[ca] La traducció de la Divina comèdia de Josep Maria de Sagarra (publicada parcialment a La Veu de Catalunya entre 1935 i 1936, i sencera en edició de bibliòfil entre 1947 i 1951) es considera una fita en la història de la literatura catalana perquè Sagarra és l'únic traductor, després del medieval Andreu Febrer, capaç de produir una traducció completa i de qualitat, bastida segons les exigències literàries de l'època, de l'obra cabdal de Dante Alighieri. Des del punt de vista traductològic, aquest text és interessant, d'una banda, perquè s'han conservat dues versions dels primers vint-i-vuit cants del poema, en les quals el traductor no segueix els mateixos criteris; i, d'altra banda, perquè Sagarra valora i justifica certes solucions seves a les postil·les que acompanyen cada cant. Aquesta recerca ajuda a tenir una visió més completa de la traducció i del seu funcionament en la cultura receptora, així com una comprensió més profunda de l'escriptor-traductor, perquè la situa exactament en el context històric en què va ser publicada i n'estudia les característiques textuals. Des del punt de vista contextual, en aquest treball es descriu en termes generals la carrera literària de Josep Maria de Sagarra com a traductor i s'estudien les traduccions de la Divina comèdia anteriors a la sagarriana (d'Antoni Bulbena, Antoni d'Espona, Narcís Verdaguer i Callís i Llorenç de Balanzó). A més, se situa d'una manera exacta la publicació de la traducció, descrivint la relació entre el traductor i els agents culturals —especialment la relació amb el mecenes Francesc Cambó, i la correcció que va fer-ne Joan Baptista Solervicens— i resseguint la recepció que va tenir a l'època, ja sigui en forma d'article periodístic, lectura en veu alta, presentació pública o distribució de l'edició. Des del punt de vista textual, s'identifiquen les fonts —edicions del text, comentaris i traduccions— de les quals parteix Sagarra i es recullen les valoracions que fa, ja sigui del text original com de la seva traducció. Finalment, a partir de la comparació de les dues versions que es conserven, es fa un estudi de la versificació i del grau de seguiment de la normativa fabriana, i, comparant la traducció amb el text original, se'n donen les característiques principals a partir de les solucions més recurrents en el text.

[en] Josep Maria de Segarra's translation of the Divine Comedy (partially published in La Veu de Catalunya from 1935 and 1936 and totally printed in a limited edition from 1947 and 1951) is considered a historical milestone in the Catalan literature. Not only is Sagarra a unique translator who is able to produce a complete and well-developed translation of Dante Alighieri's masterpiece (after medieval poet Andreu Febrer), but he is also able to take into account the different literary thoroughness from Dante's period. From a translational point of view, this is an interesting text for two main reasons: on the one hand, because the two versions from the first twenty-eight canti of the poem are maintained but the translator does not follow the same criteria and, on the other, because Sagarra values and judges different solutions to the commentary notes in each canto. The forthcoming research aims at having a more accurate translation and at considering its use in the target culture. It also focuses on a deeper analysis of the writer-translator, since it is exactly placed in the historical context in which it was published and its textual features are analysed in detail. From a contextual viewpoint, this study describes Josep Maria de Sagarra's literary career as a translator and it also tackles different translations of the Divine Comedy previous to Sagarra (the ones from Antoni Bulbena, Antoni d'Espona, Narcís Verdaguer i Callís and Llorenç de Balanzó). Furthermore, the forthcoming work deals with the exact setting the translation was actually published and it also describes the relationship between the translator and his cultural brokers—especially his patron connection with Francesc Cambó and the stylistic and spelling proofread Joan Baptista Solervicens gave Sagarra from his translation. Finally, the research traces the reception it had at the time, either in the form of a newspaper article, reading it aloud, public presentations or delivering the edition. From a textual perspective, the upcoming work aims at identifying the different sources, such as text editions, commentaries on it and other translations, from which Sagarra starts to translate the Divine Comedy and at collecting his judgments about it, either the original text or his translation. Finally, after comparing both versions from the Divine Comedy which are preserved, a study is carried out in order to check the versification and the way Fabra's language standardization is applied to Sagarra's translation. Apart from that, it also compares Sagarra's translation to the original text and the main features are provided based on the most recurring strategies throughout the text.