BSC-LT/ACAData huggingface dataset:
[ca] Aquest article analitza el fenomen de les empreses transnacionals, amb especial enfocament en el "xantatge locacional" i el "buit jurídic", que els permet operar sovint fora de l'abast efectiu de les regulacions estatals. El xantatge locacional es refereix a la capacitat d'aquestes empreses per pressionar els governs locals mitjançant l'amenaça de traslladar les seves operacions a països amb condicions més favorables, cosa que genera una flexibilització de les lleis laborals, fiscals i ambientals. Això no només desafia la sobirania estatal, sinó que exacerba les desigualtats globals, afavorint les regions desenvolupades i marginant aquelles amb menors connexions amb el capital transnacional. L'article aborda com el "buit jurídic" al voltant de les activitats de les empreses transnacionals es pot entendre a través de l'ètica de la responsabilitat de Hans Jonas. Segons Jonas, l'ètica ha d'expandir-se per considerar les conseqüències a llarg termini de les accions humanes sobre el medi ambient i les generacions futures. Així mateix, s'introdueix el concepte de "turboglobalització" de Gonçal Mayos, que descriu una fase de globalització accelerada i descontrolada, on les grans empreses transnacionals utilitzen el seu poder per modelar les polítiques dels Estats al seu favor, aprofundint les desigualtats i debilitant la capacitat dels governs per protegir els drets dels seus ciutadans.

[it] Questo articolo analizza il fenomeno delle imprese transnazionali, con particolare attenzione al "ricatto localizzativo" e al "vuoto giuridico" che consente loro di operare spesso al di fuori della portata effettiva delle normative statali. Il ricatto locazionale si riferisce alla capacità di queste imprese di fare pressione sui governi locali minacciando di trasferire le loro attività in Paesi con condizioni più favorevoli, con conseguente allentamento delle leggi in materia di lavoro, tasse e ambiente. Questo non solo mette in discussione la sovranità degli Stati, ma esaspera le disuguaglianze globali, favorendo le regioni sviluppate ed emarginando quelle con minori legami con il capitale transnazionale. L'articolo analizza come il "vuoto giuridico" che circonda le attività delle imprese transnazionali possa essere compreso attraverso l'etica della responsabilità di Hans Jonas. Secondo Jonas, l'etica deve essere ampliata per considerare le conseguenze a lungo termine delle azioni umane sull'ambiente e sulle generazioni future. Viene inoltre introdotto il concetto di "turbo-globalizzazione" di Gonçal Mayos, che descrive una fase di globalizzazione accelerata e incontrollata, in cui le grandi imprese transnazionali usano il loro potere per plasmare le politiche degli Stati a loro favore, approfondendo le disuguaglianze e indebolendo la capacità dei governi di proteggere i diritti dei loro cittadini.
[ca] El debat sobre la cort va arribar al seu punt àlgid a principis del segle XVI. El llibre del Cortegiano de Baldassarre Castiglione, publicat l'any 1528, va tenir una gran rellevància, tant en el context europeu com en l'italià. El text de la vulgata va ser fruit d'un procés d'escriptura i reescriptura que va durar molts anys, testimoniat per cinc manuscrits en els quals es troben variants significatives de la versió final, fruit d'una mena d'autocensura, que demostren que l'autor es va veure obligat a adaptar-se al clima espiritual del seu temps. A Espanya, el text es va estendre inicialment en la llengua original; la versió castellana de 1534, traduïda per Juan Boscán, fou la primera en llengua estrangera. La història de la censura d'Il libro del Cortegiano a Itàlia comença l'any 1576 quan Camillo Castiglione, fill de Baldassarre, va demanar a la Congregació de l'Índex una llicència per publicar una versió modificada de l'obra del seu pare. Després de molts anys, el 1584, s'imprimirà una versió revisada i corregida pel teòleg Antonio Ciccarelli. En aquest treball presentarem els primers resultats d'un estudi sobre les intervencions expurgatòries aplicades a les edicions que van circular per Espanya entre 1534 i 1581.

[it] Il dibattito sulla corte raggiunse il culmine all'inizio del XVI secolo. Il libro del Cortegiano di Baldassarre Castiglione, pubblicato nel 1528, fu di grande attualità, sia nel contesto europeo sia in quello italiano. Il testo della vulgata fu il risultato di un processo di scrittura e riscrittura durato molti anni, attestato da cinque manoscritti in cui si riscontrano varianti significative della versione definitiva, risultato di una sorta di autocensura, che dimostrano che l'autore fu costretto ad adattarsi al clima spirituale della sua epoca. In Spagna il testo si diffuse all'inizio in lingua originale; la versione in castigliano del 1534, tradotta da Juan Boscán, fu la prima in lingua staniera. La storia della censura de Il libro del Cortegiano in Italia, inizia nel 1576 quando Camillo Castiglione, figlio di Baldassarre, chiese alla Congregazione dell'Indice la licenza per pubblicare una versione emendata dell'opera del padre. Dopo molti anni, nel 1584, ne verrà stampata una versione riveduta e corretta dal teologo Antonio Ciccarelli. In questo lavoro, esporremo i primi risultati di uno studio sugli interventi espurgatori applicati alle edizioni che circolarono in Spagna tra il 1534 e il 1581.
[ca] En els últims anys, el consentiment informat del pacient ha assumit un paper tan important en la relació metge-malalt que ha canviat el sistema de responsabilitat penal del metge en cas d'intervenció sense consentiment, fins i tot en casos amb resultats reeixits. També hi ha hagut propostes legislatives per introduir el delicte d'intervenció mèdica arbitrària, tot i que sembla molt difícil trobar una solució a aquest conflicte. En l'actualitat, el Parlament italià examina una proposta de llei sobre disposicions avançades de tractament (voluntats anticipades), centrades en el consentiment del pacient, i que tant poden no existir com revocar-se després d'haver-se manifestat, incloent-hi també tractaments com la nutrició i la hidratació artificial, eximint de tota responsabilitat civil i penal al metge. És evident que tal èmfasi en el consentiment informat, que involucra amb el pacient en el seu tractament, està prenent un camí perillós que pot buidar per complet l'aliança terapèutica metge-malalt en el camp de l'atenció mèdica.

[it] Nella relazione medico-paziente, il consenso informato del malato ha assunto, negli ultimi anni, un ruolo così rilevante da stravolgere spesso il sistema di responsabilità penale del medico in caso di intervento senza consenso, anche in caso di esito fausto. Vi sono state anche proposte legislative sull'introduzione del reato di intervento medico arbitrario e la questione sembra, ancora, tutt'altro che chiusa. Così come, attualmente, è al vaglio del Parlamento una proposta legislativa sulle disposizioni anticipate di trattamento, tutta incentrata sul consenso del paziente, che può non essere prestato o se già dato revocato anche per trattamenti medici quali la nutrizione e l'idratazione artificiali, con relativa esenzione da ogni responsabilità civile e penale per il medico. E' evidente che una tale enfatizzazione del consenso informato, da evoluzione fortemente sentita per coinvolgere il paziente nella cura, sta imboccando una strada pericolosa che rischia di svuotare completamente l'alleanza terapeutica medico-paziente che si gioca, pur sempre, sul campo della cura e della vita.
[ca] Els plantejaments que s'esgrimeixen en aquest article breu busquen interpel·lar aquells llocs d'enunciació, producció i reproducció socials que s'han vist cooptats discursivament amb l'objectiu de perpetuar un determinat tipus d'alienació subjectiva i la consegüent inoperància política. Seguint trops extrets de lectures metamodernes en el camp de la política, epistemologia i sociologia, a més d'intuïcions i nocions provinents de casos clínics psicoanalítics discutits in extenso en camps de transferència i discussió entre analistes i analitzants, la pregunta que estructura el següent escrit és la següent: ¿on ha anat a parar l'agència política? ¿Què s'ha institucionalitzat al seu lloc? ¿Com recobrar aquesta dimensionalitat crítica?

[it] Gli approcci proposti in questo breve articolo cercano di mettere in discussione quei luoghi di enunciazione, produzione e riproduzione sociale che sono stati cooptati discorsivamente allo scopo di perpetuare un certo tipo di alienazione soggettiva e la sua conseguente inefficacia politica. Sulla base di tropi tratti da letture metamoderne in ambito politico, epistemologico e sociologico, nonché di intuizioni e nozioni tratte da casi clinici psicoanalitici discussi in extenso negli ambiti del transfert e della discussione tra analisti e analizzanti, la domanda che struttura il seguente articolo è la seguente: dov'è finita l'agency politica? Cosa è stato istituzionalizzato al suo posto? Come recuperare questa dimensione critica?
[ca] De l'important i diversificat flux literari i cultural entre Itàlia i la Corona d'Aragó al Cinccents, aquest article posa l'atenció en dos àmbits concrets: les connexions italianes amb la nova espiritualitat de la primera meitat del segle (l'extraordinària difusió italiana de la novel·la Desitjós i la traducció al català de dues obres cabdals de la religiositat de l'època) i la recepció hispànica de dos fenòmens literaris de gran envergadura, els romanzi de Boiardo i Ariosto (i la prosa de Bembo), a València, i la literatura lepantina, al Principat. Els cinc textos seleccionats són una mostra de la connexió de fenòmens culturals de modernitat literària que es desenvolupen en paral·lel en ambdós territoris.

[it] Nel quadro dell'importante e diversificato flusso letterario e culturale tra l'Italia e la Corona d'Aragona nel Cinquecento, il presente articolo si sofferma su due ambiti specifici: i legami italiani con la nuova spiritualità della prima metà del secolo (la straordinaria diffusione italiana del romanzo Desitjós e la traduzione in catalano di due opere fondamentali della religiosità dell'epoca) e la fortuna ispanica di due fenomeni letterari di grande rilievo, i romanzi di Boiardo e Ariosto (e la prosa di Bembo), a Valenza, e la letteratura lepantina, nel Principato catalano. I cinque testi scelti esemplificano la connessione di fenomeni culturali di modernità letteraria che si sviluppano in parallelo in ambedue territori.
[ca] En 1884 Edmondo De Amicis va a l'Argentina convidat per l'editor del diari El Nacional per a donar unes conferències sobre Garibaldi, Cavour, Mazzini i altres personalitats de la història italiana. D'aquesta manera també prepara el terreny per al llibre Cuore que arribarà a l'Argentina tres anys després i que serà rebut triomfalment, sent adoptat fins i tot com a llibre de text a l'escola. Cap a finals de segle, però, un ressorgiment de la cultura nacionalista que es veia amenaçada per la dels emigrants, especialment els italians, porta a la prohibició de el llibre de De Amicis per part de Consejo Nacional de Educación i és reemplaçat per traduccions que manipulaven l'original, nacionalitzant-lo per salvaguardar l'"esperit nacional argentí". L'article analitza la tipologia de tres models de traducció diferents: Corazón argentino. Diario de un niño di Carlota Garrido de la Peña, del 1913; Corazón, Traducción y adaptación para el niño argentino di Germán Berdiales y Fernando Tognetti, del 1937; i Corazón. Adaptación escénica al ambiente nacional del libro de E. de [sic] Amicis , de Germán Berdiales i Pedro Inchauspe, del 1921 .

[it] Nel 1884 Edmondo De Amicis si reca in Argentina invitato dal direttore del quotidiano El Nacional a tenere delle conferenze su Garibaldi, Cavour, Mazzini ed altri personaggi della storia italiana. In questo modo prepara anche il terreno per il libro Cuore che arriverà in Argentina tre anni dopo e che sarà accolto trionfalmente, venendo addirittura adottato come libro di testo nella scuola. Verso la fine del secolo però una recrudescenza della cultura nazionalistica che si vedeva minacciata da quella degli emigranti, soprattutto italiani, fa sì che il libro di De Amicis venga proibito dal Consejo Nacional de Educación e sostituito da traduzioni che manipolavano l'originale, nazionalizzandolo in modo da salvaguardare lo "spirito nazionale argentino". L'articolo analizza la tipologia di tre diversi modelli di traduzione: Corazón argentino. Diario de un niño di Carlota Garrido de la Peña, del 1913; Corazón, Traducción y adaptación para el niño argentino di Germán Berdiales e Fernando Tognetti, del 1937; e Corazón. Adaptación escénica al ambiente nacional del libro de E. de [sic] Amicis, di Germán Berdiales e Pedro Inchauspe, del 1921.
[ca] Aquest article analitza un corpus de compliments entre emigrants sards de primera generació de Biella, amb una mitjana d'edat de 75 anys. Els informants van triar de manera majoritària les mateixes respostes, seguint patrons conversacionals concrets i actuant com a "jugadors d'un joc ritual" (Goffman, 1967). El seu comportament respecta el model de cortesia del "Contracte Social de Valors" (Mursy i Wilson, 2001) estipulat entre els individus i la societat, segons el qual el compliment respon al Principi de Generositat sancionat per les normes socials: a una oferta de menjar es respon amb un compliment, i al compliment amb una nova oferta de menjar. Els compliments no es rebutgen mai, però en alguns casos cal ignorar-los, quan toquen temes tabú com ara els nens petits o el menjar que s'està preparant, sobre els quals es podria projectar un mal d'ull. Adreçar un compliment sobre aquests temes és una manca de respecte i una violació del Contracte Social de Valors, per a la qual no hi ha remei possible a nivell conversacional.

[it] Questo lavoro analizza un corpus di complimenti tra migranti sardi di prima generazione a Biella, con un'età media di 75 anni. Gli informanti hanno scelto compattamente le stesse risposte, seguendo specifici pattern conversazionali e agendo come "players in a ritual game" (Goffman, 1967). Il loro comportamento rispetta il modello di politeness del "Social Contract of Values" (Mursy & Wilson, 2001) stipulato tra gli individui e la società, per cui il complimento risponde alla Massima di Generosità sancita dalle norme sociali: ad un'offerta di cibo si risponde con un complimento, e al complimento con una nuova offerta di cibo. I complimenti non vengono mai rifiutati, ma in qualche caso li si deve ignorare, quando toccano degli argomenti tabù come i bambini piccoli o il cibo in preparazione, su cui potrebbero gettare malocchio. Fare complimenti su questi topic è una mancanza di rispetto, e una violazione del Social Contract of Values, per cui nessuna azione rimediale è possibile sul piano conversazionale.
[ca] Dues novel·les que han desaparegut del radar de la història i de la crítica literària i que, no obstant això, van ser capaces d'animar un ampli debat quan van aparéixer, Il Calcinaccio de Giuseppe Cassieri i La scuola si diverte de Virgilio Budini, ens permeten observar de prop l'evolució del gènere narratiu dels ambients escolars durant un període tan revelador com els anys seixanta. L'ampli ventall de ferramentes i modes de la comèdia, la lectura irònica i profunda de la realitat i l'original ús de motius i topoi del gènere ens indueixen a considerar les dues obres com a esglaons d'un discurs sobre l'escola que les dècades següents reprendrien i articularien encara més.

[it] Due romanzi scomparsi dai radar della storia e della critica letteraria, e tuttavia capaci di animare un'ampia discussione al loro apparire, Il Calcinaccio di Giuseppe Cassieri e La scuola si diverte di Virgilio Budini, permettono di cogliere da vicino gli sviluppi del genere narrativo di ambientazione scolastica, lungo un periodo rivelatore quale gli anni Sessanta. L'ampia gamma di strumenti e modi della comicità, la lettura ironica e approfondita della realtà, l'impiego originale di motivi e topoi del genere inducono a considerare le due opere come snodi di un discorso sulla scuola che i decenni successivi avrebbero ripreso e ulteriormente articolato.
[ca] A partir de la Baixa Edat Mitjana, el costum dels banys termals, caiguts en abandó a finals de l'imperi romà, revifa i dona origen a una literatura científica sobre les aigues. Aquest ressurgiment, en el doble aspecte de práctica social dels banys i de literatura mèdica de les aigues, es reflecteix en un imaginari literari més ampli i de caràcter internacional, que interessa d'entrada Italia, després la resta d'Europa (sobretot la de parla alemanya) i, finalment, Inglaterra. En aquesta primera fase de la història dels banys, que es tanca amb la publicació del corpus venecià Balnea (1553), els autors fan dels banys, una mica a tot Europa, un element d'inspiració. L'article documenta aquest intercanvi creuat entre pràctica social, textos mèdics i literatura sobre un període que va del De balneis puteolanis de Pere d'Eboli (finals s. XII) al primer text inglès sobre els banys de William Turner (1562).

[it] A partire dal tardo Medioevo, la frequentazione dei bagni termali, caduti in abbandono alla fine dell'impero romano, riprende e dà origine a una letteratura scientifica sulle acque. Nel suo duplice aspetto, di una pratica sociale dei bagni e di una letteratura medica delle acque, la rinascita non manca di riflettersi in un immaginario letterario più ampio e a carattere sovranazionale, che interessa dapprima l'Italia, poi il resto d'Europa (soprattutto di lingua tedesca) e, infine, l'Inghilterra. Questa prima fase della storia dei bagni, che sichiude con la pubblicazione del corpus veneto dei Balnea (1553), vede gli autori fare delle terme, un po' in tutta Europa, un elemento di ispirazione. L'articolo documenta questo scambio incrociato tra pratica sociale, testi medici e letteratura in un periodo che va dal De balneis puteolanis di Pietro da Eboli (sec. XII ex.) al primo testo inglese sulle terme di William Turner (1562).
[ca] L'Ekphrasis dantesca constitueix un capítol fonamental en la història del fenomen i en general de les relacions (en sentit pràctic i teòric) entre imatges i text, d'altra banda especialment importants en el sistema cultural medieval. L'article es proposa d'examinar breument la qüestió focalitzant l'atenció en les descripcions de les imatges presents en Purgatorio X. L'objecte d'interès central és la seva implícita narrativitat, en relació amb la qual s'intenta establir possibles vincles amb les modalitats narratives pròpies de les arts visuals de la època.

[it] L'Ekphrasis dantesca costituisce un capitolo fondamentale nella storia del fenomeno e in generale dei rapporti (in senso pratico e teorico) fra immagini e testo, d'altronde particolarmente importanti nel sistema culturale medievale. L'articolo si propone di esaminare brevemente la questione focalizzando l'attenzione nelle descrizioni delle immagini presenti in Purgatorio X. L'oggetto di interesse centrale è la loro implicita narratività, riguardo alla quale si cerca di stabilire dei possibili vincoli con le modalità narrative proprie delle arti visuali dell'epoca.
[ca] El fil conductor d'aquest breu assaig és l'art de "teixir" que uneix els antics amb els "moderns": des de la ècfrasi de Catullo teixida en la manta nupcial fins al respatller de la cadira de Girolamo del Pacchia amb l'abandonament d'Arianna, fins a les heroïnes trenades per artistes renaixentistes; des de Penèlope que teixeix el sudari de Laertes fins a Minerva, mestra en l'art de teixir, fins als comentaristes de textos antics; humanistes-artesans que teixeixen glosses, contaminen fonts i creen nous "teixits narratius", com en el cas dels respatllers de les cadires del Museu del Petit Palais a Avinyó representant Històries de Minos, Pasífae, Teseu, Ariadna i Fedra. Escriptors sovint oblidats, "artesans del món antic", glosadors anònims, però que van influir en la iconografia de les pintures dels segles XV-XVI ja sigui a través de les seves anotacions que serveixen per teixir el ductus narratiu com a creadors dels programes iconogràfics consultats per prestigiosos mecenes i acuradament seguits per artistes a la recerca d'inspiració.

[it] Le fil rougedi questo breve saggio è l'arte del "tessere" che lega gli antichi ai "moderni": dall'èkphrasisdi Catullo intessuta nella coperta nuziale alla spalliera di Girolamo del Pacchia con l'abbandono di Arianna fino alle eroine intrecciate da artisti del Rinascimento, da Penelope che tesse il sudario di Laerte a Minerva maestra nell'arte della tessitura ai commentatori dei testi antichi, umanisti-artigiani che intessono chiose, contaminano fonti e creano nuovi "tessuti narrativi", come nel caso delle spalliere de Musée du Petit Palais di Avignone raffigurantiStorie di Minosse, Pasifae, Teseo, Arianna e Fedra. Letterati spesso dimenticati, "artigiani del mondo antico", chiosatori anonimi, ma che hanno influito sull'iconografia dei dipinti del Quattro-Cinquecento sia attraverso le loro postille che servono a intessere il ductusnarrativo sia come ideatori del programma consultati da committenti prestigiosi e attentamente seguiti da artisti in cerca di ispirazione.
[ca] "Feta Itàlia, cal fer els italians". Aquest és l'imperatiu que es proposa a si mateixa la Itàlia posterior a la Unificació en confiar als mestres d'escola primària la tasca primordial de donar a tots els italians la mateixa llengua i proporcionar-los les ferramentes -lectura, escriptura i aritmètica- per a combatre l'analfabetisme que afectava la immensa majoria de la població després de 1861. L'assaig pretén rastrejar el sentiment d'indignació davant la deplorable condició dels mestres d'escola en les primeres dècades posteriors a la Unificació en els escrits (ficció i periodisme) de Matilde Serao i Luigi Pirandello. En el rerefons, algunes notícies dramàtiques, com el suïcidi de la mestra Italia Donati (1886), estaven destinades a suscitar una gran conmoció en l'opinió pública i a cridar l'atenció dels polítics sobre el tracte reservat a la classe professoral.

[it] "Bisogna fare gli Italiani". È questo l'imperativo che l'Italia postunitaria si propone affidandosi ai maestri elementari ai quali tocca innanzitutto il compito di dare a tutti gli Italiani una stessa lingua, e di fornire gli strumenti - leggere, scrivere e far di conto - per combattere l'analfabetismo che all'indomani del 1861 riguardava la schiacciante maggioranza della popolazione. Il saggio mira a percorrere il sentimento di indignazione nei confronti della deplorevole condizione delle maestre nei primi decenni postunitari negli scritti (narrativi e giornalistici) di Matilde Serao e di Luigi Pirandello. Sullo sfondo, alcune drammatiche vicende di cronaca, come il suicidio della maestra Italia Donati (1886), erano destinate a sollevare grande commozione nell'opinione pubblica e a richiamare l'attenzione della politica sul trattamento riservato alla classe magistrale.