**Pályakép**

**Összeállítás Nagygyörgy Sándor jegyzeteiből, leveleiből,
nyilatkozataiból**

**A természetbe nekem soha sem kellett \"kimenni\".** Mindig benne
éltem, az jelentette igazi otthonom. Vidéken születtem, Nyíregyházán,
1933 nyarán. Egész gyermekkorom az Alföldön, a Tisza-parti városban,
Hódmezővásárhelyen telt el. A parókia nagy kertje szememben valóságos
dzsungel volt. Nemcsak a környezet jelentett erős ösztönzést. A
természet mélyről jövő szeretete és tisztelete szülői örökség is. Anyám,
nagyanyám a Székelyföldről, Erdélyből hozta magával a rengeteg
szeretetét. Apámban a lelkész elhivatottsága mellett a természethez, a
kerthez való ragaszkodás volt a legerősebb szenvedély. Nem csoda, hogy a
gimnáziumban nekem is a biológia lett a kedvenc tantárgyam, s ha már nem
lehettem kinn a szabadban, legszívesebben a biológiaszertárban bújtam
meg a poros preparátumok és az öreg Brehm vaskos kötetei között.
Tizenhárom évesen már heteket töltöttem egyedül a Tisza partján, apró
sátorban, figyeltem a természet nappali csillogását, s hallgattam az
éjszaka neszező csöndjét.

Mikor 1947-ben családostól Argentínába kivándoroltam a legnehezebben a
Tiszától vettem búcsút. A távollét nem tartott sokáig. A honvágy apámban
is erősebbnek bizonyult. Egy év múltán újra boldogan bújtam a hazai
fűzeseket.

A háború utáni évek sok nehézség ellenére is boldog időszakot
jelentettek nekem. Ekkor gyökeresedett meg bennem az elhatározás: festő
leszek! Belevetettem magam a rajzolásba, festésbe. Érettségi után a
Szegedi Pedagógiai Főiskola földrajz-rajz szakán tanultam tovább, s
minden szabad percem a festőállvány előtt töltöttem. De ezt az állványt
is, ha csak lehetett, a szabad ég alatt állítottam fel. A következő
főiskola a budapesti Képzőművészeti volt. Kitűnő mester, Bernáth Aurél
keze alatt telt el hat esztendő, míg 1959-ben megkaptam a festőművész
diplomát. Kemény esztendők következtek: a közvetlen vizuális élmény, a
természet vonzása és az elvontabb formateremtés küzdelmei. Rá kellett
döbbennem, hogy az egyszeri, pillanatnyi természeti csodát nem tudom az
ecsettel tetten érni. Rengeteg primer természeti élményem tűnik el
nyomtalanul. Ez a hiányérzet és egy kölcsönkapott primitív kis kamera
vitt rá a fényképezésre. A rajzok és festmények mellett egyre
rohamosabban szaporodtak a természetfotók. A természet közvetlen
leképezésének öröme mellett a fotózás nagy varázsereje abban rejlett,
hogy egyedül \"fedeztem fel\" ezt az új területet magam számára. Később
természetesen egyre jobban beleástam magam a szakirodalomba, de mindez
nem változtatott semmit a vállalkozás kalandosságán.

Sok ezer felvétel lapult már a fiókomban, mikor Csergezán Pál
*(természeti képeiről ismert grafikus, festőművész)* magával vitt az
erdőbe, majd a Vadász Szövetségbe *(Országos Magyar Vadászati
Védegylet)*. Új feladatok és lehetőségek sora állt előttem. Hozzájárult
ehhez a Vadászati Világkiállítás *(1971-ben Budapesten rendezték meg)*.
Két éven keresztül szinte minden időm és energiám erre a területre
koncentrálódott. Megnyílt az egész ország, a leggazdagabb
vadászterületek kapuja. A Vadászati Világkiállítás Nemzetközi
Fotópályázatán a nagyvad kategóriában dámbikám az első, tájképem a
kategóriában a második díjat nyerte el. Tagja lettem a Magyar
Fotóművészek Szövetségének *(1970-ben vették fel).*

Noha magam soha nem vettem puskát a kezembe, nagyon megszerettem a
vadászatot. A természet, benne a vad szeretete mindig is igen erősen
vonzott. De ugyanilyen fontos momentum, hogy sok kitűnő embert, remek
barátot találtam a vadászok között. Önzetlen segítségük, tanácsaik,
tanításuk nélkül semmire sem mehettem volna a vadfotózásban. A
vadászatban új és csodálatos territórium tárult fel előttem
kimeríthetetlen lehetőségekkel. Talán sikerül valamit megragadnom, s
képpé formálva másoknak is átadnom ebből a gazdag világból.

Hogy a siker némi reményével vághassak ennek a munkának, magamnak is
„vadásszá" kellett válnom. Hosszú napok, hetek és évek eredménytelen
kínlódása árán tanultam meg a törvényeket. De hónapok sikertelenségéért
is kárpótolnak azok a pillanatok, mikor a nagy bika kilép a tisztásra, s
az ember leküzdve elfogultságát és keze remegését, szinte \"forróra
fényképezi\" a kameráit. *(1970-es évek eleje)*

**(1956)** Nekem minden egyes alkalommal probléma az önkifejezés.
Nemcsak a szakmában. Az életben is. Belőlem nem tud szűretlenül,
burjánzóan előtörni a szenvedély, és visszautasítom a művészetben is az
ilyen megnyilvánulást. Én azt szeretném, ha képeimen az intellektus
kristályos üvegén keresztül barnállanának át melegen a szubjektív
megnyilvánulások. Tudom, még nagyon messze járok ettől. De igénylem,
célom, akarom. *(július. 17.)*

**(1956)** Nem tudok elképzelni olyan embert, akinek soha nem ingott meg
a hite önmagában. Bennem is megingott már, de nem dőlt meg. Nem
vesztettem el a hitem. A keserű érzés mindig itt maradt bennem, de itt
maradt a dac is. Akarok. A festészetben mindenért külön meg kell
harcolni. Semmit nem adnak ingyen. Eddig is megvoltak a keserű óráim,
zaklatott, tépelődő heteim. Ezelőtt is meg kellett küzdenem a szakmával
és magammal, úgy mint ezután is. Csak én tehetem ezt meg. Senki más nem.
Utat választottam magamnak. Kitartok rajta a végsőkig.

Munka. A szó önmagában nem elég, ha művészetről van szó. Viszont
elengedhetetlen. Munka nélkül nem születhetik művészi alkotás. A munka
állandó elem, közeg, amelyben benne mozog az ember, közeg, amelyben a
teremtés fellángol. De a munka nem azonos az alkotói tevékenységgel.
*(július. 31.)*

**(1956)** Én nem vagyok kétkedő ember. Hiszek abban, hogy képes vagyok
nagyot, tartalmasat, maradandót alkotni. Hiszek abban, hogy sikerül
kibontakozni. Bízom a magamban lévő értékekben, a szívemben, a fejemben.
Ahogy ezt leírom, talán beképzeltnek is hat idegen előtt, de őszintétlen
lennék, ha nem ezt írnám. Nem mindig egyforma persze ez az érzés. Nem
állandóan és változatlanul erős , mint ahogyan a tehetség sem az. De
alapjában megvan. Az, hogy \>szemérmes\< vagyok, nem az önbizalom
hiányán múlik. Én nem tudom úgy nézni, értékelni a munkáimat, hogy csak
esetleg megfeleljenek egy kisebb igényű és szakértelmű közönségnek.
Alkotó munkát csak egyfélét ismerek, olyat, ami mindig, a
legpiszlicsárébb dologban is a saját céljaim és törekvéseim
figyelembevételével, erőm javával, saját normáim szerint folyik. Mindig
ehhez a normához mérem munkáim, s igen-igen ritka kivétellel mindég
elégtelennek találom. Tudom, mert látom, hogy sokan vannak a
környezetemben olyanok, akik bele tudnak feledkezni saját kisebb-nagyobb
részeredményeikbe. Elégedettek tudnak lenni, tehát munkáikkal büszkék és
kihívóan követelődzőek másokkal szemben. Ez az, amit én nem tudok
megtenni akkor sem, ha belátom, hogy sok dologban előbbre vagyok náluk.
Ez az én szemérmességem alapja. Ha sikerül megtalálni saját igaz hangom,
ha azt érezhetem, hogy egy munkámban maradéktalanul és tisztán az én
vágyaim valósultak meg, akkor biztosan nem leszek szerény és szemérmes.
Nehezen alkotó embertípus vagyok. Ez azonban nem jelentheti azt, hogy ne
tudjak felmutatni kész, elfogadható munkákat. *(augusztus 7.)*

**(1956)** Különös együttes: tiszai kis földesszoba, benne Samu bácsi,
72 éves beletörődöttségével és én, 23 éves nagyratörő terveimmel. Mert
nagyot akarok: alkotni, újra alkotni. Úgy érzem, most mennie kell a
munkának. Haladni kell előre, s képes is vagyok rá. Ez a legerősebb
parancs. Most van bennem igazi szenvedély. Feszülök belül és keresem az
utat. Kezdem megérteni a valóságban foglalt, a tárgyak mindennapi
felszíne alatt meghúzódó szimbólumok beszédét, jelentését. Minden
dolognak, fának, rétnek, megvan a saját külön jellemző lényege, s ezt
különös módon fejezi ki. Beszéde van mindennek. Most a fa-nyelv izgat
különösen. Indulatilag is tudok azonosulni egy-egy ujjongó körtefával,
ezüstösen gubbasztó, szenvedélyesen tekergő ágazatú fűzfával vagy a
nyárfák ezüstös zúgásával. Külön felismerhető hangja van Samu bácsi öreg
nyárfájának. Valahogy öblösen, telten zúg a szélben. Olyan különös,
mélyzengésű zúgás ez, ami kicsit hasonlít arra a hangra, mikor nagy
betoncsöveken suhog át a szél. Beszél a különös óriás. Napról-napra
egyre jobban beletemetkezem ebbe a világba. Minden nap egy-egy szóval
bővül ez a szótár. Mit tudok belőle kifejezni? Egyelőre szánalmasan
keveset, de talán mindennap egyre többet. *(szeptember 12.)*

**(1956)** Gyönyörű volt az este az úton kifelé. Erősen alkonyodott
mikor elindultam. Siettem. Nyugaton, a borús égen még látszott a nap
vöröse, keletről már a hold ezüstlött felém. A két fény összekeveredett
a levegőben a fák koronáján. Az út csendesen kanyargott hallgatag tanyák
közt. Emberrel alig találkoztam. Mire kiértem a töltésre, egészen
beesteledett. Lementem a partra. Csendesen bodrozódott a víztükör a
hűvös, őszies szélben. A Tisza, a nyárfák suttogva mesélték mythoszukat
ezüstben és feketében. Van valami különös, múltból ideszakadt
betyárvilág-szagú ebben a kicsit hátborzongató éjszakai mesében. Hidegen
csapódtak arcomba a gallyak\... *(szeptember 14)*

**(1958)** „Panta rhei." Csodálatos színjáték nézője voltam most. Csak
ebben a pillanatban hagytam el a páholyt, ahonnan az utolsó jelenetet
végignéztem. Fenségesen szép, késő őszi vihar fejedelmi látvány ezen a
vidéken, s a második emeleti erkély nagyszerű megfigyelőhely volt
számomra. Egy óra sem kellett a csodálatos tünemény lejátszódásához: a
leszálló nap, a felgördülő felhők súlyos gomolygása, amint törték
egymást, s átzúzódtak egymáson a mennydörgések robajában. Fény és mély
éj, szél és villám. A felvillanó ragyogásban egymás után felbukkanó
fantasztikus alakzatok ólmos teste nyújtózik ki az égen. A feje már
beleveti valahol magát a Balaton vizébe nagy ívben áthajolva a hegyek
fölött, de farka még valahol itt csapdos a láthatár túlsó szélén. Két
hatalmas kéz fogja a Holdat és a Napot, s még aláengedi vörös izzásában
az egyiket, a másik kéz karjával, széles kitárással felemeli a Holdat...

Fordul az egész kép, én is megbillenek s oldalra dőlve, vele fordulok a
hatalmas áramló, örvénylő, kúszó égbolttal Az óriási kéz forgat. Oly
egyszerűek és természetesek, oly fenségesek mozdulatai, ahogy óriási
szénrajzán a mérhetetlen erő méltóságteljes lendületével futtatja végig
törlőrongyát. Épp ez a mérhetetlenség adja legvadabb dinamikájának is
ezt a fenségesen kimért jelleget. Nem kell erőlködnie, feszengenie,
sietnie. Nem űzi az idő, mert azt is maga teremti, szüli. Mély sebet vág
a felhő testén, és belőle kiemeli sárga és ezüst ragyogásban a Holdat.
És folytatja tovább végtelen, önmagában rejlő magyarázhatatlan örökké
változó létét. Nem cselekszik, nem dolgozik. Ez az örök mozgás épp úgy
benne van, mint ahogy benne rejlik a kígyó testében a kígyózás, a nagy
gyűrűzések, a siklás és a bűvölt, imbolygó hintázás.

A lábam alatt a város fényei. Megannyi kis konyhaablak hagymaszagú,
sárga rántásos pislogása. Mögötte emberek vannak, akik mind akarnak
valamit, de mind tesznek, cselekszenek, igyekeznek, akarnokoskodnak és
meghalnak.

Hogy állhatok hát én itt fenn! Miért nézhetek alá? Csak úgy tehetem, ha
látom a saját énem... ha karom követi a két hatalmas kar mozgását.
Forog, emelkedik, süllyed... Bennünk is ugyan ez a csodálatos színjáték
megy végbe... *(július 4.)*

**(1958)** Aki alkot, az világot alkot. Aki teremt, az környezetet is
teremt! Aki teremt, az parancsol, és ha szolga is leigáz!

Adj Uram erőt, csengő élt az acélos gondolatoknak, szétágazó, gazdag
gyökeret a lábnak! *(július 5.)*

**(1958)** Panta rhei. Megmozdult újra körülöttem a világ. Kezd
benépesedni és megtelni értelemmel és szimbólumokkal. Magával hozta a
belső lázongás, kutatás és az elégedetlenség magammal és a természet
szürke köznapi arcával szemben. Kezdem tudni újra, mit kell tenni...
Megtelnek bennem az akkumulátorok, fejlődik a nyomás. Most kell a
feldolgozandó nyersanyag, az őrölni való gabona. Villannak már a fények.
Metszeni, mint a borotva! Úr vagyok, „a vers csak cifra szolga". Enyém a
formateremtés, újjáalkotás joga. Rá kell nézni élesen és áthatóan a
valóságra, és a pillantás erejével hajlásra, csavarodásra, mozgásra
bírni... csodálatos, utolérhetetlen érzés ez. Tenger kéksége, a faágak
égre kanyarodó görbülete, vizek zúgása, szél és felhő, fénykévék és
elővillanó tekintetek keverednek össze benne.

Most valóban nem fontos a szó számomra. És nincs értelem és gondolkodás
sem. Nem tudom, mi van, de benne van minden! Minden belefér. Érzem újra
a néhányszor már felmerült új világérzést, most meg kell fogni szorosan.
Fokozni, ameddig egyáltalán bírom ésszel és szellemmel... Minden leírt
szó vonalgörbéjén tovább szökken a képzeletem... *(július 23.)*

**(1958)** Tegnap este kimentem a szabadba. Különös élményekben volt
részem. Mély nyugodt és csendes volt az éjszaka. A kéklő sötétségbe az
utcalámpák sápadtsága merészkedett csak. Hangtalan mosollyal ölelte át
az éj a világot. A viadukt ívén túl sziklák és erdők sötétlettek. Az
égbolt minden lépés után kékebbé, acélosabbá vált. Áthaladok a viadukt
kapuíve alatt s túl az éjszaka csendje és a magány fogad. Félelem.
Felmeredő kőóriások és rajtuk mozdulatlanná merevedett görcsökben
kígyózó faágak, kavicsok és tűlevelek, ázott föld és gyep tompa nesze.
Kapaszkodok felfelé, és egyre távolodik az utolsó lámpák kicsinyesen
bizakodó pislogása. Az ágak leeresztik utánam sorompóikat. Félelem.
Mitől? Az éjszakától, az egyedülléttől? A természettől? De mi ez ahhoz a
mérhetetlen távoli ismeretlenhez képest, amit a jövő jelent, az emberek,
a sorsom és saját magam. Ahhoz a magányhoz képest, amiben én kerülök
szembe a világgal és munkám problémáival. Ha beleszorulok sajátmagam
topogó, kapaszkodó énjébe, akkor magamba szorítom a saját félelmem. De
ha fenn lehetek a levegő kékjében, akkor már nem kell félnem. Alattam
maradnak a kövek és fenyők, a Hold lapos sugaraiban én új közegbe
kerülök, ahol feloldhatom kis félelmeim. Megkettőzöm magam. Félelmem és
bátorságom keveredik bennem. Megállok egy fenyőtörzsnek támaszkodva, s a
levegőbe fújom leheletemmel saját borzongásaim. Feszes kristálygömbbé
záródik körülöttem a csend. Ha megindulok, újra titkos motozások,
percegések és suttogások népesítik be. Kiszolgáltatottá válok. Most a
csend, az állás, karom mozdulatlan kitárása azonosíthat a világgal.
Külső lemerevedésemen felüli rejtett belső mozgások zajtalansága. De ez
is hangos. A szívem benn lüktet a mellemben s dobhártyám, mint kis magnó
szétsugározza ezt a hangot.

Sötétség és magány. Tovább! A fennsík nagy körré kanyarítja ki a
horizontot. Lépteim alig hallható zaja visz tovább a füvön. Hűvös a szél
és teli van a harmat frisseségével. A rét túlsó oldalán fenyők kerítésén
túl a forrás völgye sötétlik fel előttem. Messze a Bakony rajzolódik ki
kísértetiesen éles tiszta vonallal. Nyugalom szorít a hűvös kövekhez...
*(július 24.)*

**(1958)** Mit írt Thomas Mann a halálról? Nem szabad beengedni a halált
az életbe. Szerepeljen, mint záradék, mint életünk végességének tudata,
mely sürget céljaink mielőbbi elérésére. Fel kell használni az élet
javára, hogy tudjuk megbecsülni a perceket és tudjuk az életet, mint
ÉLETET nézni.

Mednyánszky állandóan rajzolt, festett a fronton is. Kell gondolni a
halálra is, meg kell mártania az embernek magát ebben a gondolatban is,
de fölé is kell emelkednie, használnia kell. Ez az egyedül helyes
művészi magatartás. A kifejezést mindig, mint célt és mint eszközt kell
felhasználni. Mindig megkönnyebbülést, megszabadulást jelent. Bizonyos
mértékben kiürítést is. De azzal, hogy a bennünk megszülető dolgok
külsővé válnak, el is idegenítjük magunktól, s mint külsők felett
magabiztosan uralkodhatunk felettük... *(július 28.)*

**(1958)** Az utóbbi időben újra kevés verset olvastam, s most hogy
kézbevettem ma este újra Rimbaud-t, érzem, hogy butaság volt
megfeledkezni róla. Újra Rimbaud? Ki lehet ez az ember? Számomra
katalizátor. Anyag, amely nem vesz részt magában a kémiai átalakulásban,
de jelenléte elindítja vagy meggyorsítja kémiai reakciók lejátszódását.
Ösztönöz és izgalomban tart. Figyelmeztet, és nyomokat mutat meg új
csapásokon. Titkokat sejtet. Új összefüggések rejtett lehetőségét.
Rimbaudhoz énemnek egy nehezen megközelíthető részében tett tapogatódzó
útkeresés íze asszociálódik. *(szeptember 23.)*

**(1959)** Valami szorongat, fojtogat. Minden áll és én keringek
magamban, tétovázok, és nem vagyok képes odavágni. Beszélnem kellene,
nem papíron, hanem ecsettel. Kimondani valami újat és igazat. Fordítva
kellene írni: valami *igazat* és újat. Messzebbre kellene látni.
Szélesebb, átfogóbb kérdésekhez nyúlni.

Mire jó a festék? Mire lehet használni a vásznat? Egyben biztos vagyok.
Nem hedonisztikus vakaródzásra és optikai talpcsiklandozásra. -- Fenét!
Nem bonyolódok most ilyen esztétikai polemizálásba önmagammal. Ebből
semmi nem lesz. Mindenki kisigényű és posványosodó itt körülöttem.
Senkinek sincs egyénisége, és ha van valami efféle, ez csak paródiája,
karikatúrája a művészegyéniségnek. Szánalomra méltó kis hajótöröttek.

De ez újra az a nekiszabadult, öndúló hang, amit már unos-untalan
pengettem vagy mennydörögtem az elmúlt években. Semmi szükség rá. Azok,
akik itt „alkotnak" mellettem, legalább megkeresik a konyháravalót.
Mindegy. Nem adom olcsón magamat. Csak le kell rázni ezt a rettenetes
tehetetlenséget.

Párizs mérhetetlen távolságra van tőlünk. Izgalmas, mint egy
detektívregény, de nem sokat lehet komolyan venni belőle. Derkovits,
Szőnyi humanitásán hajózgatunk magyarosan sötét átírásban.

Mit kell festeni? Galambot, tehenet és bárányt, gömbölyű fenekű
asszonyokat, vagy atomreaktort? Rossz kérdés! A művészetben az új csak
kisebb részben a tárgy, nagyobb részben a [viszony]{.underline} kérdése.
Mindenesetre szélesíteni kellene a kört.

A kultúra szabadidő kérdése. Ez kegyetlen igazság. Kár, hogy nem igaz
megfordítva: szabadidő=kultúra. Én valójában valamiféle határállapotban
vagyok, félig tudatosan, félig álmokban lebegve. Mint aki évezredekre
született. Az idő a fülem mellett fütyül el, de csak ritkán hallom, nem
vagyok tudatában annak, hogy csak véges darabkája a miénk. Ha reggel
sütni fog a nap, jobban kikristályosodnak a fák. Talán a képemen is.

Megdöbbentően mély igazságok rejlenek a József Egyiptomban című kötet
Tui és Hui fejezetében. Iszap világa, fény világa.

Mindig kísért a vízszagú halszerűség. Vajon miért érzem a vizet
elsődleges szülő-elememnek? Fűzesszagú tiszai mythosz. „Csendélet
akváriummal" -- nem bernáthi értelemben!

Az egész normatív ítéletalap megingott bennem. Bernáth normája
megfogalmazatlanul is világos, akár a klasszikus és tradicionális
kvalitatív normák általában. De nem tudom egyedérvényűnek elfogadni. Nem
hiszem, hogy számomra érvényesek. Saját belső normáim, önismeretem híján
még nincsenek. A cél sem elég világos, mivel ez is magamban foglaltatik
-- tehát ehhez is nehezen lehetne hozzámérni a teljesítményt. Egyetlen
reális és használható alap a pillanatnyi konkrét cél világos
meghatározása és normatív alkalmazása. Az évek és a gyakorlat talán
kifejlesztik szélesebb, átfogóbb értékrenddé... *(szeptember)*

**(1960)** Futó, illanó látványok és benyomások teszik ki itteni
élményeim javarészét. Zuhognak rám a benyomások, és nem igazán tudok mit
kezdeni velük, talán éppen bőségük miatt... Ilyenkor eső után
csodálatosan szép a megázott homok, a gyep, az ég, a fák, szóval minden.
Annyi újdonságot fedezek fel most a természetben, különösen
színviszonylatok kérdésében, mint talán még soha... Alapjában véve
roppant elégedetlen vagyok magammal...

Ma este analizáltam a csodás esti látomást festői szemmel.
Vigasztalódjak azzal, amit Thomas Mann ír az Ünnep állandó, ismétlődő
jelenvalóságáról? Biztosan igaza van, de én most nem menthetem magam az
ismétlés csiszoló, alakító, finomító hatására való hivatkozással... Az
élmény és látomás döbbenetes realitásának szükségessége irányában
kellene egyre fokozottabb erőfeszítéssel előrehaladni... (*március 28.)*

**(1960)** Amit nagyon ritkán láthat meg az ember a városban az itt a
falun olyan koncentráltan sűrítve jelenik meg. Az emberi élet, a mezők,
a munka, gyerekek, temető, minden oly közvetlen közel esnek egymáshoz s
ebben a keskeny falusi metszetben oly világosan látszik az emberi
élet...

**(1960)** Azzal az elhatározással keltem útra, hogy felfedezzem Egert.
Elragadó hely. És *igazi épületei* vannak. A székesegyház és a líceum
izgatott! Nem csalatkoztam. A székesegyház (Hild József tervei) a
klasszicista építészet szép hazai példája. Világosan tagolt egyszerű és
nagyvonalú téralkotás, arányosság és sikeres monumentalitás. Az
elhelyezés is igen szerencsés. Bár méreteiben jóval alatta marad az
esztergominak, szépségben messze felülmúlja. A méreteket nem a tartalom,
hanem az építészeti gondolatbőség szabja meg. Egyszóval -- tetszik. De
nem annyira, mint a vele szemben lévő líceum remek, Fellner Jakab
tervezte igazán szép, egyszerű és nagyvonalú barokk épülete. Erő,
egyszerűség, méltóság az egész. Ez az első barokk élmény tovább
folytatódott a városháza melletti barokk templomban. Ez egyenesen
csodálatosan hatott rám. Tele van feszülő energiával, igazi páthosszal,
valami nyugtalan és mégis méltóságos, sürgető és fensőbbséges
feszültséggel és sodrással. (Érdekes: valami módon Beethoven páthosza
jutott eszembe) Vonja maga után a szemet, kényszerítő ereje van és képes
emelni a nézőt. Sajnos, festményt nem találtam sehol, amely csak
némiképp is méltó lett volna az épületekhez, és a leggyalázatosabb talán
az, hogy ezekben a remek barokk templomokban milyen ostoba eretnekséggel
illesztettek be hibridformájú, inkább klasszicizáló orgonákat Angszterék
és tudom is én, hogy kik. Pedig milyen gyönyörű a barokk orgona külsőre
is (Silbermann)! Ormótlan melléfogások! Felfedeztem a jezsuita, illetve
cisztercita templomot. Élményszerűen hatott.

Tovább indultam Észak felé, a hegyek közé, Szarvaskő felé. A tájélmény
sem maradt alatta az építészetinek. Meredek völgy mélyén futó patak
mellett vitt az út. Az egészet megtöltötte a párák könnyű kékesszürke
függönye. Ázottan csillogó kopasz fák mellett rügybontó cserjék és
nyárfák.... Felsőtárkány felé vettem az irányt. A ködös szürke idő
ellenére is elragadó látvány a faluból kitáruló panoráma.
Méltóságteljesen hullámzó hegyvonulatok. Hegyek előttem és mögöttem.
Keskeny és mély patakvölgyben kígyózó út. Források és kis tó. Meredeken
felszökkenő hegyoldalak és sziklás bevágások. Olyan szédítő a kopasz
fákkal sűrűn benőtt hegyoldalakat nézni a szemben lévő magaslatról.
Olyan, mint egy óriási borotválatlan arc. Az út egyre csak vonz. Mindig
tovább és tovább. Hiszen minden forduló újabb csodákat rejt. Közben
megálltam és elbarangoltam az úttól. Megkóstoltam a bőven felbuzgó
források vizét. Nem írok erről többet, reménytelen vállalkozás. Az út
egyetlen kanyarulatáról, egyetlen kis völgyéről oldalakat tudnék írni,
anélkül, hogy csak egy kicsit is kimeríthetném az élmény gazdagságát és
eleven szépségét... Állandóan az az érzés kínoz, hogy csak a küszöbéig
jutottam el egy csodálatos világnak. *(hatvan kilométeres kerékpár út,
április 6-7-8.)*

**(1966)** Ma valósággal tombolt Párizsban az áprilisi tavasz. Mint
valami bomlott szerelmes, percenként szépítette magát átfutó záporokkal,
hogy utána gyönyörködjön magában a csodás verőfényben.

Szeretem Maillol szobrait. A Tuileriák kertjében áll belőlük egy
tucatnyi. Nos, el kell képzelni ezeket a remek, élettől duzzadó
bronzokat ragyogó tavasz-délutáni napban, harsány zöld pázsiton, amint
az imént hullott esőcseppek gyöngyöznek végig a testükön!! Most átestem
a ló másik oldalára, s éppen elege volt a két fényképezőgépnek és a
teleobjektívnak.

A Notre-Dame közelében újabb zápor kergetett be egy sötét kapualjba. A
zivatar elmúltán kiléptem a kapualjból és\... újra előttem a templom
ragyogó késő délutáni fényben, mögötte a sötétkék felhős ég, s az
egészet egyetlen csodás ívben ölelte körül a szivárvány hídja vagy
inkább glóriája. Azt hittem, kiugrik a szívem a mellemből. Újra fotózni
kezdtem, most már a templomot. Csodás! De hiába minden! Az *egészet*
úgysem adhatja vissza semmi. Az épület fenségét, ragyogását a késő
délutáni napban, az eső áztatta friss lombokat, a tornyok felett
elsuhanó fehér felhőket, a Szajna szőke iramlását, távolabb az egyik híd
vidám sárgás fehérjét\... A végén már a pocsolyákba tettem le a táskám,
hogy csinálhassak még néhány fotót. *(április 22.)*

**(1975)** Sok minden szempontból érdekel a fotó, érdekelnek például a
lehetőségei: meddig lehet elmenni a semmi felé egy fotón belül? Mennyire
redukálható a motívum? Ehhez jó téma a nap. De például a szalmakazal is
olyan téma, nem is téma, csak motívum, ami már közelít a nullához, a
semmihez. Ez különben nem saját gondolatom, Bernáth Aurél feszegette a
főiskolán. Hogyan lehet nagyon egyszerű motívumokat nagyon alapvető és
fundamentális relációba állítani. Relációt találni a horizont és a
napkorong között. Sohasem az egyenes vonal és a kör között. Mindig a
horizont és a napkorong között. Csak a létező dolgok relációja érdekel,
tehát nem egy absztrahált Mondrian-féle vagy más hasonló konstrukció.
Mindig a természeti dolgok vonzottak, a természet közvetlen, nem
festhető realitásai. Ez számomra nagyon fontos, mert egyáltalán fotózni
ezért kezdtem. Éppen ezért a különböző grafikai hatásokat, a keményítést
stb. sohasem használom. Nincs rá szükségem. A fotón belül viszont
hallatlanul fontosnak tartom például a tónusértékeket. Egy szürke lehet
harapós, smirgliszerű, és lehet ezüstös vagy bársonyos vagy simogató. De
ez is csak az adott motívumon belül.

Nagyon nem szeretem a címeket. Szomorú meggyőződésem és tapasztalatom,
hogy az emberek mindennel kapcsolatban hajlamosak elfutni az élménytől,
aminek egyik ragyogó lehetősége -- egy ragyogó egérút -- a cím. Ha az
ember megáll egy magas hegycsúcs előtt, akkor első dolga, hogy
előbányász egy sablont, egy idézetet, egy verssort vagy csak egy jelzőt:
„fenséges" vagy „magasztos". Egy másfajta kiút maga a fotózás: az élmény
megrendítő hatása és az átélés kényszere helyett a klipszelésbe való
menekülés: majd otthon alaposan megnézem... Ha címet adok, bizonyos
értelemben determináltam, leszűkítettem a képet, és a címhez
asszociálok, az ad valami támpontot és nem a kép. Pedig a kép a fontos,
a látvány. Legtöbbször számomra verbálisan nem is fogalmazható meg a kép
lényege vagy tartalma; szóval az ezüstszürke és mellette a lágy átmenet
és a kemény kis végigfutó csík, ez a kép. De nemcsak ez, mert ezer
minden van még benne; a közvetlen emocionális és emlékekkel kapcsolatos
vonatkozásokról azonban nem nagyon szeretek beszélni, és nem is tartom
fontosnak.

Végeredményben az egésznek a magva talán éppen a természettel való
viszonyban van. Abban, hogy elfogadom és helyénvalónak tartom. És nincs
semmire szükségem, más világra, ahhoz, hogy elfogadjam, hogy valamit
tudjak csinálni a természetből, mert mindig azt érzem, hogy olyan
végtelen gazdagságot nyújt, hogy annak ezrelékét sem tudom kiaknázni.
Ezért nincs szükségem valami csodaélményeket kitalálni, mert ontja.
*(Fotóművészet 1975/1. 19. p.)*

**(1979)** A vadfotózás a vadászat közeli rokona. Ugyanazt a
feszültséget, izgalmat jelenti, mint a vad elejtése. A vad képi
megragadása is zsákmányolás. Így érezhették őseink is, amikor a barlang
falára festették az elejtendő állat képét, és ezzel mágikusan hatalmukba
kerítették. Hasonló birtokba vétel eredménye ez a kiállítás is. Vértelen
vadászat trófeáit láthatják.

Meg akarom ismerni a természet mindennapi titkait, megkeresni a vad
életének sok évezredes rítusait. Úgy közelíteni, hogy észrevétlen
maradjak, hogy a természet szigorúan meghatározott rendjét lehetőleg ne
bolygassam meg. Objektív, igaz képet szeretnék adni az erdő, mező
életéről. Mégis ellentmondásos ez a magatartás, mert bármennyire
tárgyilagos lenne is a felvétel, a keletkezett anyag értékelése,
válogatása emberközpontú; azok az élmények, események ragadnak meg a
legjobban, amelyek emberi érzéseket, ösztönöket idéznek.

Munkám nem képzelhető el a vadállomány gazdáinak segítsége nélkül. Nekik
köszönhetem, hogy megismerhettem ezt a világot. Sokszor nemcsak átvitt
értelemben, hanem szó szerint is az ő vállukra támaszkodtam. *(A De
natura című kiállítás katalógusának bevezetője)*

**(1981)** Még az általában szokásos diákfotó fertőzésen sem mentem
keresztül, bár nem maradtam teljesen intakt a fotózástól, annyiban,
amennyiben Gyulai Jóska barátom édesanyjának fényképész és
fotólaborjában elég sokat kotnyeleskedtem. Röviden azt tudnám
válaszolni, hogy természet-csinálta fotós vagyok. A Képzőművészeti
Főiskola után, úgy huszonegynéhány éves fejjel sem jutott még eszembe,
hogy közvetlenül kamerát vegyek a kezembe. Számomra Mártély, ez a
Hódmezővásárhely közeli, Tisza-parti kedves kis halászfalu -- ami az
utóbbi időben sajnos már inkább üdülőközpont és üdülőtelep -- a „világ
közepe". A mártélyi művésztelepen sokat tartózkodtam és nagyon sokat
festettem. Közben - mert a stílus kezdett elvinni a közvetlen
természethű ábrázolástól, bár mindig látványelvű és érthető piktúrát
műveltem - olyan dolgok ragadtak meg, melyek már gyerekkorom óta
izgattak, és amiket, úgy éreztem, a festészetben nem tudok visszaadni. A
természet apró dolgai, egy bogár, virág, különös fák, vagy egyáltalán a
természeti *élmény*[,]{.underline} kívánkozott, hogy megörökítsem, de
sem stiláris okból, sem egyéb miatt sem sikerült ezt festészetben
visszaadnom. Akkor kezdtem el teljesen amatőr módon ‑ ez az, amire egy
kicsit büszke is vagyok - abszolút self-made man módján magamnak
föltalálni, fölfedezni a fotográfiát. Ez oly mértékben is igaz, hogy az
első apparátusomat, az első csodálatos nagyítómat egy termoszból, és
némi parkettalécekből szerkesztettem össze, és az első hívótálam egy
gyönyörű szép népi kék mintás kerámiatál volt: azóta is sajnálom, hogy a
fixir lekapta róla a zománcot.

Nem érzek, nem is éreztem nagy törést, mert azt, amit a Képzőművészeti
Főiskolán megtanultam, ami a festészetben, rajzolásban belém ivódott ‑
vagyis a kép létezése, az hogy próbáljam magam kifejezni négy egyenes
vonal által határolt síkfelületen, tulajdonképpen a fotográfiában is
(bár szögesen ellentétes eszközökkel) ugyanazt a feladatot adta. Nem
véletlen, hogy ugyanazt kezdtem el intenzívebben fényképezni,
ugyanazokat a témákat, amik a festészetben foglalkoztattak. Ugyanazok
mentek át a fotográfiába is.

Mártély az egy külön fejezet. Annyit hadd mondjak még el - és ez
jellemző az ember gyerekkori beidegződéseire és a bejárt pályákra, a
kényszerpályákra -- ha valami ötlet vagy téma foglalkoztat, például egy
asztrológiai térkép egy pocsolyában a tükröződő nappal együtt, és
elképzelem, hogy én ebből képet kívánok csinálni, akkor az a pocsolya
kizárólag mártélyi pocsolya lehet.

Vannak aztán kicsit „nagyobb pocsolyák" is! Számomra döbbenetes volt a
Bajkál tóhoz tett kirándulás. Nagyon erős bennem a hazai tájakhoz való
kötődés. Véleményem szerint arra van szükség, hogy az emberbe minden
bele ivódjék, az embert egy dolog teljesen átjárja, teljesen azonosulni
tudjon vele. Én így vagyok a tájakkal is. Zenész kifejezéssel élve: az
az enyém, amit külön kézzel, kívülről tudok. Ettől a jól ismert érzéstől
óriási eltérést jelentett számomra a Bajkállal való találkozás. Az egész
táj szűziessége, elragadó varázsa, az a fantasztikus tisztaság, amiben
az ember nem érzi a dimenziókat. A negyven kilométerre lévő túloldali
partot úgy érzed, hogy az a szemben lévő badacsonyi hegy. Könnyű úgy
érezni, mert a levegő kristálytiszta, és az a túloldalon lévő hegy
kétezer méter magas.... Egy Nimród expedícióval kerültünk ki oda és
csodálatos tizenhat napot töltöttünk egy egész kicsi hajón. Ezzel jártuk
a tavat. Vadat fényképezni mentünk el, fókát sikerült is. A világon csak
egy-két helyen fordul elő édesvízi fóka, de a Bajkál-tó az egyik
legjelentősebb és legizgalmasabb élőhelyük. *(Televíziós kerekasztal
beszélgetés szerkesztett szövege, június 30.)*