[ca] La conversió i la destrucció d'àrees naturals per a ús agrícola és una forma comuna de canvi en l'ús del sòl que ha conduït a una degradació significativa dels ecosistemes a tot el món. Aquest problema es veu exacerbat per la doble crisi de canvi climàtic i la pèrdua de biodiversitat, marcada per l'augment de les temperatures i augment d'esdeveniments extrems com ara inundacions i sequeres. Aquests factors, juntament amb la destrucció de l'hàbitat i l'extinció d'espècies, ressalten la necessitat urgent de iniciatives per restaurar els ecosistemes i millorar-ne la resiliència. Els esforços en aquest camp han augmentat a les darreres dècades, impulsats per la urgent necessitat de combatre la degradació dels ecosistemes. No obstant això, durant el desenvolupament d'iniciatives de restauració, sovint es troben diversos obstacles, cosa que porta a casos on els esforços de restauració no aconsegueixen mantenir els seus beneficis en el temps, destacant la necessitat davaluar els resultats de les accions de restauració i els seus mecanismes subjacents per garantir la resiliència dels ecosistemes davant del canvi ambiental. En aquesta tesi, explorem aquests temes per al cas dels ecosistemes forestals, mitjançant la investigació del paper de la dispersió de llavors en l'èxit de la restauració forestal, l'anàlisi dels factors que influeixen en la recuperació de la diversitat d'espècies arbòries, i l'anàlisi de la resiliència a les pertorbacions en nous enfocaments de restauració com en els esforços de rewilding. Per assolir aquest objectiu, en duem a terme tres enfocaments analítics diferents: una revisió sistemàtica (Capítol 2), un enfocament de modelatge basat en un esquema de seguiment a llarg termini (Capítol 3) i una metanàlisi (Capítol 4). Els nostres resultats esperen millorar la comprensió de la recuperació i resiliència dels ecosistemes, particularment davant de la pèrdua de biodiversitat i les creixents pertorbacions derivades del canvi climàtic. Al mateix temps, considerem que poden proporcionar informació valuosa per a les avaluacions de restauració. Mentre les nacions de tot el món treballen a desenvolupar plans de restauració, com la Dècada de les Nacions Unides per a la Restauració dels Ecosistemes (2021-2030) i la Llei de Restauració de la Naturalesa de la UE, els nostres resultats podrien ser importants per avaluar i valorar els rendiments de les inversions en restauració, així com per millorar la qualitat dels esforços futurs per reparar els boscos degradats a diferents regions. Tot i això, els nostres resultats també plantegen preguntes importants sobre si les estratègies de restauració destinades a augmentar la resiliència davant el canvi climàtic seran suficients per abordar la creixent amenaça de pertorbacions abiòtiques, com els incendis forestals extrems o sequeres.

[en] The conversion and destruction of natural areas for agricultural use is a common form of land use change that leads to significant ecosystem degradation worldwide. This issue is exacerbated by the dual crisis of climate change and biodiversity loss, marked by rising temperatures and increased disturbance events such as flooding and extreme droughts. These factors, along with habitat destruction and species extinction, highlight the urgent need for initiatives to restore ecosystems and enhance their resilience. Efforts in this field have grown over the past decades, driven by the pressing need to combat land degradation. However, during the development of restoration initiatives, various obstacles are often encountered, leading to instances where restoration efforts fail to sustain their benefits over time highlighting the need to assess the outcomes of restoration actions and their underpinning mechanisms to ensure ecosystem resilience to environmental change. In this thesis, we aimed at exploring these issues for the case of forest ecosystems, by investigating the role of seed dispersal in forest restoration success, the factors that influence the recovery of tree species diversity and whether resilience to disturbances is enhanced in novel restoration approaches such as rewilding efforts. To achieve this goal, we conducted three different analytical approaches: a systematic review (Chapter 2), a modelling approach based on a long-term monitoring scheme (Chapter 3), and a meta-analysis (Chapter 4). Our findings will enhance our understanding of ecosystem recovery and resilience, particularly in the face of biodiversity loss and increasing climate change disturbances, and they may provide valuable insights for restoration assessments. As nations worldwide work on developing restoration plans, such as the UN Decade on Ecosystem Restoration (2021–2030) and the EU Restoration Law, our results could be important for evaluating and assessing returns on restoration investments, as for improving the quality of future efforts to repair degraded forests in different regions. Yet, our results also raise important questions about whether current restoration strategies aimed at boosting resilience in the face of climate change will be sufficient to address the growing threat of abiotic disturbances, such as extreme wildfires or drought events.