[ca] A través dels pretextes de les intervencions d'Asplund i Lewerentz en el Cementiri del Bosc d'Estocolm, s'ha intentat arribar a un enteniment sobre com la utilització conscient dels llindars com a mecanismes compositius altera la percepció de l'espai arquitectònic. Per poder estudiar el tema dels llindars d'una manera acotada, tant en el temps com l'espai, i no divagar en tants exemples com arquitectures hi ha hagut en la història, decidim avançar fins a principis del segle XX de la nostra era, en un moment d'experimentació i canvi formal, just abans de la implantació de l'"estil internacional", unificador de molts dels regionalismes arquitectònics propis de cada cultura. És precisament l'elecció de les intervencions d'Erik Gunnar Asplund i Sigurd Lewerentz al nou cementiri al sud d'Estocolm l'elegit per conduir aquest estudi. La proposta guanyadora del concurs per a definir el paisatgisme i les obres situades en aquest recinte l'any 1915 no només tenia en compte l'aspecte formal i compositiu del complexe, sinó que es regia per una sèrie de preceptes teòrics que feien dels recorreguts i dels llindars de percepció el leit-motiv del disseny espaial d'aquest lloc. Les teories psicològiques que s'estaven desenvolupant a Europa en els anys de canvi de segle, així com els avenços en òptica, vàren crear uns fonaments per a noves maneres de projectar l'arquitectura: des de la percepció dels espais i volums, des del punt de vista de les sensacions i des de les emocions d'aquells que ho percebien. Aquests dos factors combinats amb uns requeriments ritualístics de nova implementació, fa que aquest conjunt gaudeixi d'una riquesa abundant en quant als llindars que la defineixen i sigui un exemple perfecte per esbossar una aproximació als llindars i amb el paper que juguen en l'arquitectura de la transcendència.

[es] A través de los pretextos de las intervenciones de Asplund y Lewerentz en el Cementerio del Bosque de Estocolmo, se ha intentado llegar a un entendimiento sobre cómo la utilización consciente de los umbrales como mecanismos compositivos altera la percepción del espacio arquitectónico. Para poder estudiar el tema de los umbrales de una forma acotada, tanto en el tiempo como en el espacio, y no divagar en tantos ejemplos como arquitecturas ha habido en la historia, decidimos avanzar hasta principios del siglo XX de nuestra era, en un momento de experimentación y cambio formal, justo antes de la implantación del "estilo internacional", unificador de muchos de los regionalismos arquitectónicos propios de cada cultura. Es precisamente la elección de las intervenciones de Erik Gunnar Asplund y Sigurd Lewerentz en el nuevo cementerio en el sur de Estocolmo el elegido para conducir este estudio. La propuesta ganadora del concurso para definir el paisajismo y las obras situadas en este recinto en 1915 no sólo tenía en cuenta el aspecto formal y compositivo del complejo, sino que se regía por una serie de preceptos teóricos que hacían de los recorridos y de los umbrales de percepción el leit-motiv del diseño espacial de este sitio. Las teorías psicológicas que se estaban desarrollando en Europa en los años de cambio de siglo, así como los avances en óptica, crearon unos fundamentos para nuevas formas de proyectar la arquitectura: desde la percepción de los espacios y volúmenes, desde el punto de vista de las sensaciones y desde las emociones de quienes lo percibían. Estos dos factores combinados con unos requerimientos ritualísticos de nueva implementación, hace que este conjunto disfrute de una riqueza abundante en cuanto a los umbrales que la definen y sea un ejemplo perfecto para esbozar una aproximación a los umbrales y con el papel que juegan en la arquitectura de la trascendencia.