L'alou era el règim de propietat de béns immobles, generalment terres, en el qual durant l'edat medieval el propietari (l'aloer) tenia el domini complet, absolut i lliure sobre les terres, és a dir, tant el domini directe (la propietat), com el domini útil (el dret d'ús). Era un concepte antagònic al del contracte de precària o de l'emfiteusi, on el domini útil (o dret d'ús) de la terra se cedia usualment a un pagès, qui havia de pagar en principi un cens a canvi del dret d'ús del bé seent o immoble. De vegades també es deia que alguns dominis senyorials (per exemple d'un monestir) eren alodials, perquè no restaven sotmesos a cap altre senyor.

Etimologia 
Alou prové de l'antiga llengua germànica alt (variant al), que significava «antic», i ôd que significava «possessió». En llengua franca formà alôd o allod, que significava domini (od) íntegre (all), un patrimoni lliure i exempt de tota obligació personal. En neerlandès es preserva la forma al-oud que vol dir antiquíssim, i així mateix la paraula alou és present a la Lex Salica dels francs (507-511).

Característiques

La teoria 
La propietat plena dels béns immobles comporta que l'aloer és lliure de tota càrrega senyorial, ja sigui en forma de «cens» (pagament de renda) o de prestació personal. És per aquesta raó que els juristes medievals assenyalaren que l'aloer no tenia altre senyor superior sinó Déu.

La pràctica 
No obstant això, ja des del segle XI es té constància d'un ús variat i heterogeni del concepte alou. Pierre Bonnassie va destacar que el procés feudalitzador català del nou mil·lenni va consistir en la transformació forçosa de la multitud d'alous pagesos en tinences feudals, però sense que es deixés d'utilitzar la paraula, que per tant va diversificar els seus significats.

Per tal de mantenir la independència respecte als nobles més poderosos, fou molt corrent que els senyors feudals s'anomenessin a si mateixos senyors aloers (senyor directe i alodial, com a antagònic de senyor útil i propietari), per aquest motiu la historiografia va encunyar el concepte d'alou feudal. Certament continuaven havent-hi pagesos aloers autèntics, que d'alguna manera podien demostrar posseir les seves terres en alou lliure: Tant era així que els pagesos procuraven declarar també les terres que posseïen en alou fiscal (lliures de les imposicions senyorials) en els capbreus medievals on els senyors exigien fer constar els seus drets sobre els pagesos.

Regulació jurídica 
Segons el dret consuetudinari català codificat en forma de Costum, es considerava d'entrada que totes les terres per nobles vassalls en el terme d'un feu pertanyien al domini directe del senyor feudal; aquesta presumpció jurídica només es podia revocar si es demostrava que els béns es posseïen en alou. Aquesta presumpció contradeia el criteri dels romanistes italians que pressuposaven que en cas de dubte, els béns s'havien de suposar tinguts en alou i no en feu.

De fet al sud del país se seguia aquesta última interpretació, ja que als Costums de Tortosa hom pressuposava d'entrada que els béns immobles propietat dels ciutadans i habitants de la ciutat es tenien en «franc alou», excepte aquells que expressament es demostrava que eren posseïts en emfiteusi o parceria.

Vigència 
Malgrat que el «franc alou» és la forma de propietat privada per antonomàsia avui en dia, el terme s'ha perdut en la terminologia jurídica actual. Es manté a Mallorca recollit en la compilació del dret civil balear (1961), però en un sentit totalment oposat a l'històric i aplicant-se a un bé on s'ha escindit el domini directe i el domini útil, és a dir, com a sinònim d'emfiteusi.

Alguns alous històrics dels Països Catalans i toponímia actual 
 Alou de Cuixà
 Alou de Llec
 Alou de Vallmanya
 Alou de Vallestàvia
 Alou de Tarerac
 Alou d'Arboçols
 Alou de Catllar
 Alou de Campllong
 Alou de Balaguer
 Alou de Sautó unificat amb la vila de Sautó
 Alou de la Llagona
 Alou dels Angles i Matamala
 Alou de Rigolissa
 Alou de Bolvir
 Alou d'Orús
 Alou de Bolquera
 Alou de Vall de Santa Creu
 Alou de Tavèrnoles i Sornià
 Alous d'Illa de la Tet
 Alous de Tuïr
 Alou comtal de Peracalç i Ortolanes
 Alous al Rasès
 Alou comtat de Besalú
 Alous al comtat d'Osona

El topònim Salou n'és un topònim derivat, format per aglutinament de l'article salat s'Alou, és a dir, l'alou.

Referències

Bibliografia 
 

Drets reals