AlmaznayaGroza/cyrillic-language-classification huggingface dataset:
Azotni ciklus

Azotni ciklus je biogeohemijski ciklus putem koga se azot konvertuje u višestruke hemijske forme dok cirkuliše između atmosfere, kopnenih i morskih ekosistema. Konverzija azota se može sprovesti putem biološkoih i fizičkih procesa. Važni procesi u azotnom ciklusu su fiksacija, amonifikacija, nitrifikacija, i denitrifikacija. Najveći deo zemljine atmosfere (78%) je azot, te je ona najveći izvor azota. Međutim, dostupnost atmosferskog azota je ograničena za biološku primenu, što dovodi do oskudice upotrebljivog azota u mnogim tipovima ekosistema. Azotni ciklus je od posebnog interesa za ekologe pošto dostupnost azota može da utiče na stopu odvijanja ključnih procesa ekosistema, uključujući primarnu produkciju i dekompoziciju. Ljudske aktivnosti, kao što je sagorevanje fosilnih goriva, upotreba azotnih veštačkih đubriva, i ispuštanje azota u otpadnim vodama, dramatično su izmenile globalni azotni ciklus. == Procesi == Azot je prisutan u životnoj sredini u širikom opsegu hemijskih formi uključujući organski azot, amonijum ( NH {\displaystyle {\ce {NH}}} +4), nitrit ( NO {\displaystyle {\ce {NO}}} −2), nitrat ( NO {\displaystyle {\ce {NO}}} −3), azotsuboksid ( N 2 O {\displaystyle {\ce {N2O}}} ), azot-monoksid ( NO {\displaystyle {\ce {NO}}} ) ili neorganski azotni gas ( N 2 {\displaystyle {\ce {N2}}} ). Organski azot može da bude u obliku žuvih organizma, humusa ili u vidu intermedijarnih produkata dekompozicije organske materije. Procesi azotnog ciklusa transformišu azot iz jedne forme u drugu. Mnogi od tih procesa se odvijaju u mikrobima, bilo u okviru njihogih napora da prikupe energiju ili pri akumulaciji azota u obliku koji je podesan za njihov rast. Na primer, azotni otpad u životinjskom urinu se razlaže posredstvom nitrifikacionih bakterija u zemljištu, nakon čega se ponovo koristi. == Literatura == Carroll, Steven B.; Salt, Steven D. (2004). Ecology for gardeners. Timber Press. стр. 93. ISBN 978-0-88192-611-8.

Source: original
Франсис Фукујама

Јошихиро Франсис Фукујама (енгл. Yoshihiro Francis Fukuyama; Чикаго, 27. октобар 1952) је амерички друштвени аналитичар и политички коментатор. == Биографија == Рођен је у Чикагу као син протестантског проповедника. Дипломирао је класичне студије на Универзитету Корнел, а докторирао из области политичких наука на Харварду. Фукујама се интензивно бави темама демократизације и међународне политичке економије. У последњих неколико година своју пажњу усмјерава на улогу културе и друштвеног капитала у савременом економском животу, као и на друштвене последице технолошких промјена. Професор је међународне политичке економије и декан на Високој школи међународних студија у склопу Универзитета Џонс Хопкинс. Члан је савјета предсједника САД за биоетику. Има почасне докторате универзитета у Конектикату и Доену. Члан је америчког удружења за политичке науке, Савјета за спољне односе, Пацифичког савјета за међународну политику и Глобалне пословне мреже. Књига Крај историје и последњи човјек објављена је у САД 1992. године, штампана у преко двадесет иностраних издања, преведена и на српски језик. Бестселер је у Америци, Јапану, Француској и Чилеу, а добила је и награду критике листа "Лос Анђелес тајмс“ и награду "Капри“ за италијанско издање. Пре него што је постао саветник у Ранд корпорацији био је члан групе за политичко планирање при америчком Стејт департменту. Заклети републиканац свету је постао познат по свом чланку Крај историје? (1989) који је касније развио у књигу Крај историје и последњи човек (1992). У њој тврди да је историја идеја окончана признавањем либералне демократије као крајњег облика владавине човека. У књигама Поверење (1996) и Велики раскид (1999) разматра однос између привредног развоја и друштвеног јединства. Његове идеје извршиле су снажан утицај на нову десницу. == Библиографија == Крај историје и последњи човјек (1992) (преведена на српски) Поузданост: Друштвене врлине и стварање просперитета (1995) Велики раскол: Људска природа и реконструисање друштвеног поретка (1999) Наша постхумана будућност: последице биотехнолошке револуције (2002) (преведена на српски)

Source: original
Увид

Увиђање је процес којим се изненада, сагледавањем битних односа међу појавама, долази до траженог решења у проблем ситуацији. Зато се овај доживљај популарно назива "аха доживљај”. Синоним илуминација. У терапији, то је процес сагледавања властитих, до тада потиснутих садржаја. Увиђање је тежак и спор процес, јер га ометају исте оне снаге које су довеле до потискивања у виду разноликих отпора. Зато терапеут настоји да својим интерпретацијама снова, симптома и понашања несвесно преведе у свесно, односно да клијенту омогући долажење до увида. Увиђање у терапији подразумева да клијент, не само интелектуално разуме своје несвесне мотиве и комплексе, него и да их емоционално доживи и прихвати, што води реструктурацији и суштинском преображају понашања личности. == Литература == Овај чланак или његов део изворно је преузет из Речника социјалног рада Ивана Видановића уз одобрење аутора.

Source: original
Никола Стефановић

Никола-Пиња Стефановић (Шабац 1898 - Београд 1966) био је магистар фармације, спортски радник, веома заслужан за унапређења фудбала, лова и риболова у Подрињу и Србији. За време Првог светског рата интерниран у Мађарску. Један је од оснивача шабачке Мачве 1919, у којој је радио скоро пола века. Био је фудбалски судија, а од 1928, функционер Београдског фудбалског подзавеза, Новосадског фудбалског подсавеза, а после Ослобођења Фудбалског савеза Србије. Због напредног става, често је хапшен пре Априлског рата 1941. и за време њега. Добитник је многих признања. Фудбалски савез Србије је 1968. увео спомен-такмичење омладинских екипа са његовим именом. == Литература == Енциклопедија физичке културе ЈЛЗ Загреб 1977. том 2, стр 312.

Source: original
Шушуре

Шушуре је насеље у Србији у општини Сјеница у Златиборском округу. Према попису из 2022. било је 19 становника (према попису из 1991. било је 34 становника). == Демографија == У насељу Шушуре живи 24 пунолетна становника, а просечна старост становништва износи 63,9 година (58,0 код мушкараца и 70,3 код жена). У насељу има 12 домаћинстава, а просечан број чланова по домаћинству је 2,08. Ово насеље је у потпуности насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника. == Спољашње везе == Мапе, аеродроми и временска ситуација локација (Fallingrain) Гугл сателитска мапа (Maplandia)

Source: original
Хуго Пажур

Хуго Пажур, (Загреб, 8. марта 1900 - Загреб, 12. мај 1985) био је југословенски фудбалер и репрезентативац. == Биографија == Рођен је 8. марта 1900. као син Оскара и Хане (рођ. Schönwald). Отац је поријеклом из села Пажуровец испод Иваншчице, а мајка је рођена у јеврејској породици у мјесту Керменд у Мађарској. Имао је два брата Отокара и Алфонса и сестру Теу. Гимназију је завршио у Загребу. У међуратном периоду радио је у загребачком представништву предузећа за међународну шпедицију "Интерконтинентал“ чије је сједиште било у Лондону. Био је ожењен са Вером (рођено Милер) са којом је имао једног сина. Фудбалом се почео бавити као јуниор ХШК Конкордија. За први тим Конкордије наступао је од 1919. до 1925. као играч у средњем реду. Са братом Алфонсом чинио је један од првих братских тандема хрватског и југословенског фудбала. За репрезентацију Југославије наступио је два пута. Дебитовао је 3. јуна 1923. у Кракову против Пољске (2:1), а другу утакмицу је 28. октобра 1923. у Прагу против Чехословачке (4:4). За репрезентацију Загребачког ногометног подсавеза наступио је 8 пута (1922-1923). Заједно са братом дебитовао је 9. априла 1922. у Грацу. Задњу утакмицу одиграо је 11. јуна 1923. у Букурешту. Након завршетка фудбалске каријере 1925. посветио се тенису, такође као члан Конкордије. Након успостављања НДХ Гестапо га је оптужио да је британски шпијун па је 1942. преко Делница избјегао у Љубљану, а затим у Милано и Швајцарску гдје су били у избјегличком логору. Након завршетка рата са породицом се вратио у Загреб. До пензионисања је радио као водитељ рачуноводства у Загребу. == Спољашње везе == Хуго Пажур на сајту reprezentacija.rs

Source: original
Мишићево

Мишићево је насеље у Србији у граду Суботици у Севернобачком округу, које је настало између два светска рата на путу Сомбор-Суботица 6 км источно од Бајмока. Према попису из 2022. било је 266 становника. == Историја == Село је настало 1925. године и добило је име по Живојину Мишићу, команданту српске војске на солунском фронту. Ратна страдања су погодила становништво овога села и њих су мађарске окупационе власти почетком Другог светског рата интернирале у концентрационе логоре. На њихово место насељени су Чанго Мађари из Буковине. Пред крај рата они су се повукли у западне делове Мађарске, преживели колонисти су се вратили, а уз њих и нови аграрни интересенти из даље и ближе околине. Седамдесетих година двадесетога века ово насеље добило је статус самосталог административног насеља. После рата у њему је живело 601 особа (1948). Овде се налази Хумка Капоња. == Демографија == Према попису из 2002. било је 446 становника (према попису из 1991. било је 509 становника). У насељу Мишићево живи 359 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 42,0 година (39,8 код мушкараца и 44,1 код жена). У насељу има 161 домаћинство, а просечан број чланова по домаћинству је 2,77. Становништво у овом насељу веома је нехомогено, а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника. == Напомене == → * - Подаци за површину и густину насељености дати су збирно за катастарску општину Бајмок, на којој се налазе два насеља, Бајмок и Мишићево. == Спољашње везе == Мапе, аеродроми и временска ситуација локација (Fallingrain) Гугл сателитска мапа (Maplandia) План насеља на мапи (Mapquest)

Source: original
Имамо духа

Имамо духа (енгл. We Have a Ghost) амерички је филм са елементима хорора и комедије из 2023. године. Режију и сценарио потписује Кристофер Ландон, по приповеци Ернст Џефа Маноа из 2017. године. Главне улоге тумаче Дејвид Харбор, Џахи Винстон и Ентони Маки. Приказан је 24. фебруара 2023. године за Netflix. == Радња == Откривши духа с мрачном прошлошћу у својој новој кући, породица постане интернет сензација, али и мета сумњиве државне агенције. == Спољашње везе == Имамо духа на веб-сајту Netflix Имамо духа на веб-сајту IMDb (језик: енглески)

Source: original
Македонска династија

Македонска династија је назив за династију царева која је владала Источним Римским (Византијским царством) од 867. до 1056. године, односно након Аморијске династије. Тај период византијске историје карактерише територијалну експанзију, односно највећи опсег територија Царства након муслиманских освајања; у културном смислу га је карактерисало цветање књижевности и уметности због чега се тај период такође понекад назива и Македонска ренесанса. Династија је име добила по свом оснивачу Василију I, односно по томе што је био родом из Македоније. С обзиром да је Василије пореклом био Јермен или Словен, неки од историчара користе и израз Јерменска династија. == Списак владара == Василије I Македонац (Βασίλειος Α') (811-886, владао 867-886) - оженио Варјазињу Евдокију Ингерину, љубавницу Михаила III; погинуо у несрећи у лову Лав VI Мудри (Λέων ΣΤ') (866-912, владао 886-912) - син Евдокије Ингерине, законити син и наследник Василија I; можда природни син Михаила III Александар (Αλέξανδρος) (870-913, владао 912-913) - син Василија I, регент свом нећаку Константин VII рођен у Пурпуру (Κωνσταντίνος Ζ') (905-959, владао 913 - 959) - син Лава VI Роман I Лекапенос (Ρωμανός Β') (870-948, владао 919-944) - таст Константина VII; ко-цар, покушао основати властиту династију. Свргнули га синови и одвели у манастир Роман II рођен у Пурпуру (Ρωμανός Β') (938-963, владао 959-963) - син Констанитна VII Нићифор II Фока (Νικηφόρος Β') (912-969, владао 963-969) - успешни војсковођа, оженио удовицу Романоса II, регент Василију; Јован I Цимискије (Ιωάννης Α') (925-976, владао 969-976) - успешни војсковођа, љубавник Нићифорове жене, регент за Василија II и Константина VIII Василије Бугароубица (Βασίλειος Β') (958-1025, владао 976-1025) - син Романа II Константин VIII (Κωνσταντίνος Η') (960-1028, владао 1025-1028) - син Романа II; сувладар са Василијем II, једини цар након братове смрти Зоја (Ζωή Α') (978-1050, владала 1028-1050) - ћерка Константина VIII Михајло IV Пафлагонац (Μιχαήλ Δ') (1010-1041, владао 1034-1041) - Зојин други муж Михајло V Калафат (Μιχαήλ Ε') (1015-1042, владао 1041-1042) - нећак Михаила IV, Зојин усвојен син Теодора (Θεοδώρα) (980-1056, владала 1042) - ћерка Константина VIII, сувладарица са Зое Константин IX Мономах (Κωνσταντίνος Θ') (1000-1055, владао 1042-1055) - Зојин трећи муж Теодора (Θεοδώρα) (владала 1055-1056) - враћена на престо == Литература == Charanis, Peter (1972). Studies on the demography of the Byzantine empire: collected studies. Variorum Reprints. стр. 223.

Source: original
Партеш

Партеш (алб. Partesh или Parteshi) је насељено место у општини Гњилане, које се налази на југоистоку Косова и Метохије и припада Косовскопоморавском управном округу. Целокупно становништво чине Срби. Партеш је седиште истоимене УНМИК-ове општине Партеш, издвојене из општине Гњилане. == Историја == У доба кнеза Лазара као топографски назив помиње се "Партеш Кладенац“. По народној традицији на овом месту село није никада постојало све до око 1750. године, када су се ту настанили неки досељени Албанци. Због блата на овом месту "они се промене са неким српским родовима из села Жеговца, па оду у планину, а Срби сиђу и настане се у Партешу“. Српски конзул Тодор Станковић, Србин из Ниша, на путу ка Урошевцу, 1871. године, пролази кроз поморавска села и у свом путопису помиње Партеш и у њему 34 српских и 6 арнауташких кућа: "У Гњилану преноћих а сутра дан 25. јуна у 6¾ сахати пођох за Феризовиће. За по часа већ смо били у селу Доњем Ливочу, у којем живе Арнауташи, а одавде за по сахата стигосмо у село Партеш, које је до самог друма, на левој страни истог и у којем има 34 српске и 6 арнауташких кућа." У селу се налази црква Свете Тројице, подигнута 1996. године. === Попис по националној припадности === Срби су делимично бојкотовали попис па тачан број није познат == Порекло становништва по родовима == Подаци из 1929. године: Српски родови: Павичићи (12 к., Св. Јован), пресељени из Жеговца око 1750. године. Симонићи (5 к.) и Ковачовци (18 к.) су постали од Павичића и имају исту славу. Кулићи (4 к., Св. Јован), досељени из Жеговца са Павичићима. Савићи или Кикерци (1 к., Св. Јован), досељени из Жеговца после Павичића. "Раселили“ се, јер су убили неког ћехају. Калаузићи (12 к., Св. Јован), досељени из Жеговца кад и горњи. Караџићи (9 к., Св. Никола), досељени после Савића и Калауза из Караџинца са Косова. Никићи/Мелези (4 к., Св. Никола), досељени око 1810. године са Копаоника. Прво се настанили у Влаштици, па боравили у Владову и око 1860. године су пресељени у Партешу. Мелезима су прозвани што су приликом досељавања са Копаоника знали албански језик, док у Горњој Морави тај језик од Срба још нико није говорио. Грбелићи (6 к., Св. Марко). Господари Џинићи их довели из Македоније око 1830. године. У почетку су 7 година живели у Церници и бавили се сточарством и "вођењем мечке“. Џинићи их преселе у равницу и нагнају на земљорадњу. Ивановци (1 к., Св. Арханђел), пресељени из Шилова 1895. године на имање своје мајке. Аџи-Перци (1 к., Св. Ђорђе), пресељени из Пасјана 1904. године од истоименог рода на наслеђено имање. Старином су из суседног села Носаља. Презимена која се јављају у селу су: Симић, Столић, Стошић, Савић, Станковић, Стевић, Стојковић, Стојановић, Јовић, Јоцић, Јовановић, Марковић, Митровић, Мирковић, Милошевић, Новаковић, Тасић, Трифуновић, Перић, Петковић, Гавриловић, Васић, Аксић (Зафировић), Лазић, Ђокић, Живковић, Цветковић, Караџић, Димић, Кецић, Дајић, Павић, Томић, Менковић и друга. == Види још == Насељена места у Србији == Спољашње везе == Званични веб-сајт

Source: original
Škoda 1Tr

Škoda 1Tr је био први тролејбус произведен у чехословачкој фабрици Шкода. То је било једно од три возила изграђена за новопостављену тролејбуску мрежу у Прагу. == Конструкција == Конструкција шасије тролејбуса 1Tr долази из аутомобила Škoda 553. Шасија је прилагођена за уградњу електромотора и електричне опреме. Тело је произведено у фабрици Шкода у Младом Болеславу, а електричну опрему производила филијала компаније у Пилзну. Тело је било дрвено, ојачано металним елементима и прекривено лимом. Škoda 1Tr је троосовински тролејбус. Возило је опремљено са три врсте кочница: рекуперативна, пнеуматска и ручна. На левој страни каросерије налазе се два преклопна врата. На десној страни тролејбуса налазила су се додатна, мања врата возачеве кабине. == Прототип == Прототип је направљен 1936. Заједно са прототипима тролејбуса Praga TOT и Tatra T 86, био је намењен првој чехословачкој "модерној“ тролејбуској мрежи у Прагу. == Набавке тролејбуса == 1936. године је бил произведен 1 тролејбус. == Литература == Harák, Martin (2015). České trolejbusy (1 изд.). Praha: Grada Publishing. стр. 160. ISBN 978-80-247-5552-6.

Source: original
NGC 4691

NGC 4691 је спирална галаксија у сазвежђу Девица која се налази на NGC листи објеката дубоког неба. Деклинација објекта је - 3° 19' 57" а ректасцензија 12h 48m 13,4s. Привидна величина (магнитуда) објекта NGC 4691 износи 11,1 а фотографска магнитуда 12,0. Налази се на удаљености од 22,5000 милиона парсека од Сунца. NGC 4691 је још познат и под ознакама MCG 0-33-13, UGCA 299, CGCG 15-23, IRAS 12456-0303, PGC 43238. == Литература == Revised New General Catalogue and Index Catalogue, Wolfgang Steinicke, 2012. Доступно у овом фајлу са објашњењем на овој страници SIMBAD база података, Стразбуршки центар астрономских података (CDS), Стразбур == Види још == Нови општи каталог == Спољашње везе == Интерактивни каталог NGC, IC и Месјеових објеката SIMBAD база података

Source: original
1004 Belopolskya

1004 Belopolskya је астероид. Приближан пречник астероида је 71,60 km, а средња удаљеност астероида од Сунца износи 3,401 астрономских јединица (АЈ). Инклинација (нагиб) орбите у односу на раван еклиптике је 2,978 степени, а орбитални период износи 2291,640 дана (6,274 година). Ексцентрицитет орбите астероида износи 0,083. Апсолутна магнитуда астероида износи 9,99 а геометријски албедо 0,034. Астероид је откривен 5. септембра 1923. године. == Види још == Астероид Главни астероидни појас == Спољашње везе == JPL страница за динамику соларног система Орбитални елементи астероида са орбитом блиском Земљи Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (9. јул 2009) Астероиди и мале планете, универзитет Харвард == Литература == JPL подаци о астероиду

Source: original
NGC 6625

NGC 6625 је расејано звездано јато у сазвежђу Штит које се налази на NGC листи објеката дубоког неба. Деклинација објекта је - 12° 0' 47" а ректасцензија 18h 23m 12,8s. Привидна величина (магнитуда) објекта NGC 6625 износи 9,0. NGC 6625 је још познат и под ознакама OCL 58, *Grp ?. == Литература == Revised New General Catalogue and Index Catalogue, Wolfgang Steinicke, 2012. Доступно у овом фајлу са објашњењем на овој страници SIMBAD база података, Стразбуршки центар астрономских података (CDS), Стразбур == Види још == Нови општи каталог == Спољашње везе == Интерактивни каталог NGC, IC и Месјеових објеката SIMBAD база података

Source: original
Операција Зелено море

Операција Зелена море (порт. Operação Mar Verde, такође позната и ван Португала као Португалска инвазија Гвинеје) је био поморски напад на Конакри које је извело 350 до 420 португалских војника и гвинејскиј војника под португалским заповедништвом. Циљеви операције су били свргавање режима Ахмеда Секу Туреа, хватање лидера Афричке партије за независност Гвинеје и Зеленортских острва (скраћено: ПАИГЦ) Амилкара Кабрала, уништавања поморске и ваздухопловне опреме ПАИГЦ и спашавање португалских ратних заробљеника држаних у Конакрију. Нападачи су се повукли после спашавање ратних заробљеника и уништавање неких бродова ПАИГЦ, али нису успели да ухвате Амилкара Кабрала или да сруше режим Ахмеда Секу Туреа. == Историја == Године 1952, Ахмед Секу Туре је постао вођа Демократске партије Гвинеје. Године 1957, на изборима у Гвинеји партија је 56 од 60 места. Демократска партија Гвинеје је спровела плебисцит у септембру 1958. на ком су Гвинејци великом већином определили за тренутну независност, а не за наставак сарадње са Француском. Француска се повукла, а 2. октобра 1958. Гвинеја се прогласила сувереном и независном републиком са Туреом као председником. Године 1960, Туре је дочекао и подржао Амилкар Кабрал и његова организација, ПАИГЦ, која је тражила независност Португалске Гвинеје (сада Гвинеја Бисао) и Зеленортских острва од Португала. Године 1961, ПАИГЦ је започео рат за независност Гвинеје Бисао. == Напад == У ноћи између 21. и 22. новембра 1970. је око 200 наоружаних Гвинејаца обучених у униформе сличне онима које користи Војска Гвинеје и под командом португалских официра, као и 220 афро-португалских и португалских војника се искрцало на тачкама око Конакрија. Војници су се искрцали са четири неозначена брода, десатни и теретни брод, и уништели 4 или 5 бродова за снабдевање ПАИГЦ. Други део се искрцао у близини летњиковца председника Туреа, који су запалили. У том тренутку Туре је био председничкој палати. Други војници су заузели две војне осматрачнице, преузели контролу над главном градском електраном, заузели штаб ПАИГЦ (али нису заробили Амилкара Кабрала), и ослободили 26 португалских ратних заробљеника које је држао ПАИГЦ. Гвинејска војска је успела да натера нападаче да се повуку. Нападачи су у нападу претрпели само незнатне губитке. == Последице == Дана 8. децембра 1970, Савет безбедности УН је усвојио Резолуцију 290, која је осудила Португал због инвазије на Гвинеју, и позвао Португала да поштују принципе самоопредељења и независности Гвинеје. На дан 11. децембра 1970. Организација афричког јединства усвојила је резолуцију којом је једногласно осудила инвазију. == Види још == Португалски колонијални рат Антонио Спинола: гувернер Португалске Гвинеје у то време. Операција Гордијев чвор == Литература == Brecher, Michael (1997). A Study of Crisis. University of Michigan Press. ISBN 978-0-472-10806-0.

Source: original
Малстрем

Москстраумен, шире познат као Малстрем (Moskstraumen, Malstrøm) представља систем вртлога на норвешкој обали Атлантског океана, између острва Москенесеја и острвцета Москен, у Лофотском архипелагу. У роману 20 000 миља под морем Жил Верн је описао Малстрем и бродолом подморнице "Наутилус“. У океанима постоје и други такви вртлози. Они настају услед јаких морских струја, које потичу од плиме и увлаче се у један канал, образујући дубоки водени левак. Тај џиновски левак вуче све са површине у свој круг, а затим у дубину. Такав вртлог налази се и у Месинском мореузу између Италије и Сицилије. Називају га Калофаро или Харибда. Покушавајући да га иѕбегну, бродови долазе у опасност да се разбију о стене суседне Сциле. Отуда и изрека налазити се између Сциле и Харибде, тј. између две велике опасности.

Source: original