[ca] Aquesta tesi doctoral proporciona un estudi innovador de la resistència armada antifranquista i de l'Agrupación Guerrillera de Levante y Aragón combinant l'anàlisi qualitatiu i quantitatiu, a partir d'una diversificació de fonts històriques. Emmarcada en la insurgència espanyola contemporània i en les resistències europees antifeixistes, es pretén situar l'AGLA dins del procés de reorganització de l'oposició antifranquista i del PCE, analitzar les peculiaritats i semblances en relació als altres projectes de resistència armada i entendre per què es convertí en l'agrupació considerada model i que més esperances despertà en el PCE. L'estudi del rellevant element territorial, del camperolat i de la conflictivitat agrària, així com dels diversos factors que facilitaren o impediren la col•laboració i assentament de les partides, es suma a l'anàlisi dels orígens, de la seva estructura militar, dels lligams amb el Partit, del repertori operacional, i els conflictes interns existents. La composició sociològica de l'AGLA, si bé estableix un perfil guerriller general basat en la masculinitat, la joventut, el caràcter agrari i en la determinant experiència en la Guerra Civil, constata un grau d'heterogeneïtat elevat i el protagonisme cada vegada major dels incorporats des de l'interior, independentment de la seva procedència política. Les friccions internes, determinades tant per factors externs com interns, i no reduïdes a simple enfrontament de militància, foren un dels trets que marcaren la seva trajectòria, i que donà peu a desenes de desercions i d'ajusticiaments. Uns conflictes, especialment constatables als sectors 17è i 23è, condicionats també per la implacable persecució antiguerrillera liderada per la Guàrdia Civil. L'especificitat i intensificació progressiva de la repressió, amb centenars de morts irregulars i de detencions, ja foren guerrillers o població civil, determinà el tràgic final de les partides i la desertització política de les zones on actuaren.

[es] Esta tesis doctoral proporciona un estudio innovador de la resistencia armada antifranquista y de la Agrupación Guerrillera de Levante y Aragón combinando el análisis cualitativo y cuantitativo, a partir de una diversificación de fuentes históricas. Enmarcada en la insurgencia española contemporánea y en las resistencias europeas antifascistas, se pretende situar la AGLA dentro del proceso de reorganización de la oposición antifranquista y del PCE, analizar las peculiaridades y similitudes en relación a los otros proyectos de resistencia armada y entender por qué se convirtió en la agrupación considerada modelo y que más esperanzas despertó en el PCE. El estudio del relevante elemento territorial, del campesinado y de la conflictividad agraria, así como de los diversos factores que facilitaron o impidieran la colaboración y asentamiento de las partidas, se suma al análisis de los orígenes, de su estructura militar, los vínculos con el Partido, repertorio operacional, y los conflictos internos existentes. La composición sociológica de la AGLA, si bien establece un perfil guerrillero general basado en la masculinidad, la juventud, el carácter agrario y en la determinante experiencia en la Guerra Civil, constata un grado de heterogeneidad elevado y el protagonismo cada vez mayor de los incorporados desde el interior, independientemente de su procedencia política. Las fricciones internas, determinadas tanto por factores externos como internos, y no reducidas a simple enfrentamiento de militancia, fueron uno de los rasgos que marcaron su trayectoria, y que dio pie a decenas de deserciones y de ajusticiamientos. Unos conflictos, especialmente constatables en los sectores 17° y 23°, condicionados también por la implacable persecución antiguerrillera liderada por la Guardia Civil. La especificidad e intensificación progresiva de la represión, con cientos de muertes irregulares y de detenciones, ya fueran guerrilleros o población civil, determinó el trágico final de las partidas y la desertización política de las zonas donde actuaron.