AlmaznayaGroza/cyrillic-language-classification huggingface dataset:
Си Ен Ен

Си Ен Ен (от английски: The Cable News Network, в превод на български - "Кабелна новинарска мрежа“) е американска новинарско-публицистична телевизия, създадена от Тед Търнър през 1980 година. Подразделение на компанията Търнър Броудкастинг, която е собственост на компанията Уорнърмедия. Си Ен Ен е първата телевизионна програма в света, която предлага концепцията с 24-часово предаване на новини. Един от ключовите моменти в историята на телевизията, е директното предаване на Войната в Персийския залив, когато за първи път се излъчват директно бойни действия в ефир. Си Ен Ен стартира предаванията си в режим на предаване с "Висока Резолюция“ (HD), на 1 септември 2007 г. и е първата такава с национално разпространявание (от DIRECTV), на 26 септември 2007 година. === Началото === Си Ен Ен започва своето съществуване в 5:00 ч. EST, неделя, 1 юни 1980 година. След направен анонс в ефир от Тед Търнър, първият новинарски екип Дейвид Уолкър и Лоис Харт (двамата са съпруг и съпруга), представят първия информационен бюлетин. От своя дебют, Си Ен Ен разширява бурно своята мрежа, за да стане No 1 на кабелните и сателитни телевизионни мрежи, разполага с няколко уеб сайта, притежава специализирани локални ТВ мрежи (като Си Ен Ен Еърпорт Нетуърк), както и няколко радио-станции. Си Ен Ен Нетуърк има 36 бюра (10 домашни и 26 международни), повече от 900 локални станции, както и няколко регионални и чуждоезични телевизионни мрежи по целия свят. На 1 януари 1982 г. стартира съпровождащата програма "Водещи Новини“ (на английски език - Headline News, първоначално е наречена Си Ен Ен 2), която представя непрекъснат 24-часов цикъл с 30-минутни новинарски емисии. "Headline News“ са спряни от оригиналния им формат през 2005 г., като са замемени от "Headline Prime“. === Войната в залива === Първата война в Персийския залив през 1991 г. е повратна точка в историята на Си Ен Ен, която катапултира телевизионната програма сред "големите три“ на Американските ТВ мрежи. Нещо което в голяма степен се дължи на безпрецедентния, исторически шанс: Си Ен Ен е единствената телевизионна програма, която осъществяваше преки предавания с вътрешността на Ирак, по време на началото на американските бомбардировки. Програмата предава "на живо“ от хотел "Ал-Рашид“ в Багдад, където са репортерите Бърнард Шоу, Джон Холиман, и Питър Арнет. Операция "Пустинна буря“ е предавана на живо дори през нощта с камера за нощно виждане и с разкази на репортерите. Когато започват бомбардировките, Бърнард Шоу ги обявява по Си Ен Ен на 16 януари 1991, по следния начин: == Външни препратки == Официален сайт на Си Ен Ен Международен сайт на CNN

Source: original
Уолф награди за изкуства

Уолф наградите за изкуства (на английски: Wolf Prize in Arts) са отличия, присъждани в Израел от Фондация "Уолф“ за успехи в областта на изкуството, включително в архитектурата. Те са вид на Уолф наградите, които се връчват за постижения в областта на агрономството, химията, физиката, математиката и медицината. Наградите се присъждат всяка година. Първото връчване на наградите се състои през 1981 г. == Лауреати == (Непълен списък) 1993 г.: Брус Нойман (САЩ), скулптура 1995 - 1996 г.: Герхард Рихтер (Германия), изобразително изкуство 2006 - 2007 г.: Микеланджело Пистело (Италия), изобразително изкуство 2011 г.: Розмари Трокел (Германия), изобразително изкуство 2013 г.: Едуардо Соудо де Моура (Португалия), архитектура 2014 г.: Олафур Елайсон (Дания), скулптура

Source: original
Владимир Попов (историк)

Владимир Пенчев Попов е български историк, траколог. == Биография == Владимир Попов е роден на 21 април 1940 в село Тетово, Кубратско. Завършва история в Софийския държавен университет. През 1969 и 1972/73 г. специализира древна ориенталистика в Париж. Преподавател е по история на Стария свят във Великотърновския университет от 1965 г., в продължение на 44 години (от 1977 г. - доцент). Той работи и в Института по тракология към БАН в периода 1973-1983 г. Владимир Попов е заместник-ректор (1981-1983) и ректор (1991-1995) във Великотърновския университет. Освен с наука се занимава и с политика, като заема поста областен управител в Ловеч (1995-1997). Като такъв, през кризисните Януарски събития (1997) г. със заповед суспендира конституционните права на гражданите в Ловешка област (днес Ловешка, Габровска, Плевенска и Великотърновска области) за събрания и протести. Облагодетелства се с имотни сделки. От 1971 г. е секретен сътрудник "Петров“ на Държавна сигурност. Владимир Попов умира на 31 май 2023 г. във Велико Търново. == Награди == Награждаван е многократно с юбилейни отличия от БАН и е носител на орден "Кирил и Методий“ II степен и е номиниран за носител на академичния френски орден "Френски палми“ през 1993 г. == Книги == История на стария свят. Велико Търново: Абагар, 2008. ISBN 978-954-427-785-7

Source: original
Псевдоурбанизация

Псевдоурбанизацията е процес на увеличаване на броя на населението в градовете, без това да е съпроводено с приемането на градския начин на живот. . Сред важните страни на този процес е появата на бидонвили - т.нар. "бордейна урбанизация“.. Сред най-честите механизми на псевдоурбанизацията е заселването в градовете на нискоквалифицирани работници, които започват нископлатена работа, неизискваща повишаване на квалификацията. С времето при тях се заселват и семействата им, което в крайна сметка води до липса на промяна на начина на живот . == Вижте също == Урбанизация

Source: original
Ото Кан

Ото Кан (на немски: Otto Hermann Kahn) е немски банкер, филантроп и колекционер. Роден е в Манхайм, Германия. През 1888 година е изпратен в Лондонския офис на Дойче банк да работи за тях. Става британски гражданин. През 1893 година получава предложение за работа от Ню Йорк и остава там до края на живота си. През 1917 година се отказва от британското си гражданство и получава американско. През 1919 година завършва строежа на замъка Охека (името е съставено от инициалите на неговото име Ото Херман Кан). == Външни препратки == Otto Hermann Kahn: High finance (1916)

Source: original
Маями еПри

Маями еПри е кръг от шампионата за болиди с електрическо задвижване Формула Е под егидата на ФИА. Провежда се през дебютния сезон 2014/15 на надпреварата на временната писта Бискейн Бей Стрийт Сиркуит на улиците на Маями, Флорида, САЩ. == История == Единственото еПри на Маями се провежда на 14 март 2015 г. == Писта == Бискейн Бей Стрийт Сиркуит е дълга 2,17 км и има 8 завоя. Дизайнът ѝ е дело на компанията за дизайн на писти Айеса. Разположена е в центъра на Маями, в близост до Бискейнския залив, като заобикаля Американ Еърлайнс Арена, дом на баскетболния отбор Маями Хийт.

Source: original
Ситовски надпис

Ситовският надпис е неразчетен надпис в Родопите от рунообразни знаци на неизвестна писменост. Намира се на 50 метра над пътя за Ситово, Пловдивска област, след разклона за с. Лилково. == Откритие == Надписът е известен на местните жители, но е открит за научните среди през 1928 г. Местни дървосекачи споменават за него на д-р Александър Пеев, тогавашен председател на Пловдивското археологическо дружество, който първи изследва находката. Д-р Пеев не успява да предостави по-конкретни сведения за надписа, нито да го разчете. == Местоположение == Надписът е издълбан върху загладена част от скала с форма на хоризонтално разположена лента с дължина приблизително 3,4 метра и ширина 23-30 см. Скалният масив, на който е издълбан надписът, се крепи на пет камъка. Върху един от тях е разпознат образ на Богинята майка от епохата на неолита, а друг един от камъните е оприличен на пясъчен часовник. Надписът е издълбан на място в скалата, където няма ерозия и затова се е запазил до наши дни. Ситовският надпис е в непосредствена близост до скалните светилища Щуда града и Белинташ. == Проучвания и хипотези == През 1939 г. Александър Пеев показва надписа на унгарския археолог Геза Фехер, но едва през 1950 г. Златка Ракова-Морфова сваля отпечатък от надписа. През 1967 г. надписът е изследван от експедиция на Великотърновския университет, а по-късно - от академик Иван Гошев, езиковеда проф. Иван Гълъбов и др., но така и не е разчетен, тъй като използва неизвестна писменост. Изложени са няколко основни хипотези за авторството на надписа - тракийска, келтска, готска, сармато-аланска и славянска. Според тракийските хипотези надписът използва или собствени рунически знаци на траките, или азбуката на бесите, създадена от епископ Никита Ремесиански. Готската хипотеза подобно на повечето други предположения свързва надписа с руните, а не с готската азбука, създадена в тези земи от епископ Вулфила. Проф. Титов предлага разчитане на надписа като славянски текст, но това не е възприето от други учени. == Опазване == Преди години иманяри са разрушили каменно образувание на квачка с пиленца, змия и стрелки, които сочели към Ситовския надпис. Със собствени средства жителите на с. Ситово са подменили табелата, която ориентира туристите към местоположението на надписа. Тя е изработена от Иван Куманов. Направен е и ремонт на стълбите към скалите. До мястото е необходимо да бъде изграден парапет, защото теренът е стръмен. Желанието на местните жители е туристическата забележителност да бъде пригодена за посещение и от хора с увреждания, като се надяват да спечелят проект, който да финансира начинанието.

Source: original
Мице Козароски

Мице Лазаров Козароски (Козар) с псевдоним Яндре е югославски партизанин и деец на така наречената Народоосвободителна войска на Македония. == Биография == Роден в прилепското село Варош на 24 септември 1910 година. Става член на ЮКП през 1934 година. След това влиза и в Местния комитет на ЮКП за Прилеп, където се сприятелява с Мише Ивановски. Участва в Испанската гражданска война. Козароски е сред основателите на сдружението на производителите на тютюн, което носи неговото име. Изявява се като ръководител на група от СКМЮ и поради своята революционна дейност е гонен и затварян. След началото на Втората световна война започва да организира партизанското движение в Прилеп и Азот. Взема участие в атаката срещу българския полицейски участък на 11 октомври 1941 година. Става командир първоначално на Велешкия народоосвободителен партизански отряд "Пере Тошев“ и Велешко-прилепски народоосвободителен партизански отряд "Димитър Влахов“.

Source: original
Христо Бисеров

Христо Дамянов Бисеров е български политик, народен представител в периодите 1991 - 2000 и 2005 - 2013 година. == Биография == Член е на Националния съвет на Зелената партия (1990 - 1991), която тогава е част от Съюза на демократичните сили. След като ЗП напуска СДС, става член на новата Консервативна екологична партия. Главен секретар е на СДС от 1994 до 2000 г. През 2000 година призовава тогавашния премиер Иван Костов да подаде оставка. Разривът във взаимоотношенията им достига връхна точка на 27 февруари 2001 година, когато той и Йордан Цонев са изключени с решение на Националния изпълнителен съвет на СДС. През 2005 година влиза отново в парламента като член на Движението за права и свободи. Става заместник-председател на партията. Според съобщение от пресцентъра на ДПС от 3 ноември 2013 г., неговите ръководители Ахмед Доган (почетен председател) и Лютви Местан (председател) са приели оставка му и са го освободили от длъжностите му заместник-председател и член на Централния съвет и на Централното оперативно бюро. Три дни по-късно Бисеров напуска Народното събрание, на което е заместник-председател. Не са посочени конкретни причини, мотивите не били политически, а лични. На 7 ноември 2013 прокуратурата съобщава, че ДАНС е предоставила писмена справка за евентуално извършено престъпление против финансовата и данъчната система. Бисеров и доведеният му син Ивайло Главников са превеждали пари от две европейски страни и Сейшелските острови. Прокуратурата образува досъдебно производство за данъчни престъпления и пране на пари. Същата вечер БНР съобщава, че Бисеров вероятно е напуснал страната. Това обаче се оказва невярно - в следващите дни журналисти намират и снимат Бисеров, а в средата на ноември той е извикан и се явява вследствието, при голям медиен интерес. На 1 декември 2015 г. Бисеров е обявен за невиновен от Софийския градски съд по трите му отправени обвинения. По образование е юрист, бил е практикуващ адвокат. Ползва френски, руски, турски език. Женен е за Мария Иванова Добрева-Бисерова, от която има син - Дамян Христов Бисеров, роден 1989 година. Роденият през 1975 година Ивайло Главников е син на Мария Добрева от предишен брак. == Външни препратки == Образувано досъдебно производство Архив на оригинала от 2013-11-10 в Wayback Machine., 7 ноември 2013 Какво доказва "случаят Бисеров“? dnevnik.bg, 15 ноември 2013 Случаят "Бисеров“ - има ли още държава България? автор: Николай Слатински dnevnik.bg, 11 ноември 2013 Фотогалерия: Дългата политическа кариера на Христо Бисеров автор: Красен Станчев dnevnik.bg, 11 ноември 2013

Source: original
Кенет Бауерсокс

Кенет Бауерсокс (на английски: Kenneth Bowersox) е бивш американски астронавт и ветеран от пет космически полета и продължителен престои на Международната космическа станция. Отрасъл е в родния си град Бедфорд, щата Индиана. Кенет е завършил военноморската академия на САЩ и има диплома за аерокосмически инженер. Бил е тестови пилот на самолетите A-7 Corsair II и F/A-18 Hornet. Избран е за кандидат астронавт на селекция през 1987 г. Кенет носи званието капитан в американските ВМС. Бауерсокс е летял първо на полетите на космическата совалка STS-50 и STS-61 и е бил командир на полет STS-73. Взел е участие в STS-82, полет за ремонтни дейности по телескопа Хъбъл. С полет STS-113 той пристига на МКС, където прекарва значителен период от време като член на Експедиция 6 през 2002 и 2003 г. == Външни препратки == Биография от НАСА. Космически факти от живота на Кенет Бауерсокс.

Source: original
Пфалц-Мозбах

Пфалц-Мозбах (на немски: Pfalz-Mosbach) е пфалцграфство на Свещената Римска империя от 1410 до 1448 г. със столица Мозбах в днешен Баден-Вюртемберг, Германия, и странична линия на род Вителсбахи. Първият владетел е Ото I фон Пфалц-Мозбах. == История == Пфалцската линия на Вителсбахите се разделя след смъртта на курфюрст Рупрехт III фон дер Пфалц през 1410 г. на четири линии: най-малкият син Ото I († 5 юли 1461) основава линията Пфалц-Мозбах. През 1448 г. умира племенникът му Христоф бездетен и Ото наследява негововото пфалцграфство Пфалц-Ноймаркт и се образува пфалцграфството Пфалц-Мозбах-Ноймаркт. == Източници == Wilhelm Volkert, Die pfälzischen Nebenlinien seit dem 15. Jahrhundert. In: Andreas Kraus (Hrsg.): Handbuch der bayerischen Geschichte. 3. Auflage. Band III/3, C. H. Beck, München 1995, ISBN 3-406-39453-1, S. 111-115-117-124.

Source: original
Николина Георгиева

Николина Георгиева е българска режисьорка и педагожка, професор в НАТФИЗ "Кръстьо Сарафов“. Тя е сред големите реформатори на съвременния български куклен театър и изявените му режисьори. == Биография == Родена е в Карлово на 4 октомври 1931 г. Завършва режисура във ВИТИЗ при проф. Георги Стаматов през 1954 г. Работи в Драматичния театър в Габрово от 1954 до 1956 г. От 1959 г. е режисьорка в Централния куклен театър - София. През 1962 г. заедно с Атанас Илков и сценографът и архитект Иван Цонев създават към ВИТИЗ секция за висше образование за куклен театър. Николина Георгиева преподава във ВИТИЗ/НАТФИЗ в продължение на над 50 години. Тя е учителка и художествена ръководителка на много поколения куклени актьори и режисьори. Сред нейните възпитаници са Анатолий Божинов, Василка Сугарева, Десислава Знаменова, Живка Донева, Здравко Димитров, Румен Угрински, Краси Добрев, Съни Сънински и други. Проф. Георгиева е и основоположник на "театъра на сенки“ в България. Николина Георгиева е активна деятелка на международното куклено-театрално движение. Тя е сред основателите и дългогодишен президент на Българския център на UNIMA (Union Internationalle de la Marionnette). Член е на Екзекутивния комитет (1962 - 1988) на Световната организация, почетен член на УНИМА и почетен президент на Българския център на УНИМА. Единствен представител на куклено-театралната общност в България, удостоен със званието "Народен артист“. Наградена е с орден "Кирил и Методий“ за цялостната си творческа и педагогическа дейност. == Творчество == През 1961 г. с Атанас Илков създават спектакъла "Петя и вълкът“ по музиката на Сергей Прокофиев, отличен със златен медал и награда за оригиналност и фантазия на единствения по онова време международен куклено-театрален форум в Букурещ. Това е първото международно отличие в историята на българския куклен театър. Спектакълът на Николина Георгиева "Карнавал на животните“ по музика на Камий Сен-Санс е познат на много сцени в чужбина. През 1968 г. е отличен на Международния телевизионен и филмов фестивал в Монтрьо (Швейцария) с наградата "Сребърната роза“. == Външни препратки == Професор Николина Георгиева на 75! Почина проф. Николина Георгиева - основателка на катедра "Куклено изкуство“ в НАТФИЗ

Source: original
Георги Стоянов (математик)

Георги Стоянов Петров е български учен - математик и революционер, деец на Вътрешната македоно-одринска революционна организация. == Биография == Роден е в Йени Зара, днес Нова Загора през 1872 година. Следва математика и физика в София (1896-1900). През 1901 - 1902 година Георги Петров е учител по математика в Цариградската българска духовна семинария, като същевременно е член и на Цариградския революционен комитет. Специализант в Париж (1909-1911). Доцент по математика в СУ (1909-1912). Преподава в катедрата по основи на висшата математика. Георги Стоянов е преподавател и във Военното училище в София. Има публикации в научни списания в Европа. Участва в Балканската война като доброволец и умира на Чаталджанския фронт през ноември 1912 година при село Кадиево. == Литература == Христов, Димитър. Математикът от Нова Загора Георги Стоянов 1872-1912, Фараго, 2012.

Source: original
Вахански хребет

Ваханският хребет (на руски: Ваханский хребет) е планински хребет в най-южната част на Памир, разположен на територията на Афганистан (западната част и югоизточните му склонове) и Таджикистан (североизточните му склонове). Простира се от запад на изток на протежение около 160 km, между двете съставящи реки на Пяндж - Вахандаря на юг и Памир на север. На изток и югоизток завършва до долината на река Оксу (горното течение на Бартанг), а на североизток - до долината на река Сулуистик (ляв приток на Оксу). На север чрез прохода Янгидаван (4427 m) се свързва с Южноаличурския хребет. Максимална височина връх Кохе Беландфарин 6286 m, (37°08′53″ с. ш. 73°12′55″ и. д.37.148056° с. ш. 73.215278° и. д.37.148056, 73.215278), разположен в западната му част, на афганистанска територия. Други по-високи върхове са: 5794 m³ (в централната му част), 5721 m³ (в крайната му западна част), Караджилга 5679 m, Оксой 5298 m (в крайната му източна част). Изграден е основно от вулканогенни и метаморфни скали. От северните му склонове води началото си река Памир, а от южните - реките Вахандаря и Оксу. Склоновете му са покрити с планински степи и планински пустини и са силно разчленени от трогови долини. Най-високите му части са заети от фирнови полета и ледници с обща площ 94,1 km². == Топографска карта == J-43-В М 1:500000

Source: original
Стипендия

Стипендията представлява финансова помощ за изплащане цената на обучението, а понякога ежемесечни парични помощи за ученици в средни специални училища и студенти във висши учебни заведения, а също така за аспиранти и докторанти. По време на социализма в България има няколко вида стипендии: ведомствени (давани от предприятия на ученици или студенти, които сключват договор с тях), социални (за ученици с висок успех и нисък доход) и почетни. В средата на 70-те години на XX век студентската стипендия е средно 45 лв. (в зависимост от успех и доход) без подписан договор за разпределение, и осреднено около 75 лв. ако си по договор (в зависимост от окръга). Най-престижната от тях е Димитровската стипендия, давана за изключителни заслуги като "най-добър в учението, спорта и обществената дейност“. В СССР най-престижната е Ленинската стипендия за студенти. Днес съществуват държавни стипендии под различни форми, както и европейски стипендии за специални постижения. Стипендиите са безвъзмездни плащания и не трябва да се връщат.

Source: original
Свети Йоаким Осоговски (Осоговски манастир)

"Свети Йоаким Осоговски“ (на македонска литературна норма: "Свети Јоаким Осоговски“) е възрожденска православна църква в Осоговския манастир, община Крива паланка, Северна Македония. Църквата е католикон на Осоговския манастир, от Кривопаланското архиерейско наместничество на Кумановско-Осоговската епархия на Македонската православна църква - Охридска архиепископия. Изградена е за 4 години от изтъкнатия майстор Андрей Дамянов, завършена е в 1851 г. Представлява монументална каменна сграда с артика и куполи. Стенописите са дело на Димитър Папрадишки, който работи там многократно от 1884 до 1945 година, заедно с иконописците от Тресонче Григор Петров, Аврам Дичов и Мирон Илиев от Дебърската школа. Киворият до западния зид съхранява мощите на Свети Йоаким Осоговски.

Source: original
Никола Лалчев

Никола Здравчев Лалчев е български комунист, офицер, генерал-майор от Държавна сигурност. == Биография == Роден е на 11 февруари 1932 г. в Брезово. Член на РМС от 1932 г., а на БКП от 1954 г. През 1951 г. е избран за секретар на Общоминния комитет на ДСНМ в Мадан. Между 1952 и 1955 г. отбива военната си служба. През 1957 г. става първи секретар на Околийския комитет на ДКМС в Мадан. През 1959 г. завършва комсомолската школа в Москва и при завръщането си е определен за секретар на Окръжния комитет на ДКМС в Смолян. По-късно е първи секретар на комитета. Член на ЦК на ДКМС. От 1962 до 1965 г. учи във Висшата партийна школа при ЦК на КПСС. От 5 април 1966 г. е заместник-началник на Окръжно управление на МВР.-Смолян. От 23 януари 1968 г. е началник на Окръжно управление на МВР-Смолян. От 1974 г. е председател на Изпълнителния комитет на Окръжния народен съвет в Смолян. До 23 януари 1984 г. е началник на управление "Тил“ на МВР. След това е първи секретар на Районния комитет на БКП в МВР (от 23 януари 1984), както и председател на Контролната ревизионна комисия към МВР. През 1986 г. е награден с орден "Народна република България“ I степен за участие във Възродителния процес.

Source: original
Битка при Волтурно (554)

Битката при Волтурно, известна също като Битка при Казилинум или Битка при Капуа, се провежда през октомври 554 г. по време на Готската война при река Волтурно, Италия. Води се между Източната Римска империя (Византия, 18 000 души) с командир Нарсес заедно с херулите (федерати) против алеманите и франките (20 000 души) с командир Бутилин. Завършва с победа на Източната Римска империя. == Източници == Агатий: Historiarium. Joseph D. Frendo, Berlin 1975, Corpus Fontium Historiae Byzantinae Series Berolinensis Bd. 2a Hans Delbrück: Geschichte der Kriegskunst, Bd. 2, Nikol-Verlag, Berlin 2000 (ND). ISBN 3-933203-74-0 John Bagnell Bury: History of the Later Roman Empire, Bd. 2, Macmillan & Co., London 1923. (Online) John Haldon, The Byzantine Wars, The History Press,‎ 2008, ISBN 978-0-7524-4565-6

Source: original