[ca] La branca de retorn de la circulació meridional de l'Atlàntic (AMOC) és parcialment sustentada per les aigües fredes i fresques que procedeixen de l'oceà Pacífic a través del passatge de Drake. Fins a la isoneutra de 28.0 kg m-3, l'entrada d'aigua mitja a través del pas de Drake cap al mar de Scotia és de 140.8 ± 7.4 Sv mentre que la sortida a través dels passos del Nord correspon a 115.9 ± 8.3 Sv. La seva component barotròpica mitjana sempre representa més de la meitat dels transports totals, amb una variació interanual moderada i estacional considerable en els transports d'aigua. El temps mig estimat de residència en el mar de Scotia és d'uns 6 - 8 mesos. Combinant les dades de boies Argo amb altres mesures observacionals, s'ha aplicat un model invers climatològic en els límits de el mar de Scotia amb la finalitat de definir el flux d'entrada i sortida de la ACC fins a la isoneutra de 28.0 kg m-3. Exactament, 136.7 ± 1.0 Sv del ACC entren pel pas de Drake i surten 137.9 ± 1.0 Sv pel límit nord. Al llarg de la seva trajectòria cap al nord, les aigües del ACC perden calor però guanyen transport d'aigua dolça. Dins del mar de Scotia, les aigües superficials-modals i les superficials-intermèdies experimenten producció en totes les variables biogeoquímiques. Finalment, en quant al DIC antropogènic, el mar de Scotia emmagatzema 0.123 Pg C any-1. Després, el mètode ROD compara els desplaçaments reals dels derivadors amb les trajectòries de les partícules simulades amb els models numèrics; les diferències observades-predites en les posicions finals responen a moviments difusius no capturats pels models numèrics. El mètode ROD és aplicat a l'Atlàntic Sud occidental obtenint difusions màximes de 4630 - 4980 m2 s-1 en els primers 200 m de la columna d'aigua, presentant una relació inversa amb la profunditat. Prop de la superfície, els coeficients de difusió són bastant constants en latitud, no obstant això a 1000 m els coeficients disminueixen considerablement al sud del front Límit Sud. Amb els coeficients de difusió horitzontal obtinguts anteriorment, realitzem simulacions Lagrangianes per a determinar quina fracció de transport roman en el ACC i quina quantitat de transport es desvia al nord per a alimentar el gir subtropical de l'Atlàntic Sud. Els resultats mitjans revelen que 94.8 Sv romanen en el ACC, mentre que un total de 15.1 Sv contribueixen directament a la AMOC. Aquest transport que s'incorpora a la AMOC triga una mediana de 14.3 anys en arribar al corrent del Brasil. Els resultats confirmen que les masses d'aigua que entren al gir subtropical per la vora oriental s'escalfen substancialment i la majoria perden densitat, parcialment transformades en aigües superficials, mentre que les masses d'aigua que romanen a l'ACC es transfereixen en gran mesura a les capes superficials i profundes. A més, s'han comparat les contribucions de la ruta càlida i la ruta freda en el marge oriental del gir subtropical de l'Atlàntic Sud. Amb aquesta fi, realitzem simulacions numèriques per a identificar les múltiples vies directes i indirectes de les aigües intermèdies. La contribució total de les aigües de la ruta freda representa entre un 17.9 i 18.9%, sent substancialment major que el 7.1 i 12.3% de la contribució per part de la ruta càlida. Totes dues rutes estan formades per múltiples vies individuals però la via directa és la via preferent seguida pel 83.6 – 87.2% de les parcel·les d'aigua, sent la ruta freda directa la que sofreix una major transformació de les seves aigües.

[en] The returning limb of Atlantic Meridional Overturning Circulation (AMOC) is partly supplied by the cold-fresh waters that enter through the Drake Passage. Up to the isoneutral 28.0 kg m−3, the mean water inflow through the Drake Passage to the Scotia Sea is 140.8 ± 7.4 Sv and the outflow through the Northern Passages is 115.9 ± 8.3 Sv. Below this isoneutral reference and down to 2000 m, an additional 23.4 Sv enters through the Drake Passage. The mean barotropic contribution always represents over half the total transports, with substantial seasonal and moderate interannual variability in the water transports. The water mean-residence time is about 6 - 8 months. Combining the Argo floats data with other observational measurements, we apply a climatological high-resolution inverse model over the Scotia Sea boundaries up to the 28.0 kg m-3 isoneutral. The ACC enters 136.7 ± 1.0 Sv through the Drake Passage and exits 137.9 ± 1.0 Sv through the northern boundary, with the difference responding to the South Scotia Ridge and Philip Passages contributions. Along its northward path, the ACC waters lose heat but gain equatorward freshwater transport. Within the Scotia Sea, the surface-modal and modal-intermediate waters experience production in all biogeochemical variables. Finally, regarding anthropogenic DIC, the Scotia Sea stores 0.123 Pg C yr-1. Then, the ROD method compares actual drifters' displacements with numerical trajectory predictions; the observed-predicted differences in final positions respond to diffusive motions not captured by the numerical models. The ROD method is applied in the western South Atlantic Ocean leading to maximum diffusivities of 4630 - 4980 m2 s-1 in the upper 200 m of the water column, presenting an inverse relationship with depth. The diffusivities near the surface are fairly constant in latitude but the diffusion coefficients at 1000 m decrease considerably south of the Southern Boundary. With the horizontal diffusion coefficients obtained previously, we use the Lagrangian technique to determine the fraction of the upper-ocean transport that remains in the ACC flow as it crosses the South Atlantic Ocean and the fraction that contributes to the South Atlantic subtropical gyre. The mean results reveal that 94.8 Sv remains in the ACC, whereas a total of 15.1 Sv contributes directly to the AMOC. This AMOC transport takes a median of 14.3 years to arrive to the Brazilian Current from the Drake Passage. Furthermore, 78.1% of the particles that recirculate in the subtropical gyre perform one recirculation. The results confirm that the water masses entering the subtropical gyre through its eastern edge warm up substantially and lose density, partly transformed to surface waters. Furthermore, the contributions at the eastern edge of the South Atlantic subtropical gyre from the warm-water and the cold-water routes are compared. We perform numerical simulations of Lagrangian trajectories to identify the multiple direct and indirect pathways of intermediate waters. The total cold-route contribution represents between 17.9 and 18.9%, substantially higher than the 7.1 to 12.3% warm- route contribution. Several individual pathways form both routes, but the direct path is the preferential pathway followed by 83.6 to 87.2% of the water parcels. The direct cold route is the one that undergoes a greater transformation of its water masses, and it is confirmed that also feeds the Agulhas Current, contributing similarly to that coming from the Indonesian Throughflow.