[ca] L'objectiu d'aquest assaig és analitzar el desenvolupament de l'discurs multicultural en l'arquitectura europea de postguerra (50s-60s) i particularment en l'obra de l'arquitecte holandès Aldo van Eyck (1918-1999), que va construir el seu marc teòric enriquint l'arquitectura moderna amb conceptes de les avantguardes de preguerra i diverses cultures no occidentals. Els Cercles de Otterlo, presentats en l'últim CIAM (1959), van ser l'intent de síntesi del seu mètode projectual, sostingut sobre una perspectiva de el temps heretada de James Joyce. Després d'una introducció a l'context arquitectònic de la seva època, es realitza una revisió conceptual dels referents de Van Eyck a través dels escrits de Carola Giedion-Welcker, la seva mentora a Zuric. Posteriorment, s'analitza la casa dels Van Eyck a Loenen, interpretada com Col·lecció d'experiències-objectes-records. S'utilitzen els objectes per revelar com els viatges i el col·leccionisme van sostenir una visió no universalista des de la qual l'arquitectura va ser profundament transformada. Sota el prisma dels Cercles de Otterlo, l'obra de Van Eyck apareix com a resultat d'una reconciliació de múltiples cultures. A casa, com a Col·lecció, estan amagades les claus per comprendre els seus projectes. Després d'aquesta investigació, la casa s'imposa com a punt de pas obligat per analitzar la seva obra. Aquesta investigació revisa per primera vegada la concepció dels Cercles de Otterlo, explica les seves implicacions teòriques i proposa una anàlisi de la seva llar a Loenen com a dispositiu travessat per objectes, habitants i propostes espacials, un enfocament holístic i original per a l'anàlisi del que domèstic.

[es] El objetivo de este ensayo es analizar el desarrollo del discurso multicultural en la arquitectura europea de posguerra (50s-60s) y particularmente en la obra del arquitecto holandés Aldo van Eyck (1918-1999), que construyó su marco teórico enriqueciendo la arquitectura moderna con conceptos de las vanguardias de preguerra y diversas culturas no occidentales. Los Círculos de Otterlo, presentados en el último CIAM (1959), fueron el intento de síntesis de su método proyectual, sostenido sobre una perspectiva del tiempo heredada de James Joyce. Tras una introducción al contexto arquitectónico de su época, se realiza una revisión conceptual de los referentes de Van Eyck a través de los escritos de Carola Giedion-Welcker, su mentora en Zúrich. Posteriormente, se analiza la casa de los Van Eyck en Loenen, interpretada como Colección de experiencias-objetos-recuerdos. Se utilizan los objetos para desvelar cómo los viajes y el coleccionismo sostuvieron una visión no universalista desde la que la arquitectura fue profundamente transformada. Bajo el prisma de los Círculos de Otterlo, la obra de Van Eyck aparece como resultado de una reconciliación de múltiples culturas. En su casa, en tanto que Colección, están escondidas las claves para comprender sus proyectos. Tras esta investigación, la casa se impone como punto de paso obligado para analizar su obra. Esta investigación revisa por primera vez la concepción de los Círculos de Otterlo, explica sus implicaciones teóricas y propone un análisis de su hogar en Loenen como dispositivo atravesado por objetos, habitantes y propuestas espaciales, un enfoque holístico y original para el análisis de lo doméstico.