[ca] Aquesta tesi planteja la definició dels espais militars romanorepublicans i la seva caracterització arqueològica, com a element clau i estructurador de la implantació romana en el territori i l'evolució d'aquesta dinàmica en el nord-est de la Citerior, des dels moments posteriors a la Segona Guerra Púnica i fins a l'època d'August. Així a partir de la realitat arqueològica de què es disposa a dia d'avui al nord-est, amb 62 jaciments estudiats, s'ha definit una jerarquització funcional que comporta en primer lloc una divisió entre espais pròpiament militars i espais logístics. En el primer apartat hi trobaríem els campaments, els castella i les torres, en el segon els vici militars i/o les officinae armorum, els espais d'administració, gestió o residències oficials i finalment els espais d'emmagatzematge, és a dir, camps de sitges i dolia. Els resultats obtinguts apunten a un predomini de castella com espais que aprofiten antics oppida del territori i amb una cronologia que se centra a grans trets entre el 150 i el 50 ane, amb perduracions mitjanes de no més de 50 a 100 anys. Aquestes dades convergeixen en la fase d'estrès bèl•lic 125-70 ane i 50-25 ane. Entre el 125-70 ane es consolida una estructura militar complexa, una xarxa real de castella a l'interior i una altra a la costa, tancant l'accés peninsular, conjuntament amb el control sobre els passos de l'Ebre. La complexitat i regularitat dels jaciments mostraria una realitat preconcebuda, dins un moment o moments d'estrès bèl•lic concrets, com el moment d'estrès bèl•lic de la fase (82-72 ane). Durant la Guerra de Sertori es podria confirmar la presència de diverses línies defensives, implementades pel general per frenar les tropes provinents del nord durant el 82 ane.

[es] Esta tesis tenía como objeto la definición de los espacios militares romano-republicanos y su caracterización arqueológica, como elemento clave y estructurador de la implantación romana en el territorio y la evolución de esta dinámica en el noreste de la Citerior, desde los momentos posteriores a la Segunda Guerra Púnica y hasta la época de Augusto. A partir de la realidad arqueológica de que disponemos actualmente en el noreste, con 62 yacimientos estudiados, se ha definido una jerarquización funcional que conlleva en primer lugar una división entre espacios propiamente militares y espacios logísticos. En el primer apartado encontraríamos los campamentos, los castella y las torres, en el segundo los vici militares y/o las officinae armorum, los espacios de administración, gestión o residencias oficiales y finalmente los espacios de almacenamiento, es decir, campos de silos y dolia. Los resultados obtenidos apuntan a un predominio de castella como espacios que aprovechan antiguos oppida del territorio y con una cronología que se centra en general entre el 150 y el 50 a.n.e, con perduraciones medias de no más de 50 a 100 años. Estos datos convergen sobre todo en la fase de estrés bélico 125-70 a.n.e y 50-25 a.n.e. Entre el 125-70 a.n.e se consolida una estructura militar compleja, una red real de castella en el interior y otra en la costa, cerrando el acceso peninsular, conjuntamente con el control sobre los pasos del Ebro. La complejidad y regularidad de los yacimientos mostraría una realidad preconcebida, dentro de un momento o momentos de estrés bélico concretos, como el momento de estrés bélico de la fase (82-72 a.n.e). Durante la Guerra de Sertorio se podría confirmar la presencia de varias líneas defensivas, implementadas por el general para frenar las tropas provenientes del norte durante 82 a.n.e.