BSC-LT/ACAData huggingface dataset:
[ca] Les restes arqueológiques es presenten indiferentment en tots els tipus geològics de terrenys identificáis a la zona. Globalment, el subsòl del barri està compost per diverses formacions que s'escalonen per la pendent, sota els primers estrats antropitzats. El substrat sobre el qual es desenvolupen els sòls que trabaren el agricultors neolítics, és un mosaic molt heterogeni. Les observacions fetes permeten restituir un paisatge de finais de la prehistòria que posseïa ja alguns aspectes de les nostres garrigues modernes: aporten la prova de que l'antropització de les costes fou efectiva des del neolític i que no va caldre esperar la fixació d'un grup humà a principis de l'edat del ferro per perturbar el fràgil equilibri de l'ecosistema natural. L'ocupació del barri de " Bénédictins ", que pot considerar‑se des de finais del s. VI abans de C. evoluciona al ritme d'una gestió de l'espai en la qual hàbitat i agricultura es combinen. La construcció d'una muralla al s. IV abans de C. consagra una fase d'extensió i d'estructuració de l'assentament al pla. El barri de " Bénédictins " es troba en aquest moment intra muros, encara que no existeix ocupació construïda entre finais del s. V i mitjans del s. II abans de C, ja que nomès es localitzen camps de conreu en terrasses. L'hàbitat d'aquest periode està situat al peu deis turons i cap a la plana. L'assentament prerromà respon a un hàbitat agrupat no elevat, situació original en el context regional. La instal.lació de noves construccions a les pendents a partir del s. II abans de C tradueix una reconquesta dels vessants des de plana, en detriment de les zones antigament conreades.

[en] Archaeological features are to be found on all soil types encountered in this area. Essentially, the subsoil of the slope comprises several superimposed formations directly under the human activity. The subsoil encountered by neolithic farmers is a heterogeneous mosaic. The study and the reconstitution of the late prehistoric countryside shows a certain ressemblance to the modern garrigues. The earliest human activity on the slopes dates from the Neolithic period. The fragile balance of the ecosytem is disturbed before there is permanent occupation at the beginning of the Iron Age. Human occupation of the Bénédictins from the end of the sixth century BC follows a rhythm of management of space where habitat and agriculture are entwined. The construction of a city wall in the fourth century BC completes a period of expansion and organisation of the town on the plain. Thereafter the Bénédictins is intra muros, though there are no buildings, only terrassed fields, between the end of the fifth century and the middle of the second century BC. At this time the habitat is at the foothills and on the plain. The pre‑Roman town was therefore a lowland grouped habitat, which is unique in the region. New building on the slopes from the second century BC indicates a renewed interest for the slopes near the plain, to the disadvantage of the formerly cultivated areas.
[ca] L'any 1987 l'editorial Empúries publicà l'Obra Poètica 1959-1983, de Miquel Bauçà (Felanitx, 1940 – Barcelona, 2005). El volum incloïa una versió inèdita d'Una bella història, poemari publicat el 1962, reescrita en versos heptasíl·labs el 1985. Ara bé, aquesta nova versió no substituïa l'anterior, que també era recollida en el mateix volum, com si es tractàs de dos llibres diferents. L'objectiu del nostre treball és comparar aquestes dues versions d'Una bella història per estudiar-ne les diferències i descobrir els mecanismes d'aquesta reescriptura (sobretot la conversió dels poemes en vers lliure de 1962 en poemes amb versos mesurats sense rima), intentar esbrinar les motivacions que portaren el poeta a reescriure el seu poemari i plantejar els dubtes que presenta l'existència de dues versions d'un mateix llibre autoritzades alhora per l'autor.

[en] In 1987, Empúries published Obra Poètica 1959-1983 by Miquel Bauçà (Felanitx, 1940 – Barcelona, 2005). The volume included a new unpublished version of Una bella història, a collection originally released in 1962 and rewritten in heptasyllabic verse in 1985. Nonetheless, this new version did not replace the earlier one, which was also included in the same volume; rather, both versions were treated as two separate pieces of work. This article aims to compare the two versions of Una bella història, analysing the differences and uncovering the devices behind this rewriting (especially the transformation of the free verse poems from 1962 into non-rhyming metred verse). Moreover, it attempts to discern the reasons that led the poet to rewrite his collection, as well as to formulate questions arising from the existence of two different versions of the same work both enjoying author approval.
[ca] Josep Farines, el vertader descubridor de la Cauna de l'Arago (Talteüll). El nom de Marcel de Serres, professor de geologia i de mineralogia a la Facultat de ciències de Montpeller, es sol associar al descubriment de la cova d'ossos d'Argou, que avui dia s'anomena Cauna de l'Aragò. De fit, fou un farmacèutic català, Josep Farines, qui descubrí aquest jaciment paleontològic. Tot i essent consignatari, l'any 1829, de la primera publicació relativa al jaciment, sempre es passa en silenci el seu nom. Aquesta comunicació vol rectificar aquesta injustícia.Josep Farines nasqué i morí a Espirà de l'Agly (1792-1864). Naturalista polivalent, fundà l'any 1833 la més antiga de les societats científiques del departament: la Société Agricole, Scientifique et Littéraire des P.-O. (que de primer dugué el nom de: Société Philomanthique). Fou igualment ell qui creà Le Muséum d'Histoire Naturelle de Perpinyà iniciant les col.leccions que s'hi troben. Participà activament al conseil municipal de Perpinyà del que fou membre des del 1834 fins al 1840. La seva passió per l'hidrogeologia el portà a realitzar pous artesians a Perpinyà. S'enfrontà amb Marcel de Serres en una polèmica aferissada sobre el tema dels brolladors del Roselló; es pot dir avui dia que la seva anàlisi del tema era la més acurada.Josep Farines és un d'aquests "científics provincians" que, pel seu treball de terreny i la seva reflexió científica dels que deixa constància la publicació dels seus nombrosos apunts, ens ha llegat una fructuosa contribució en molts àmbits d'investigació. Ja no s'ha d'oblidar mai més el seu nom.

[en] The name of Marcel de Serres, professor of Geology and Mineralogy at the Faculty of Sciences of Montpellier, is usually mentioned in connection with the discovery of the bone cave in Argou, called today the Cauna de l'Arago, in Tautavel. In reality, a Catalan chemist is the true inventor of the paleontological site. Althought he cosigned the first paper about the site, in 1829, his name never appears. This presentation is meant to redress a wrong.Born and died in Espira de l'Agly (1792 - 1864), Joseph Farines, a multidisciplinary naturalist, was the founder, in 1833, of the Agricultural, Scientific and Litterary Society of the Pyrénées-Orientales (also called at its inception the Philomatic Society), the oldest of the societies of scholars of the department. He created also the Museum of Natural History of Perpignan and set up the collections. He played an active role in the city Council of Perpignan as a member from 1834 to 1840. Keenly interested in hydrogeology, he was behind the drilling of artesian bore holes in the town. He was involved in a harsh dispute with Marcel de Serres about the Roussillon "spurting waters". We presently know today that his vision was the most correct one.Joseph Farines is one of those "provincial scientists" who had a fruitful field activity and scientific vision, demonstrated by the publication of a large number of papers in many domains. His name must not be forgotten.
[ca] El cinema d'Albert Serra recull algunes característiques de la modernitat però és un cinema que neix quan aquesta modernitat ha entrat en crisi i sembla trobar nous camins en la tecnologia digital. Situat en la frontera entre l'art contemporani i el cinema d'autor, entre l'avantguarda i el culte per la tradició, Albert Serra s'ha convertit en paradigma del nou autor contemporani que és capaç de trobar una estètica peculiar des de la que atrapa els aires del temps. El tema que uneix els sis llargmetratges de la seva filmografia no és altre que el de la persistència del mite. Les ressonàncies literàries de la figura del mite li permeten mostrar una sèrie de figures arquetípiques perdudes en una situació de trànsit, en la que les presències tenen més importància que els gestos dramàtics i els moviments no fan més que dibuixar línies de fuga davant determinats paisatges que a vegades busquen la forma com des de la figuració arribar a certa abstracció.

[en] Albert Serra's cinema captures certain characteristics of modernity, but it is a cinema that was born when this modernity entered into crisis and seems to find new ways in digital cinema. Located on the border between contemporary art and auteur cinema, between the avant-garde and the cult of tradition, Albert Serra has become a paradigm of the new contemporary author capable of finding a singular aesthetic from the air of time. The theme that unites the six feature films in his filmography is none other than the persistence of myth. The literary resonances of the figure of the myth allow him to show a series of archetypal figures lost in a situation of transit, in which presences are more important than dramatic gestures and movements only draw vanishing lines in front of certain landscapes that at times seek a way to achieve a certain abstraction of figuration.
[ca] L'objectiu del present treball és estudiar les estratègies autotraductològiques utilitzades per Antoni Marí a la seva versió al castellà de El vas de plata / El vaso de plata i El camí de Vincennes / El camino de Vincennes. L'autor busca restar fidel a l'"esperit" del català i també a l'"esperit" de l'espanyol per evitar les presència de marques del text original català en els textes castellans. L'article analitza els canvis introduits a les versions espanyoles i la "gestió" del ritme en les dues autotraduccions perquè el ritme és una de les manifestacions més importants de l'"esperit" de les llengües.

[en] The aim of this paper is to study the self-translation strategies used by the Ibizan writer Antoni Marí, when he translated two of his narrative works into Spanish: El vas de plata / El vaso de plata and El camí de Vincennes / El camino de Vincennes. As will be seen, his ultimate goal as a self-translator is to be faithful to the "spirit" of the two languages he uses, in such a way that it is not detected that the Spanish versions come from an original in Catalan. In this article these changes are analyzed and attention is also paid to the study of the translation of the prose rhythm in the versions of the two texts, since rhythm is one of the manifestations of the "spirit" of languages.
[ca] A Catalunya Nord es creuen dues lògiques territorials: la de l'Estat francès, que considera com a propi el territori, i la de la Generalitat de Catalunya, que el considera "de llengua pròpia", i per tant, dins d'una continuïtat que resulta ser transfronterera des del Tractat dels Pirineus. Aquesta configuració té moltes repercussions a nivell local, i a "la resta" de l'Estat francès, considerat com a territori "exterior". Aquest article es proposa esbrinar aquesta problemàtica, complexa i a vegades contradictòria, en clau concreta, als nivells estatal, 'regional' i local, d'institucions (a Perpinyà, Casa de la Generalitat, Casa dels Països Catalans, Institut d'Estudis Catalans (IEC), Xarxa Vives, Oficina Pública de la Llengua Catalana; a París, Delegació del Govern català, Institut Ramon Llull), i d'associacions activistes locals (escoles Bressola i Arrels, Ràdio Arrels, Casal català, Aire Nou de Bao, Centre Cultural Català del Vallespir, Oui au Pays catalan). Queda clar que, en aquest cas com a qualsevol altre, la política lingüístico-cultural és política, relació de forces i diplomàcia.

[en] In North Catalonia, two territorial logics intersect: that of the French State, which considers the territory as its own, and that of the Generalitat de Catalunya, which considers it "of its own language", and therefore, within a continuity that has been cross-border since the Treaty of the Pyrenees. This configuration has many repercussions at the local level, and on the "rest" of the French State, considered as an "external" territory. This article aims to elucidate this problem, complex and sometimes contradictory, in concrete terms, at the state, 'regional' and local levels, of institutions (in Perpignan, Casa de la Generalitat, Casa dels Països Catalans, IEC, Xarxa Vives, Oficina Pública de la Llengua Catalana; in Paris, Delegació del Govern, Institut Ramon Llull), and of local activist associations (Bressola and Arrels schools, Ràdio Arrels, Casal català, Aire Nou de Bao, Centre Cultural Català del Vallespir, Oui au Pays catalan. It is clear that, in this case as in any other, linguistic-cultural policy is politics, power relations and diplomacy.
[ca] El barrí de " Bénédictins " está situat a l'est deis " Jardins de la Fontaine " sobre les darreres costes sudest del Mont‑Cavalier. Eis estudis recollits en aquest treball concerneixen principalment quatre excavacions d'urgència dutes a terme entre 1966 i 1992 en una superficie global d'aproximadament 4000 m2. A les dades proporcionades per aquestes intervencions se les hi ha afegit les observacions puntuáis i les descobertes fortuïtes efectuados en el barrí. Durant la protohistoria, aquest es situa sobre la franja oriental del oppidum prerromà. Després de la construcció de la muralla augustea, es troba en pie cor de la ciutat emmurallada i a tocar dels centres cívics i religiosos. El barri fou àmpliament desurbanitzat des de la fi del s. II abans de C. La nova muralla construida a partir de 1194 deixa, per poc, el barri fora dels murs i no és fins al s. XVIII, amb el pla d'urbanisme de Ph. Mareschal, ingenier del rei, que el sector es recupera de nou per a la ciutat.

[en] The district known as the " Benedictins " is east of the jardin de la Fontaine on the lower south‑eastern slope of mount Cavalier. Four rescue excavations (total surface about 4,000 m2), undertaken between 1966 and 1992, are presented in this volume. In addition, there is information garnered from watching briefs and chance discoveries in the district. During the protohistoric period, the area studied is on the edge of the pre‑roman oppidum. However, after construction of the Augustan period city‑wall, it is in the centre of the town, very near to civic and religious buildings. From the end of the second century AD the Bénédictins area is largely abandoned. It is outwith the new city wall, whose construction is begun in 1194, and not until the eighteenth century is it enclosed anew, when the Royal Engineer P. Mareschal re‑organises the layout of the town.
[ca] Frederic Marcet i Vidal encarna perfectament l'home de negocis enriquit durant la "Febre d'Or". D'origen plebeu, va aconseguir acumular una important fortuna que li va permetre ascendir dins de l'escala social, esdevenint un dels homes més eminents de la ciutat de Barcelona. Però, com d'altres industrials i comerciants que s'havien enriquit ràpidament, Marcet necessitava de construir-se una imatge de noblesa que justifiqués el seu nou lloc dins l'alta societat. Va ser en aquest sentit que Marcet va participar en els principals esdeveniments de la ciutat i va fer una meteòrica carrera política. Però va ser l'arquitectura allò que va jugar el paper més important dins d'aquesta estratègia. Marcet no va dubtar a comprar propietats immobiliàries en llocs prestigiosos de la ciutat per enderrocar-les i substituir-les per nous edificis projectats pels arquitectes o mestres d'obres més prestigiosos com Tiberi Sabater o Geroni Granell. Aquests immobles, que van esdevenir l'aparador del nou estatus social del nou ric, constitueixen una mostra de l'arquitectura eclèctica a Catalunya dels anys anteriors al tombant de segle. Finalment, el Palau Marcet va ser la joia de la corona, essent remarcable no només per la rica arquitectura sinó per la decoració sumptuosa i per la notable col·lecció artística que va acollir.

[en] Frederic Marcet i Vidal perfectly embodies the businessman enriched during the "gold fever". Of plebeian origin, he managed to accumulate a significant fortune which allowed him to climb the social ladder and have a meteoric political career, becoming one of the eminent men of the city of Barcelona. But, like other industrialists and merchants who grew rich quickly, Marcet needed to build an image of "nobility" that justified his new place in the middle of good society. In this sense Marcet participated in the main events of the city and he had a dazzling political career. But it is architecture that plays the most significant role in this strategy. Marcet does not hesitate to buy real-estate properties in prestigious locations in the city in order to have them demolished and replaced with new buildings designed by prestigious architects with a conservative taste like Tiberi Sabater or Geroni Granell. These buildings, which become the showcase of the new social status of the parvenu constitute a sample of eclectic style architecture in Catalonia in the years before the end of the century. Finally, the Palais Marcet is the jewel in the crown, remarkable not only for its rich architecture but for the sumptuous decor and the notable art collection it housed.
[ca] L'àpat funerari es va mantenir fins a la segona meitat del segle XX. És la celebració de les exèquies a la tarda que va fer desaparèixer uns costums que remuntaven probablement a la Prehistoria, mencionats en els testaments del segle XII. Estudiat per Joan Abélanet, el roc amb cupules a Evol, el "roc de les Escudelles", donava lloc probablement a libacions rituals. Els reguerots que relligaven les cassoletes entre elles haurien permès de recollir un liquid nodrisser fins a la base del monument, i doncs fins al difunt.Als segles XVII i XVIII, l'àpat funerari és una institució) a vegades present en els testaments. Pel que fa a això, l'intendent Raymond de Saint Sauveur escriu: "un pagès dóna a menjar copiosament a 80 ο 100 persones quan casa la seua filla ο quan perdut la seua muller: és en costum del país". Un costum que podia revelar-se particularment onerós i que feia tan mateix la unanimitat. Aqueixa comunicació s'esforçarà de capir la significació pregona de l'àpat funerari a partir de pràctiques familiars i locals.

[en] The funeral feast has lasted in Roussillon till the second half of the twentieth century. Holding funerals in the afternoon made away with a custom dating likely back to Prehistory and to be found in the twelfth century wills. According to Jean Abélanet's studies, the cup-shaped "Les Escudelles" rock at Evol was probably a place for ritual libations. The little rills that linked the cupulae together might have enabled the streaming of liquid nutriment down to the base of the monument and thus to the defunct. During the XVIIth and XVIIIth centuries, the funeral feast was an institution sometimes mentioned in wills. For instance, Intendant Raymond de Saint Sauveur wrote: "A pagès a landowner gives food galore to 80/100 people when he marries his daughter or after losing his wife: such is the local custom". A custom that often proved to be costly, yet approved unanimously. This communication endeavours to grasp the deep meaning of the funeral feast out of family and local practices.
[ca] L'article presenta en forma d'hipòtesi, una interpretatió nova de l'abandó, pels homes del Neolític, de la xarxa de la galeria closa del Montou (Corbera de les Cabanes, P.-O.). L'hipòtesi recolza sobre dos punts: la significació i la disposició de terrisses localitzades dins la galeria i l'origen del tancament de la cambra terminal (sala 3), anomenada "Chambre Rouge"

[en] The article presents in the form of assumption, a new interpretation of the abandonment by the Neolithic men, of the network of the closed gallery of the cave of Montou (Corbère-les-Cabanes, P.O.). The assumption rests on two points: the significance and the disposition of the potteries located in the gallery and the origin of the filling of the final room (room 3) named "Chambre Rouge" (Red Room)
[ca] Aquest capítol presenta les diferentes estacions viàries esmentades per els itineraris des d'el Roine fins ais Pirineus. Der a cada una d'elles, es trobarà les fonts antigues, la localització, un resum de les observacions realitzades i la bibliografía. Les noticies de les aglomeracions, més desenvolupades, tenen un pla.

[en] In this chapter, the different road stations mentionned in ancient itineraries and situated between the river Rhône and the Pyrenees are described. The description includes their location, the sources in ancient texts, a summary of the scientific observations performed, and a bibliography. The articles concerning the towns are more detailed and followed by a map.
[ca] El 1563 havien passat més de tres-cents cinquanta anys des de la fundació de l'Orde de la Mercè. Els mercedaris, com la resta dels ordes religiosos, apostaren per l'art com a instrument d'adequació a la doctrina emanada del decret De Imaginibus i mostraren en les seves obres programes iconogràfics amb un clar sentit d'exaltació dels valors mercedaris. A la frontera amb el turc i en els primers anys de la conquesta americana, el seu carisma fundacional, el rescat de captius, els permeté jugar un paper de primacia en terres de conquesta i evangelització.L'ortodòxia de l'art peninsular, com a instrument doctrinal, tindrà la seva continuïtat en els territoris d'ultramar gràcies a les sèries devocionals de gravats que viatjaren a través de l'Atlàntic; si bé amb el pas del temps evolucionaren cap a l'heterodòxia, generant una nova imatge votiva, que en ocasions fou transgressora, i posteriorment presa com a icona dels insurgents en els processos d'independència dels països americans.

[en] More than three hundred and fifty years had passed since the founding of the Order of Mercy when the Council of Trento ended in 1563. The Mercedarians, like the rest of the religious orders, opted for art as an instrument of adaptation to the doctrine emanating from the decree De Imaginibus, and showed in their works iconographic programs with a clear sense of exaltation of the values ​​of the Order of Mercy. On the border with the Turks and in the early years of the American conquest, their founding charisma, the rescue of captives, allowed them to play a leading role in lands of conquest and evangelization. The orthodoxy of peninsular art, as a doctrinal instrument, will have its continuity in the overseas territories thanks to the devotional and engraved sèries that travelled across the Atlantic. Over time they evolved into heterodoxy, generating a votive image that will sometimes be transgressive and later taken as an icon of insurgents in the independence of American countries.
[ca] Des del Col.loqui de Ruscino, en 1975, el nostre coneixement de les marques sobre tegulae i dels diferents senyals conservais sobre els materials de construcció s'ha enriquit notablement, en particular amb la descoberta de nous signes, tal com les marques numerals, i amb la identificació de nous talllers de teuler, com el de NIVALIS, al Petit Clos (Perpinyà). Aquest article proposa un corpus detallat de diferents tipus de mobiliaris-suport, estampilles i altres senyals trobats en els sites del Rosselló antic

[en] Since the Ruscino colloquium in 1975, our knowledge of markings on tegulae and different prints kept on building material has notably been enriched, mainly with the discovery of new signs — such as marks for numbering - and with the identification of new tilers' workshops, such as the NIVALIS one at the Petit Clos in Perpignan. The article proposes a detailed corpus of the various types of support furniture, stamps and other prints found on the sites of the ancient Roussillon