0.002), una menor proporció d'hipoventilació (p=0.028) i més índex d'arousals (p=0.009). Als 172 nens menors de 3 anys en avaluar el senyal de fluxe aeri, el TTS amb senyal no interpretable va ser més perllongat amb la cànula nasal que amb el termistor (p<0.001), i es va associar amb la mala tolerància al sensor i la hipertròfia adenoamigdalar. En l'estimació de l'índex d'apnea-hipopnea obstructiu (IAHO), la cànula nasal va mostrar una menor concordança que el termistor amb l'ús conjunt dels dos sensors, una menor sensibilitat per detectar AOS i un menor valor predictiu negatiu. A un menor número de nens se'ls va diagnosticar d'AOS greu amb la cànula nasal. En 103 nens en analitzar els senyals de PetCO2 i PtcCO2, el TTS amb senyal no interpretable va ser més perllongat per al PetCO2 que amb el PtcCO2 (p<0.001), i es va associar amb la hipertròfia adenoamigdalar greu, AOS greu i la menor eficiència de son. La hipoventilació durant el son es va observar en vuit nens (7.8%) amb PtcCO2 però en cap (0.0%) amb PetCO2 (p=0.008). Conclusions Entre els nens amb AOS menors de 12 anys, el subgrup d'edat menor de 3 anys presenta més freqüentment una AOS greu, més prevalença de baix pes, hipertròfia adenoamigdalar i comorbiditat respiratòria. Els casos d'hipoventilació van ser més freqüents entre els nens més grans de 3 anys. En els nens menors de tres anys, la capacitat de la cànula nasal per detectar events obstructius va ser inferior a la del termistor, així com la capacitat del PetCO2 per detectar la hipoventilació va ser inferior a la del PtcCO2. En ambdós casos degut a un major temps de registre amb senyal no interpretable. Els factors subjacents a aquesta limitació van ser la pitjor tolerància de la cànula nasal i del PetCO2 i la presència d'hipertròfia adenoamigdalar greu, AOS greu i menys eficiència del son.

[es] Introducción La apnea obstructiva del sueño (AOS) presenta una elevada prevalencia en la edad pediátrica y sus principales factores de riesgo son la hipertrofia adenoamigdalar y la obesidad. Sin embargo, la AOS en niños menores de 3 años ha sido poco estudiada. Se han apuntado características diferenciales en este grupo de edad y los sensores de flujo y de presión parcial de CO2 arterial (PaCO2), fundamentales durante la polisomnografía, no han sido adecuadamente evaluados. Objetivos Evaluar las diferencias clínicas y polisomnográficas de la AOS en niños menores de 3 años y en niños mayores de 3 años remitidos por sospecha de AOS, y evaluar en niños menores de 3 años el uso de la cánula nasal y del termistor para la detección de eventos respiratorios y los sensores no invasivos de PaCO2, el CO2 end-tidal (PetCO2) y el CO2 transcutáneo (PtcCO2), en la detección de hipoventilación. Métodos Estudio observacional prospectivo de 327 niños entre 1 mes y 12 años remitidos a nuestra Unidad de Sueño por sospecha clínica de AOS. Determinaciones: evaluación clínica, radiografía lateral de cuello y polisomnografía. En el grupo de niños menores de 3 años se compararon los valores de eventos respiratorios obstructivos e hipoventilación obtenidos mediante los diferentes sensores de flujo (n=172) y de monitorización de PaCO2 (n=103), así como el porcentaje del tiempo total de sueño (TTS) con señal interpretable. Se estudió la concordancia y la precisión diagnóstica. Resultados La frecuencia de AOS fue 114 niños (59.4%) y 66 niños (45.5%), (p=0.001) en niños menores de 3 años y en niños mayores de 3 años, respectivamente. Respecto a los niños mayores de 3 años, los niños menores de 3 años mostraron mayor presencia de bajo peso (p=0.003), hipertrofia adenoamigdalar (p=0.000) y comorbilidad respiratoria (p=0.000). Además, presentaron mayor proporción de AOS grave (p=0.002), menor proporción de hipoventilación (p=0.028) y mayor índice de arousals (p=0.009). En los 172 niños menores de 3 años al evaluar la señal de flujo, el TTS con señal no interpretable fue más prolongado con la cánula nasal que con el termistor (p<0.001), y se asoció con la mala tolerancia al sensor y la hipertrofia adenoamigdalar. En la estimación del índice de apnea-hipopnea obstructivo (IAHO), la cánula nasal mostró menor concordancia que el termistor con el uso conjunto de los dos sensores, menor sensibilidad para detectar AOS y menor valor predictivo negativo. A menos niños se les diagnosticó AOS grave con la cánula nasal. En 103 niños al analizar las señales de PetCO2 y PtcCO2, el TTS con señal no interpretable fue más prolongado para el PetCO2 que con el PtcCO2 (p<0.001), y se asoció con la hipertrofia adenoamigdalar grave, AOS grave y la menor eficiencia de sueño. La hipoventilación durante el sueño se observó en ocho niños (7.8%) con PtcCO2 pero en ninguno (0.0%) con PetCO2 (p=0.008). Conclusiones Entre los niños con AOS menores de 12 años, el subgrupo de edad menor de 3 años presenta más frecuentemente una AOS grave, mayor prevalencia de bajo peso, hipertrofia adenoamigdalar y comorbilidad respiratoria. Los casos de hipoventilación fueron más frecuentes entre los niños mayores de 3 años. En los niños menores de 3 años, la capacidad de la cánula nasal para detectar eventos obstructivos fue inferior a la del termistor, así como la capacidad del PetCO2 para detectar la hipoventilación fue inferior a la del PtcCO2. En ambos casos debido a un mayor tiempo de registro con señal no interpretable. Los factores subyacentes a esta limitación fueron la peor tolerancia de la cánula nasal y del PetCO2 y la presencia de hipertrofia adenoamigdalar grave, AOS grave y menor eficiencia del sueño.