AlmaznayaGroza/cyrillic-language-classification huggingface dataset:
Наукова бібліотека Інституту політичних і етнонаціональних досліджень ім. І. Ф. Кураса НАН України

Наукова бібліотека Інституту політичних і етнонаціональних досліджень ім. І. Ф. Кураса НАН України - науково-дослідна та інформаційна установа. == Історія == Заснована у 1928 як бібліотека Комісії з Жовтневої революції і громадянської війни в Україні, після того зазнавала зміни назв, як бібліотека: Українського філіалу Інституту Маркса-Енгельса-Леніна при ЦК ВКП(б) - З 1939, Інституту історії партії при ЦК Компартії України та Українському філіалі Інституту марксизму-ленінізму при ЦК КПРС - з 1956 Інституту політичних досліджень при ЦК КПУ - з 1990 Інституту національних відносин і політології АН України - з 11 грудня 1991. З 5 листопада 1997 - наукова бібліотека Інституту політичних і етнонаціональних досліджень НАН України. == Бібліотечний фонд == Бібліотечний фонд нараховує близько 120 тис. примірників, в тому числі: книжковий фонд - 93 тис., періодичні видання - 27 тис. , в т.ч. журнали «Киевская старина», «Наше минуле» (1917-1918), «Літопис революції». Фонд містить також дисертації з історії Компартії України та зі спеціальності «Політичні інститути та процеси». Наукову цінність має «Женевський фонд» (нелегальні видання різних партій до 1917 року). З 1992 фонд в основному комплектується за тематикою: національні відносини в Україні, прогнозування їхнього розвитку, теоретичні, правові, соціально-політичні та етнопсихологічні механізми регулювання міжнаціональних конфліктів, історичні, соціально-політичні та культурологічні проблеми розвитку національних та етнічних груп в Україні, українці за рубежем в місцях компактного проживання, проблеми етнополітології в зарубіжному українознавстві, теоретичні та прикладні проблеми політології, політичні партії, громадські рухи, міжнаціональні проблеми в Україні. == Посилання == Електронний каталог бібліотеки

Source: original
Екотехнологія

Екотехнологія (не слід плутати з екотехнікою) - прикладна наука, метою якої є задовольнити потреби людини, але в той же час завдавати мінімальної шкоди навколишньому середовищу, використовуючи природні ресурси. Екотехнологія об'єднує дві галузі вивчення: «екологію]техніки» і «техніку екології», що потребує розуміння структур і процесів екосистем і суспільства. Будь-яка стійка інженерія, яка може зменшити шкоду екосистемам, прийняти екологію як фундаментальну основу і забезпечити збереження біорізноманіття та сталого розвитку, може розглядатися як форма екотехнології. Екотехнологія розглядає ці проблеми з глобальної точки зору. Наприклад, відновлення річок повинно розглядатись не тільки в одній області. Краще проаналізувати всю зону водосховища, яка включає в себе ділянки вгору за течією, середнього потоку і нижче за течією. Будівництво може зменшити свій вплив на природу шляхом консультацій з експертами з навколишнього середовища. Сталий розвиток вимагає впровадження екологічно чистих технологій, які ефективні і пристосовані до місцевих умов. Екотехнологія дозволяє покращити економічні показники при найменшій шкоді для навколишнього середовища шляхом: підвищення ефективності при виборі та використанні матеріалів і джерел енергії; контролю впливу на екосистеми; розвитку та постійного вдосконалення процесів очищення та продуктів; еко-маркетингу; впровадження системи екологічного управління у виробництві і сфері послуг; розробки заходів для підвищення проінформованості населення щодо необхідності захисту навколишнього середовища і сприяння сталому розвитку. Під час «Екотехніки'95» - Міжнародного симпозіуму з екологічної інженерії в Естерсунді (Швеція), учасники погодилися з визначенням: «Екотехнологія - це метод проектування майбутніх суспільств в рамках екології». == Література == Summers, Max. «Eco-Friendly IT Solutions that Minimise Environmental Damage and Save Natural Resources». Magora. Retrieved 17 July 2017. Allenby, B.R., and D.J. Richards (1994), The Greening of Industrial Ecosystems. National Academy Press, Washington, DC. Braungart, M., and W. McDonough (2002). Cradle to Cradle: Remaking the Way We Make Things. North Point Press, ISBN 0865475873. Huesemann, Michael H., and Joyce A. Huesemann (2011). Technofix: Why Technology Won't Save Us or the Environment, Chapter 13, «The Design of Environmentally Sustainable and Appropriate Technologies», New Society Publishers, Gabriola Island, British Columbia, Canada, ISBN 0865717044, 464 pp. Von Weizsacker, E.U., C. Hargroves, M.H. Smith, C. Desha, and P. Stasinopoulos (2009). Factor Five: Transforming the Global Economy through 80 % Improvements in Resource Productivity, Routledge. == Посилання == The Institute of Ecotechnics, London, U.K. ecoTECHNOLOGY for Vehicles, Transport Canada, Ottawa, Canada Eco Technology Show, 11-12 June 2015, Brighton, U.K.

Source: original
Клері (Савоя)

Клері́ (фр. Cléry) - муніципалітет у Франції, у регіоні Овернь-Рона-Альпи, департамент Савоя. Населення - 381 особа (01.01.2021). Муніципалітет розташований на відстані близько 470 км на південний схід від Парижа, 115 км на схід від Ліона, 31 км на схід від Шамбері. == Історія == До 2015 року муніципалітет перебував у складі регіону Рона-Альпи. Від 1 січня 2016 року належить до нового об'єднаного регіону Овернь-Рона-Альпи. == Демографія == Динаміка населення (INSEE ): Розподіл населення за віком та статтю (2006): == Економіка == 2010 року серед 268 осіб працездатного віку (15-64 років) 207 були активними, 61 - неактивною (показник активності 77,2%, у 1999 році було 75,0%). З 207 активних мешканців працювали 193 особи (105 чоловіків та 88 жінок), безробітними було 14 (9 чоловіків та 5 жінок). Серед 61 неактивної 30 осіб було учнями чи студентами, 20 - пенсіонерами, 11 були неактивними з інших причин. У 2010 році в муніципалітеті числилось 158 оподаткованих домогосподарств, у яких проживали 444,0 особи, медіана доходів виносила 19 231 євро на одного особоспоживача == Див. також == Список муніципалітетів департаменту Савоя

Source: original
Ліга Миронюка

Ліга Миронюка (Всеукраїнська дитяча ліга В. В. Миронюка з фехтування) - щорічні спортивні змагання з фехтування на рапірах, шпагах та шаблях. Змагання проходять в чотири етапи у трьох вікових категоріях U11, U13 та U15. Хлопці з дівчатами змагаються окремо один від одного. Змагання відбуваються під егідою Національної федерації фехтування України, і внесені до її календаря. Відповідно до результатів змагань, федерація формує рейтинги спортсменів та спортсменок, які публікує на своєму офіційному сайті. == Історія змагань == Перші змагання було організовано та проведено в сезоні 2013/14 р. До сезону 2017/18 р. змагання називалися Ліга «10 - 13», починаючи з сезону 2018/19 р. змагання перейменували на Всеукраїнську дитячу лігу В. В. Миронюка з фехтування, в пам'ять заслуженого тренера України, директора ДЮСШ «Армієць», Володимира Васильовича Миронюка. До вторгнення російських військ в Україну змагання були міжнародними. Наразі в змаганнях Ліги постійно беруть участь більш ніж тридцять п'ять спортивних шкіл та клубів із 19 міст України. == Структура змагань == РАПІРА: ● Всеукраїнські змагання Ліги Миронюка з фехтування на РАПІРАХ серед ДІВЧАТ у трьох вікових категоріях U11, U13, U15. ● Всеукраїнські змагання Ліги Миронюка з фехтування на РАПІРАХ серед ХЛОПЦІВ у трьох вікових категоріях U11, U13, U15. ШПАГА: ● Всеукраїнські змагання Ліги Миронюка з фехтування на ШПАГАХ серед ДІВЧАТ у трьох вікових категоріях U11, U13, U15. ● Всеукраїнські змагання Ліги Миронюка з фехтування на ШПАГАХ серед ХЛОПЦІВ у трьох вікових категоріях U11, U13, U15. ШАБЛЯ: ● Всеукраїнські змагання Ліги Миронюка з фехтування на ШАБЛЯХ серед ДІВЧАТ у трьох вікових категоріях U11, U13, U15. ● Всеукраїнські змагання Ліги Миронюка з фехтування на ШАБЛЯХ серед ХЛОПЦІВ у трьох вікових категоріях U11, U13, U15. == Публікації == ЛМ 2024 Київ: Шпажисти та шпажистки відкрили «Різдвяний Кубок» У Броварах відбувся етап Всеукраїнської Національної Дитячої Ліги Миронюка з фехтування на шпагах ЛМ 2024 Львів: Наймолодші рапіристи розпочали сезон на етапі Дитячої ліги пам'яті В. Миронюка «Перші кроки» Всеукраїнський турнір з фехтування Дитяча ліга Миронюка В. В. етап «Київська весна» ЛМ 2024 Київ: Юні шаблісти та шаблістки розіграли нагороди перших всеукраїнських змагань сезону Черкаські фехтувальники здобули медалі Всеукраїнського турніру ЛМ 2024 Київ: Змагання з фехтування на шаблях завершили «Київську весну» Сьогодні та завтра, 5-6 березня, в ужгородському СК «Юність» триватиме Закарпатський етап всеукраїнського турніру «Дитяча ліга Миронюка В. В.» з фехтування на шпагах серед юнаків та дівчат "ГОРЕЦЬ-2021. ЛМ 2024 Київ: Рапіристки та рапіристи розіграли нагороди «Київської весни» ІКОННІКОВ Георгій і КОЛОБОВА Софія - переможці етапу Дитячої ліги В. Миронюка (рапіра) У Броварах відбувся перший етап Ліги Миронюка з фехтування (ФОТО) Всеукраїнський Турнір «ЛІГА МИРОНЮКА В. В.» з фехтування на шаблях серед дівчат 2011 р.н. та молодше м. Київ 24.12.2021 рік

Source: original
Світлотривкість

Світлотривкість (рос. светостойкость, англ. light resistance, [light fastness]) - здатність речовин витримувати протягом певного часу дію світла без помітних змін властивостей, кількісним критерієм чого є час експозиції, протягом якого відбувається певна зміна заданих властивостей в стандартизованих умовах. Пр., світлотривкість барвників. == Література == Глосарій термінів з хімії // Й. Опейда, О. Швайка. Ін-т фізико-органічної хімії та вуглехімії ім. Л. М. Литвиненка НАН України, Донецький національний університет. - Донецьк : Вебер, 2008. - 758 с. - ISBN 978-966-335-206-0

Source: original
Зміна державної влади

Зміна режиму - це частково насильницька або примусова заміна одного державного режиму іншим. Зміна режиму може повністю або частково замінити найважливішу систему керівництва держави, адміністративний апарат або бюрократію. Зміна режиму може відбутися через внутрішні процеси, такі як революція, державний переворот або реконструкція уряду після краху держави чи громадянської війни. Воно також може бути нав’язане країні іноземними акторами шляхом вторгнення, відкритого чи таємного втручання або дипломатії примусу. Зміна режиму може спричинити побудову нових інституцій, відновлення старих інституцій і просування нових ідеологій. Згідно з даними Олександра Даунза, 120 лідерів було усунено через нав’язану іноземною державою зміну режиму між 1816 і 2011 роками. == За країнами == Участь Росії у зміні режиму Радянська участь у зміні режиму == Див. також == Активні заходи (в Радянському Союзі та Росії) Кольорова революція Відкат Розпад держави == Подальше читання == Downes, Alexander B. (2021). Catastrophic Success: Why Foreign-Imposed Regime Change Goes Wrong (англ.). Cornell University Press. ISBN 978-1-5017-6115-7. == Посилання == Словник Encarta Word Spy: зміна режиму

Source: original
Ґ'ялпо Пехар

Згідно з тибетським буддійським міфом, Ґ'ялпо Пехар (тиб. རྒྱལ་པོ་དཔེ་ཧར, Вайлі: rgyal po dpe har [pe kar & dpe dkar]) - це дух, що належить до класу ґ'ялпо(Gyalpo spirits). Коли Падмасамбгава прибув до Тибету у восьмому столітті, він підкорив усіх духів ґ'ялпо та віддав їх під контроль Ґ'ялпо Пехара, який пообіцяв не завдавати шкоди жодним живим істотам і був призначений головним духом-охоронцем Сам'є під час правління Трісонга Дойцена. Пехар є лідером групи з п'яти духів ґ'ялпо, а пізніше він стане божеством-захисником монастиря Нечунг у XVII столітті під егідою П'ятого Далай-лами. Після падіння Західної Ся приплив тангутських біженців до Тибету призвів до прийняття Пехара в тибетський буддизм, зрештою до виконання важливої ролі державного оракула, Оракула Нечунг. == Посилання == (англ.)Буддійський мирський захисник: Пехар - на HimalayanArt.org (англ.)Король божества Пехар (англ.)Пехар (англ.)Вотивна дошка Дордже Легпи в Музеї мистецтв Мічиганського університету Pehar Gyalpo

Source: original
Генріх фон Бамбергер

Генріх фон Бамбергер (нім. Heinrich von Bamberger; 27 грудня 1822, Звонарка поблизу Праги, Австрійська імперія - 9 листопада 1888, Відень, Австро-Угорщина) - чесько-австрійський лікар, патолог, професор, доктор медицини. == Біографія == Освіту здобув в Карловому університеті в Празі та у Віденському університеті. Був учнем Йозефа Шкоди і Карла Рокітанскі. Після закінчення навчання поступив на службу до Празького громадського госпіталю, з 1850 по 1854 був асистентом при клініці Оппольцера у Відні, а в 1854 році переїхав до Вюрцбурга, отримав посаду професора Вюрцбурзького університету, працював в медичній клініці, був головним лікарем госпіталю. Після смерті Оппольцера, у 1872 році Генріх фон Бамбергер був призначений директором медичної клініки у Відні. У тому ж році став професором Віденського університету. == Наукова діяльність == Бамбергер - фахівець в області дихальної та серцево-судинної патології, провів дослідження захворювань перикарда, серцевих м'язів та ін. Одним із перших описав гематогенну альбумінурію, уремічний перикардит і періодичний полісерозит. Завдяки його дослідженням, його іменем названо: хвороба Бамбергера (судомні ураження м'язів нижніх кінцівок); симптом Бамбергера (пульсація яремної вени при недостатності тристулкового клапана серця); періостоз Бамбергера-Марі (системне ураження трубчастих кісток, яке може розвиватися при хронічних хворобах (частіше легенів або серця), що викликає гіпоксію. У 1857 Генріх фон Бамбергер опублікував «Lehrbuch der Krankheiten des Herzens», один із перших підручників про патології серця. З наукових праць фон Бамбергера найбільшої уваги заслуговують наступні: «Krankheiten des chylopoёtischen Systems» (1855, 2 вид., Ерланген, 1864, становить 1 розділ 6-томного видання «Handbuch der speziellen Pathologie und Therapie»); «Lehrbuch der Krankheiten des Herzens» (Відень, 1857); «Über Bacon von Verulam, besonders vom mediz. Standpunkte» (Вюрцбург, 1865). Крім того, Генріх фон Бамбергер періодично публікував свої доробки у головних медичних німецьких журналах. == Література == Бамбергер, Генрих // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона: в 86 т. (82 т. и 4 доп.). - СПб., 1890-1907. == Посилання == Бамбергер, Генрих фон // Еврейская энциклопедия Брокгауза и Ефрона. - 1908-1913. (рос. дореф.)(рос.) Biography of Heinrich von Bamberger [Архівовано 21 грудня 2016 у Wayback Machine.](англ.)

Source: original
Міжнародна служба широти

Міжнародна служба широти (International Latitude Service, ILS) була створена Міжнародною геодезичною асоціацією в 1899 році для вивчення коливань широти, викликаних рухом полюса, прецесією або «коливанням» земної осі. У 1891 році на засіданні Постійної комісії Міжнародної геодезичної асоціації у Флоренції Вільгельм Фьорстер згадав про відкриття Сетом Карло Чандлером руху полюсів, передбаченого Леонгардом Ейлером у 1765 році, та його вплив на визначення широт. Він запропонував Міжнародній геодезичній асоціації здійснити систематичне дослідження цього важливого явища. У 1895 році Міжнародна геодезична асоціація ухвалила рішення про створення Міжнародної служби широти. Її центральний офіс був у Потсдамі, а очолював службу Фрідріх Роберт Гельмерт. Регулярні спостереження розпочалися в 1899 році. Після 1916 року діяльність Міжнародної служби широт продовжилася під егідою Скороченої геодезичної асоціації нейтральних держав на чолі з Раулем Готьє, директором Женевської обсерваторії. Перші міжнародні широтні обсерваторії були системою з шести обсерваторій, розташованих поблизу паралелі 39° 08' північної широти. Розташування всіх шести станцій уздовж паралелі допомагало обсерваторіям виконувати уніфікований аналіз даних. Початкові шість обсерваторій були розташовані в таких місцях: Гейтерсбург, штат Меріленд, США Цинциннаті, Огайо, США Юкая, Каліфорнія, США Мізусава, Івате, Японія Чарджуї, Туркменістан Карлофорте, Італія У програмі досліджували дванадцять груп зір, кожна з яких містила по шість пар зір. Кожної ночі кожна станція спостерігала за двома зоряними групами за попередньо встановленим графіком, а потім порівнювала дані з вимірами, зробленими сестринськими станціями. Економічні труднощі та війна спричинили закриття деяких з перших станцій, хоча нова станція була створена в Узбекистані після Першої світової війни. Дані, зібрані обсерваторіями протягом багатьох років, досі використовуються вченими і застосовуються для вивчення руху полярних сяйв, фізичних властивостей Землі, кліматології та супутникового стеження і навігації. Шість останніх обсерваторій були розташовані в порядку довготи (зі сходу на захід): Гейтерсбург, Меріленд, США, Гейтерсбергська широтна обсерваторія; 39°08′12.51″ пн. ш. 77°11′55.85″ зх. д. Цинциннаті, штат Огайо, США; 39°08′20.45″ пн. ш. 84°25′24″ зх. д. Юкая, Каліфорнія, США; 39°08′14.26″ пн. ш. 123°12′42.54″ зх. д. Національна астрономічна обсерваторія Японії, Мізусава, Івате, Японія; 39°08′6″ пн. ш. 141°07′54″ сх. д. Кітаб, Узбекистан; 39°08′0″ пн. ш. 66°52′54″ сх. д. Карлофорте, Італія; 39°08′13.76″ пн. ш. 8°18′41.90″ сх. д. У 1962 році ILS була перейменована на Міжнародну службу полярних рухів (International Polar Motion Service, IPMS). Вона була замінена, коли в 1987 році була створена Міжнародна служба обертання Землі (International Earth Rotation Service, IERS). == Дивись також == Список астрономічних обсерваторій

Source: original
Jacobin

Jacobin (Якобінець) - американський лівий щоквартальний журнал. Позиціонується як проєкт молодого покоління, що намагається висвітлювати сучасну політику, економіку та культуру із соціалістичної перспективи. == Історія та огляд == Журнал відкрито у вересні 2010 року як інтернет-портал, але того ж року проєкт розширено, і навесні 2011 року вийшло перше паперове число журналу. Популярність Якобінця різко зростала зі збільшенням уваги до лівих ідей, стимульованим президентською кампанією Берні Сандерса 2016 року. Кількість підписників зросла з 10 000 влітку 2015 року до 32 000 станом на перший випуск 2017 року, із них 16 000 приєдналися в перші два місяці після обрання Дональда Трампа. Аудиторія онлайн-версії сягає 700 000 читачів на місяць. Станом на 2016 рік, редакція складається із шести постійних співробітників. Інтернет-портал публікує від однієї до двох статей щодня. Навесні 2017 року редактори «Якобінця» спільно з науковцями Вівеком Чіббером та Робертом Бреннером заснували академічний журнал «Catalyst». У листопаді 2018 року було запущено перше іноземномовне видання журналу - Jacobin Italia. Засновник Jacobin Баскар Сункара охарактеризував його як «класичну франшизну модель», за якої головне видання надає консультації щодо публікацій та редакційної роботи, отримуючи невелику частку доходу, проте італійське видання залишається автономним. == Назва й логотип == Назву журналу взято з книжки Сиріла Джеймса «Чорні якобінці: Туссен Лувертюр і революція в Санто-Домінго», в якій Джеймс приписує чорним гаїтянським революціонерам більшу послідовність у ставленні до ідеалів Французької революції, ніж «білим якобінцям». Логотип символізує Туссена Луветюра, найвідомішого лідера єдиного успішного повстання рабів в історії людства. == Див. також == Спільне (журнал) == Посилання == «Ми не намагаємося приховати марксизм»: інтерв’ю з Ба́скаром Сунка́рою, редактором журналу «Якобінець» [Архівовано 11 жовтня 2016 у Wayback Machine.] // Спільне. - 13.06.2016

Source: original
40-й меридіан західної довготи

40-й меридіан західної довготи - лінія довготи, що лежить на 40 градусів західніше Гринвіцького меридіана. Вона проходить від Північного полюса через Північний Льодовитий океан, Гренландію, Атлантичний океан, Південну Америку, Південний океан та Антарктиду до Південного полюса. 40-й меридіан західної довготи формує велике коло разом із 140-вим меридіаном східної довготи. == Список географічних об'єктів, що перетинає 40° зх. д. == Починаючи на Північному полюсі та рухаючись до Південного полюса, 40-й меридіан західної довготи проходить через: == Див. також == 39-й меридіан західної довготи 41-й меридіан західної довготи

Source: original
Юрченко Дмитро Олександрович

Дмитро Олександрович Юрченко (нар. 9 травня 1973) - радянський та український футболіст, нападник. == Життєпис == Грав у першостях СРСР та України в командах «Вагонобудівник» / «Шахтар» (Стаханов), «Верес» (Рівне), «Екіна» (Алмазна). Також у 1992-1994 роках виступав у другій та першій лігах Білорусі за клуби «Рада» (Клецьк) та КПФ (Слонім). У 1999 році прийняв запрошення від «Миколаєва», де зіграв 11 матчів у вищій лізі України. Дебют - 17 квітня 1999 року в матчі СК «Миколаїв» - «Таврія» (Сімферополь), 1:2. Наступного сезону зіграв ще 6 матчів за миколаївський клуб у першій лізі. Продовжив кар'єру в аматорських командах «Шахтар» (Луганськ) і «Динамо» (Стаханов). З травня 2011 року працював адміністратором у клубі «Брянка». == Посилання == Статистика виступів в Україні на офіційному сайті УАФ Візитна картка футболіста на офіційному сайті УПЛ Статистика виступів гравця на сайті allplayers.in.ua Профіль футболіста на сайті FootballFacts.ru (рос.) Профіль гравця на сайті «Український футбол»[недоступне посилання з 23 вересня 2022] Профіль гравця на сайті footbook.ru (рос.)

Source: original
Тимчасовий уряд Республіки Південний В'єтнам

Тимчасовий революційний уряд Республіки Південний В'єтнам (в'єт. Chính phủ Cách mạng lâm thời Cộng hoà miền Nam Việt Nam) було створено 1969 року силами, опозиційними до чинного режиму. == Історія == 1960 року було створено Національний фронт звільнення Південного В'єтнаму. Упродовж наступних 9 років організація воювала проти сайгонського режиму. 8 липня 1969 року Конгрес народних представників сформував Тимчасовий революційний уряд Республіки Південний В'єтнам. Більшу частину часу уряд перебував за межами Південного В'єтнаму й позиціонував себе як уряд у вигнанні. 30 квітня 1975 року війська Тимчасового уряду увійшли до Сайгона. 2 липня наступного року відбулось злиття Півночі та Півдня В'єтнаму у Соціалістичну Республіку В'єтнам. == Джерела == Тимчасовий революційний уряд Південного В'єтнаму Правителі (В'єтнам) [Архівовано 12 січня 2006 у Wayback Machine.] Правителі світу [Архівовано 12 лютого 2012 у WebCite] [1]

Source: original
Блокада (політика)

Блокада - система заходів, які застосовуються до держави шляхом порушення її зовнішніх зв'язків, щоб примусити блоковану державу виконати певні дії або утриматись від них. Блокада може бути політичною, економічною і воєнною. Політична блокада проявляється в дипломатичній ізоляції держави. Економічна блокада - ізоляція держави чи певної території з метою підриву її економіки шляхом порушення торговельних зв'язків, застосування ембарго тощо. Вона часто пов'язана з політичною та іноді з воєнною. Воєнна блокада буває: повітряна, сухопутна і морська. Воєнна морська блокада регулюється правилами морської війни (Паризькою декларацією 1856 і Лондонською 1909). В конвенціях про визначення агресії визнається як один із видів агресії блокада окремих портів або всього узбережжя якої-небудь держави без оголошення війни з метою порушення економічних та інших зв'язків країни. її часто називають «мирною» блокадою. == Джерела == Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - К. : Головна редакція УРЕ, 1974-1985. == Література == Каменецький М. С. Блокада // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін.- К.: Парламентське видавництво, 2011.- С. 68. ISBN 978-966-611-818-2. Каменецький М. С Блокада // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т./Редкол.:Л. В. Губерський (голова) та ін. - К:Знання України, 2004 - Т.1 - 760с. ISBN 966-316-039-X == Див. також == Блокада == Посилання == Д. С. Вирський. БЛОКАДА МІЖДЕРЖАВНА [Архівовано 6 травня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - С. 302. - ISBN 966-00-0734-5.

Source: original