[ca] L'ús del repertori preexistent a la creació musical sempre ha estat una constant al llarg de la història de la música: des de l'organum medieval que acompanyava el cant gregorià fins al segle XXI, amb diverses maneres d'abordar la música d'altres èpoques. Nombrosos homenatges, cites, al·lusions i estilitzacions pretenen recrear o adaptar el passat a través del present. D'aquesta manera, sembla doblement interessant observar el paper de la música antiga a la contemporània a causa de la seva presència i significat en la creació musical dels segles XX-XXI. Aquesta tesi se centra en la creació moderna i contemporània espanyola (segles XX-XXI), que aborda les melodies antigues del patrimoni musical medieval espanyol, com les Cantigues de Santa Maria, el Llibre Vermell i el Cant de la Sibil·la. Es proposa observar aquest procés en tota la integritat: des del punt de vista històric, estètic i tècnic. És interessant no només el fet de la presència dels temes antics a les composicions contemporànies, sinó també el perquè del seu ús per part dels compositors, la qual cosa està íntimament lligada amb les èpoques històriques, corrents estètics, intencions personals creatives i, sobre tot, el redescobriment de les fonts musicals anteriorment esmentades. S'ha considerat doblement interessant estudiar la presència de la música antiga a la contemporània a través del descobriment, la transcripció i l'edició de la música del passat, fet que es va fer molt palès al llarg de tot el segle XX i va influir en molts compositors i intèrprets de lèpoca. Per exemple, a inicis del segle XX, els estudis musicològics de Felipe Pedrell i les seves idees sobre la restauració de l'art musical nacional i la recerca de l'essència de l'espanyol al cant popular i la música antiga van influir en Manuel de Falla i els compositors d'aquest període, la creació musical del qual es va desenvolupar sota les idees del nacionalisme de Pedrell. Una altra figura important en relació amb la música antiga és la d'Higini Anglès, que va desenvolupar la seva tasca entre els anys 30 i 50 del segle passat. Les seves noves transcripcions, estudis i edicions, especialment les de les Cantigues de Santa Maria i el Llibre Vermell, van inspirar els compositors tant del període franquista com els posteriors a crear les seves obres musicals. Finalment, tot el període comprès entre la dècada de 1960 i l'actualitat és molt interessant respecte a l'ús intertextual de la música antiga, cosa que possibilita nous enfocaments i visions estètiques. Un cas particular suposa el fenomen del Cant de la Sibil·la a la Catedral de Barcelona, ​​que constitueix una recuperació de la tradició antiga pròpia del centre litúrgic, duta a terme a partir de l'any 2010 i centrada en la idea d'interpretar la tradició antiga amb la inclusió de mitjans contemporanis. D'aquesta manera, per a cada representació anual es compon una versió o una recreació del vers sibil·lí realitzada per un compositor actual. Aquesta tradició també pot semblar interessant, especialment pel que fa a la part musical, que conforma una unió entre la música antiga i la contemporània. D'altra banda, la intenció d'aquesta tesi no ha consistit únicament a observar la música antiga a través de la contemporània, la seva estètica i tècniques compositives, sinó també fer un camí invers, examinant la música contemporània des del punt de vista de l'antiga . Com a resultat, s'han obtingut uns fruits inesperats i interessants, evidenciant una relació estreta entre la música medieval, renaixentista i barroca i la d'avantguarda, particularment en l'àmbit compositiu i estructural.

[es] El uso del repertorio preexistente en la creación musical siempre ha sido una constante a lo largo de la historia de la música: desde el organum medieval que acompañaba el canto gregoriano hasta el siglo XXI, con diversas formas de abordar la música de otras épocas. Numerosos homenajes, citas, alusiones y estilizaciones pretenden recrear o adaptar el pasado a través del presente. De este modo, parece doblemente interesante observar el papel de la música antigua en la contemporánea debido a su presencia y significado en la creación musical de los siglos XX-XXI. La presente tesis se centra en la creación moderna y contemporánea española (siglos XX-XXI), que aborda las melodías antiguas del patrimonio musical medieval español, como las Cantigas de Santa María, el Llibre Vermell y el Canto de la Sibila. Se propone observar este proceso en toda su integridad: desde el punto de vista histórico, estético y técnico. Es interesante no solo el hecho de la presencia de los temas antiguos en las composiciones contemporáneas, sino también el porqué de su uso por parte de los compositores, lo cual está íntimamente ligado con las épocas históricas, corrientes estéticas, intenciones personales creativas y, sobre todo, el redescubrimiento de las fuentes musicales anteriormente mencionadas. Se ha considerado doblemente interesante estudiar la presencia de la música antigua en la contemporánea a través del descubrimiento, la transcripción y la edición de la música del pasado, hecho que se hizo muy patente a lo largo de todo el siglo XX e influyó en muchos compositores e intérpretes de la época. Por ejemplo, a inicios del siglo XX, los estudios musicológicos de Felipe Pedrell y sus ideas acerca de la restauración del arte musical nacional y la búsqueda de la esencia de lo español en el canto popular y la música antigua influyeron en Manuel de Falla y los compositores de este período, cuya creación musical se desarrolló bajo las ideas del nacionalismo de Pedrell. Otra figura importante en relación con la música antigua es la de Higinio Anglés, quien desarrolló su labor entre los años 30 y 50 del pasado siglo. Sus nuevas transcripciones, estudios y ediciones, especialmente las de las Cantigas de Santa María y el Llibre Vermell, inspiraron a los compositores tanto del período franquista como a los posteriores a crear sus obras musicales. Finalmente, todo el período comprendido entre la década de 1960 y la actualidad es sumamente interesante respecto al uso intertextual de la música antigua, lo que posibilita nuevos enfoques y visiones estéticas. Un caso particular supone el fenómeno del Canto de la Sibila en la Catedral de Barcelona, que constituye una recuperación de la tradición antigua propia de ese centro litúrgico, llevada a cabo a partir del año 2010 y centrada en la idea de interpretar la tradición antigua con la inclusión de medios contemporáneos. De este modo, para cada representación anual se compone una versión o recreación del verso sibilino realizada por un compositor actual. Esta tradición también puede parecer interesante, especialmente en lo que respecta a su parte musical, que conforma una unión entre la música antigua y la contemporánea. Por otro lado, la intención de esta tesis no ha consistido únicamente en observar la música antigua a través de la contemporánea, su estética y técnicas compositivas, sino también en realizar un camino inverso, examinando la música contemporánea desde el punto de vista de la antigua. Como resultado, se han obtenido unos frutos inesperados e interesantes, evidenciando una estrecha relación entre la música medieval, renacentista y barroca y la de vanguardia, particularmente en el ámbito compositivo y estructural.