[ca] La proposta metafísica de José Gómez Caffarena no s'entén sense l'intent de J. Maréchal de coordinar en un mateix discurs l'especulació metafísica tomista i l'esperit de la crítica kantiana a través de l'explicitació dels temes clàssics de la metafísica de l'Aquinat a la llum de les convergències que, al seu parer, aquesta manté amb l'obra de Kant. El treball d'investigació que es presenta té per objectiu calibrar fins a quin punt l'obra especulativa de Caffarena suposa una continuació articulada des de l'esquema bàsic de tal 'tomisme transcendental'. La tesi que es defensa és que la seva proposta, de tonalitats marcadament més kantianes que la d'altres pensadors transcendentals, suposa no només un pas legítim, i potser més coherent amb el transcendentalisme kantià, sinó també una pedra de toc crítica per a l'abast últim de tota metafísica transcendental. El fet de remuntar la raó metafísica a l'àmbit antropològic fa que el fenomenisme epistemològic, el discurs asimptòtic sobre l'Absolut i la reducció formal de la seva nota 'personal' ('Déu') hagin de ser, estrictament, la darrera paraula d'aquesta metafísica. Davant d'això respon Caffarena amb una assumpció racional-vitalista del 'sentit de la vida' per dotar de vigència i veritat les afirmacions realitzades. Un 'haver de ser' que omple de contingut l'estructura conceptual erigida fent del primat de la raó pràctica i el seu interès l'eix vertebrador de la seva proposta metafísica. L'anàlisi pren com a principal punt de referència les tres obres metafísiques de l'autor (Metafísica Fundamental, Metafísica Trascendental, Metafísica Religiosa) i el seu últim gran treball, El Enigma y el Misterio, que en la investigació és tinguda com una revisió de la trilogia anterior. Atenent al seu contingut, es corrobora la darrera modèstia crítica en la qual queda la reflexió metafísica de Caffarena, amb la consegüent obertura a una raó més apofàtica que propositiva pel que fa a la 'darrera qüestió' metafísica. Donat que la desigual relació entre l'àmbit del teòric i el primat del pràctic, lluny d'equilibrar-se és cada vegada més notòria, distanciant-se així de la intenció de l'obra de Maréchal, en la investigació s'assumeix com a darrera conclusió que l'obra de Caffarena llega, precisament en tant que límit de la pretensió de dur a terme una metafísica transcendental, la necessitat de repensar el mètode de la Metafísica.

[it] La proposta metafisica di José Gómez Caffarena non si comprende senza il tentativo di J. Maréchal di unire tra loro il discorso metafisico tomista e lo spirito della critica kantiana, ovvero di esplicitare i temi classici della metafisica di Tommaso d'Aquino alla luce delle convergenze che, secondo il parere del filosofo belga, questa presenta con l'opera di Kant. Il lavoro di ricerca che presentiamo si propone di valutare in quale misura l'opera speculativa di Caffarena è una continuazione articolata sulla base strutturale di tale 'tomismo trascendentale'. La tesi che presentiamo è che la sua opera, dalle caratteristiche nettamente più kantiane rispetto ad altri pensatori della corrente trascendentale, non è soltanto un passo legittimo, e forse più coerente con il trascendentalismo kantiano, ma anche un contrappunto critico sulla portata ultima di una metafisica trascendentale. Volgendosi la ragione metafisica all'ambito antropologico, ne consegue che il fenomenismo epistemologico, il discorso asintotico sull'Assoluto e la riduzione formale della caratteristica 'personale' ('Dio') divengono, logicamente (rigorosamente), l'ultima parola di una tale metafisica. A tutto ciò Caffarena risponde con una affermazione razionale-vitalistica del 'senso della vita' per dotare di validità e verità le sue affermazioni. Un 'dover essere' che riempia di contenuto la struttura concettuale eretta facendo del primato della ragione pratica e dell'importanza di questa la pietra angolare della sua metafisica. L'analisi prende come punto di riferimento principale le tre opere metafisiche dell'autore (Metafísica Fundamental, Metafísica Trascendental, Metafísica Religiosa) nonché l'ultima importante da lui realizzata, El Enigma y el Misterio, che nella ricerca che presentiamo viene letta come una revisione della trilogia precendente. Il suo contenuto conferma la modestia critica a cui giunge da ultimo la riflessione metafisica di Caffarena con la conseguente apertura a una ragione più apofatica che assertiva per quanto concerne 'la questione ultima' della metafisica. Poichè il rapporto disuguale tra il campo d'applicazione teorico e il primato della ragione pratica si accentua sempre di più, invece di equilibrarsi, allontanandosi così dallo spirito dell'opera di Maréchal, la conclusione ultima della nostra ricerca sulla proposta di Caffarena, proprio perché questa rappresenta il limite alla pretensione di costruire una metafisica trascendentale, è la necessità di ripensare il metodo della Metafisica.