Атлетико Банфилд

ситуацију у клубу била критична, Сола је ипак прихватио. Сола је суделовао у томе да спречи испадање у Трећу дивизију. Правила Друге дивизије налагала су да ће шест најбоље пласираних екипа на крају првенства играти турнир, чији ће победник бити промовисан у Прву лигу. Банфилд се квалификовао за тај турнир, иако је откривено да је менаџер клуба Алберто Тореага подмитио двојицу фудбалера Баракас сентрала. Банфилд је тај мучио добио резултатом 3:2. Окосницу тог тима чинили су играчи позајмљени од других клубова. Банфилд је победом на том турниру остварио пласман у виши ранг, у Прву лигу. Банфилд је сезону 1940. почео са реномираним тимом. У тим су стигли: Рафаел Санз, Едуардо Силвера, Џон Батист Бузуцо, Алфредо де Теран, Армандо Фаро... Новине Ел Памперо су им дали надимак Бушилица (El Taladro), који је остао званичан надимак клуб до данашњих дана. Банфилдов стадион, касније назван Флоренсио Сола, изграђен је 1940. у Банфилду. Како би прославили свечано отварање, играчи Банфилда су одиграли утакмицу против Индепендијентеа, коју су изгубили резултатом 1:0, голом Арсенија Ерика. Наредне, 1941. године, Банфилд бива кажњен одузимањен 16 бодова због покушаја подмићивања. Клуб није испао из лиге, захваљујући победи против Росарио сентрала у последњем колу. Након сезона 1942. и 1943, екипа је доживела неколико удараца и клуб је испао из Прве лиге 1944. године. На челу клуба у том тренутку се налазио Џозеф Агула. У међувремену, екипа је имала сјајну кампању у Другој дивизији, али због кризе у клубу, место председника је припало Ремиђу Соли, брату Флоренсија Соле. Под Ремиђивом управом, формиран је солидан тим за сезону 1946. Сезона је завршена освајањем вицешампионске титуле и постављањем рекорда сезона, за који је било потребно више од 40 година да буде оборен. 1948. године Флоренсио Сола добија други мандат на месту председника. Под његовом командом, Банфилд је ангажовао много играча у циљу формирања јаког тима. То није донело потребне резултате, јер је клуб био на рубу испадања. Да ситуација буде још гора, професионални играчи су објавили штрајк, па су сви тимови морали да изведу омладинце. Тренер Банфилда током тог периода је био Ренато Цезарини. Освајање 9 од 10 бодова у последњих пар кола је омогућило клубу да опстане у главној дивизији. === 1950-те и 1960-те === 1950. Банфилд сезону завршава као седми. 1951. са Хосеом Илдефонсом Мартинезом и Феликсом Зурдом је заузео прву позицију, али је ту позицију морао да подели са Расингом, иако је Банфилд имао бољу гол-разлику и више добијених утакмица. Управо је због гол-разлике Банфилд требало да буде шампион, али је на крају морао да одигра двомеч са Расингом, из којег је изашао као губитник. Резултат је био 1:0 у корист Расинга. Ел Памперо је Банфилд прогласио моралним победником. Са скоро истим тимом, Банфилд је завршио на петом месту у сезони 1952. Године 1953. је кључни играч овог тима Елисео Мурињо прешао у Боку јуниорс, што ће значајно утицати на тим: следеће године Банфилд завршава на последњем месту и испада у нижи ранг. Након седам година, Флоренсио Сола није желео да настави са вођењем клуба, те су 1955. први пут у историји одржани председнички избори. У периоду од 1950. до 1953. године на домаћем терену Банфилд није изгубио 49 узастопних утакмица (3 године и 17 дана). Почевши од 1960. године, под вођством Бенисија Акосте, али и уз допринос великог фудбалског знања, Валентин Суарез је започео процес, који је довео до промоције након сјајне сезоне 1962. Долазак квалитетних играча као што су: Едиберт Риги, Норберт Рафо, Оскар Лопез, Луис Маидана и Роберто Зарате, употпуњени домаћим играчима Адолфом Васкезом и Оскаром Каликсом, омогућио је стварање моћног тима, који је првенствену трку 1960. завршио као трећи, 1961. као други и 1962. као први. Осим сезоне 1973, клуб је провео пуних 16 сезона у Првој лиги. Прве четири године, Банфилд је имао одличне сезоне. У сезонама 1963. и 1964. завршавао је на седмом месту. Тим се полако обнављао. 1967. године су стигли Хулио Сан Лоренцо, Анаклето Пеано Дијего Беј, Нелсон Лопез, Рубен Хуго и Хосе Санфилипо. Поред њих, окосницу тима чинили су и Хорхе Караскоза, Рубен Флота и Хосе Мануел Рамос Делгадо. 1969. године је Банфилд избегао испадање у Другу лигу. === 1970-те и 1980-те === 1972. године играчи Банфилда нису успели да избегну испадање. Наредне године тим предвођен Оскаром Лопезом и Оскаром Каваљером осваја наслов првака Друге лиге. Кључни играчи тима су били Рикардо Ла Волпе, Уго Матеос, Силвио Сотело, Едуардо и Хуан Алберто Таверна. 6. октобра 1974. остварена је највећа победа у историји клуба - победа над екипом Пуерто Комерсијал де Баија Бланка резултатом 13:1. Банфилд је тада постао први и једини тим који је постигао 13 и више голова на једном утакмици. Са својих 7 голова, Хуан Алберто Таверна је поставио рекорд као играч који је постигао велики број голова на једном професионалном мечу. Након повратка у Прву дивизију, учинак тима је био променљив, достигавши врхунац 1976. године у националном првенству. Адолфом Педернером, овај тим је имао запаженог нападача, ког су интегрисали Феликс Лоренцо Орте, Роберто Сакони, Педро Раул Гомез Вила, Мигел Анхел Корво и Мигел Гонзалес. Међутим, радост није дуго потрајала, јер је уследио 1978. године уследио лош период за клуб и испадање из лиге. Наиме, у мечу за опстанак у Првој лиги, Банфилд је изгубио од Платенсеа. 1985. године доласком Анхела Капе на место техничког директора, сачињено је језгро тима који се пласирао у виши ранг 1987. Ову екипу су сачињавали искусни играчи попут Ектора Клајда Дијаза, Хосеа Луиса Зутиона, Феликса Лоренца Орте, затим омладинци Орасио Гарсија, Марсело Бенитез, Данијел Акино, као и два уругвајска играча Мигел Робинсон Ернандез и Рубен Солари, који су стигли са Ебертом Биријелом. === 1990-1999: Реконструкција === Ову деценију Банфилд није започео добро. Једини значајнији тренутак тих година десио се у сезони 1990/1991, када је клуб играо бараж за улазак у виши ранг, иако се у исти није могао пласирати. У сезони 1992/1993. је по пети пут за председника изабран Валентин Суарез. Клуб је ангажовао Карлоса Бабингтона на место тренера и довео искусне играче попут бившег голмана Ривер Плејта Габријела Пуентедуре, везисте Фабија Ленгите и дефанзивца Ивара Стафуза (1980-их година играо за Боку јуниорс).

Source: original