AlmaznayaGroza/cyrillic-language-classification huggingface dataset:
Кристина Борукова

Кристина Борукова е състезателка на къси разстояния, национална шампионка в две дисциплини - 400 м гладко бягане и 400 м бягане с препяствия. Участва също и в смесена щафета 4 по 400 м. == Биография == Кристина Видолова Борукова е родена е на 10 април 1998 г. в град Пловдив. От 2006 г. още като ученичка запова да тренира в спортния клуб "Тракия - 96 Пловдив“, където я тренира Йорданка Аризанова. Завършва Търговската гимназия в Пловдив. От началото на 2018 г. тренира в спортен клуб "Актив 2013“, но продължава да тренира с Аризанова. От 2018 г. започва да следва "Педагодика на обучението по физическо възпитание“ в Пловдивския университет. През 2019 Кристина печели три златни медала на Националния шампионат по лека атлетика на открито в София. Тя е най-бърза на 400 метра, на 400 метра с препятствия и като последен пост в щафетата на "Актив 2013 Пловдив“ на 4 по 400 метра. == Лични рекодри == 400 м бягане с препяствия - 59:85 секунди 400 м гладко бягане - 56:06 секунди == Постижения == 4 място и личен рекорд на 400 м с препятствия (59:85) от Балканиадата през 2018 г. 4 място на Балканиадата за жени през 2015 г.

Source: original
Завръщане (филм, 2003)

Завръщане (на руски: Возвращение) е руски драматичен филм от 2003 година на режисьора Андрей Звягинцев, носител на награда Златен лъв от кинофестивала във Венеция. == Сюжет == Животът на двама братя коренно се променя, в денят, когато баща им, когото не са виждали никога през живота си, съвсем неочаквано се появява в дома им. Свикнали да живеят без баща, те са изградили силна връзка помежду си. След като получава разрешение от майка им, мъжът ги взима на кратко пътуване. Първоначалното вдъхновение избледнява, заменено от натрупващо се напрежение от отчаяните опити на родителя, да се реабилитира за дългото си отсъствие. == Външни препратки == "Завръщане“ в Internet Movie Database "Завръщане“ в Allmovie "Завръщане“ в Rotten Tomatoes

Source: original
Награда „Бояй“

Наградата "Янош Бояй“ е международна математическа награда, учредена от Унгарската академия на науките през 1905 година. Наречена е на известния унгарски математик Янош Бояй, който е сред основоположниците на неевклидовите геометрии. Наградата се връчва на всеки 5 години на математици, които през последните 10 години са публикували в монография своите оригинални, високозначими нови математически резултати. == Носители на наградата == 1905 - Анри Поанкаре 1910 - Давид Хилберт 2000 - Сахарон Шела 2005 - Михаил Громов 2010 - Юри Манин 2015 - Бари Саймън

Source: original
Историцизъм

Историцизъм e мисловен модел, при който централно значение има специфичният социален контекст - например време, място, локални условия, докато идеята за фундаментално генерализируеми неизменни "закони“ в сферата на социологията или социалното са отречени. Терминът се развива със свои различни и разклоняващи се значения (макар все пак взаимосвързани). Елементи на историцизъм се появяват още в творбите на италианския философ Джамбатиста Вико и френския есеист Монтен, като става изцяло развита с диалектиката на Хегел, която е влиятелна през XIX век в Европа. Произведенията на Карл Маркс, които са повлияни от Хегел, също съдържат историцизъм. Терминът е също свързан с емпиричните социални науки и работата на Франц Боас. Историцизмът може да бъде поставен в контраст на редукционистичните теории, които предполагат че всяко развитие може да бъде обяснено с фундаментални принципи (като например икономическия детерминизъм) или теории, които полагат историческите промени като резултат на случайността. Австро-английския философ Карл Попър атакува историцизма, заедно с детерминизма и холизма, за които твърди, че са в основата му. Също така Талкът Парсънс критикува историцизма като случай на идеалистическа заблуда в книгата си "Структура на социалното действие“ (1937). Постструктурализмът използва термина "нов историцизъм“, който има връзки едновременно с антропологията и Хегелианизма. == Външни препратки == Историцизъм в антропологията

Source: original
Георги Икономов (Дупница)

Георги Янакиев Икономов или Економович, известен като Дупничанин, е български просветен деец и книжовник от Българското възраждане. == Биография == Роден е на 12 октомври 1822 година в град Дупница, тогава в Османската империя. Той е син на поп Янаки, иконом на самоковската митрополия в Дупница. Големият му брат Михаил Икономов (1812 - 1906) е гавазин на йерусалимския патриарх, а по-късно учител в Ресен, а по-малкият Христо Икономов е свещеник в църквата "Покров Богородичен“ в Дупница през 1870-те години. Георги Икономов получава основно образование в родния си град, учи в Пловдив около 1840 година, в гръцкото училище в Арнауткьой, Цариград между 1841 - 1843 година. След това става учител в родния си град (1845 - 1846, 1862 - 1863), в Карлово (1846 - 1848), Сопот (1849 - 1851), Самоков (1856 - 1857), Велес (1857 - 1861) и в българското мъжко училище в Прилеп (за учебната 1864/1865.) През юни 1865 година замества починалия прилепски учител Васил Алексиев, за да изкара учебната 1864/1865 година след покана от май месец в същата 1865 година от Прилепската българска община, но поради влошено здраве и преждевременната му смърт в същата година, учителства само в тази учебна година. Участва активно в борбата за българска църковна независимост. По негова инициатива през 1858 година за първи път във Велес тържествено се отбелязва празникът на светите братя Кирил и Методий, който се превръща в неизменна гражданска традиция.. Сътрудничи на възрожденската преса и особено на вестник "България“ (1860). Икономов е автор на няколко книги, от които особено популярна става "Кратко землеописание“ (1856). В духа на традицията той издава и "Краткий най-новий писмовник“ (1856), който е с компилативно съдържание. Умира през 1865 или 1867 година от туберкулоза в Дупница. == Библиография == Огледало на гръко-арнаутските магесници, шярлатани и боляро-буаджии, хикими. Нареди Един българин. Цариград, 1855 Краткий най-новий писмовник от Георгия Економова, дупничанина. Букурещ, в книгопечатнята Йосифа Копайнига, 1856 Кратко землеописание. Естественоматематическо и гражданско от Георгия Економова, дупничанина. Букурещ, в кигопечатнята Копайнигова, 1856

Source: original
Антроподемон

Антроподемон е термин, с който се означава междинен статус между човешката и божествената същност, или обожествен човек. Произлиза от гръцките άνθρωπος (човек) и δαίμων (бог). Такова определение получават някои герои в древноелинските митове или култове. В антроподемон се превръща легендарният тракийски цар Резос според едноименната трагедия на Псевдо-Еврипид (ст. 967-971) - "За мене занапред той ще бъде като мъртъв и невиждащ светлината: нито ще се върне в предишния си образ, нито ще види някога лицето на майка си, а ще лежи, вперил поглед в светлината на деня, превърнат в антроподемон и скрит в пещерите на земята със сребърни жили..." Вероятно като антроподемон е бил мислен т. нар. Тракийски конник, понеже в надписите към оброчните плочки с негово изображение е наричан както "Херос“ (герой), така и "Теос“ (бог).

Source: original
Влашки етнографски музей (Бер)

Влашкият етнографски музей (на гръцки: Λαογραφικό Μουσείο Βλάχων) е музей в македонския град Бер (Верия), Гърция. == Описание == Музеят се намира на улица "Евреес Мартирес“ No 1, в Бозоглувата къща, стара традиционна къща, близо до часовниковата кула. Целта му е да предаде традиционния ежедневен живот на южномакедонските власи. Сред експонатите са носии, фотографиии други. Съко така има и записи на народни песни и танци. Към музея работи научна секция и библиотека с богата литература, свързана с власите.

Source: original
Пълзящо лютиче

Пълзящо лютиче (Ranunculus repens) е растителен вид от семейство Лютикови. Среща се в България. Спада към вредните ливадни плевели. Надземната му част е лютива на вкус и отровна, поради което се избягва от тревопасните животни. == Местообитание == Видът се среща из цяла България. Обитава крайречни гори, затревени брегове, заблатени и влажни райони на надморска височина до 2000 m. == Описание == Пълзящото лютиче е многогодишно тревисто растение с височина до 40 cm. Притежава силно коренище образуващо здрави шнуровидни корени. От него всяка пролет изникват цветоносните стъбла. Цъфти през май, цветовете са златистожълти с диаметър 2-3 cm. Околоцветникът е правилен с по пет чашелистчета и венчелистчета. Плодът е сборен. Листата му са на дълги дръжки особено тези в долната част на стъблото. Образува облистени пълзящи издънки, посредством които се разпространява. Това му качество дава и името на растението. Пълзящите издънки се вкореняват във възел. Едно растение годишно може да се вкорени в до 60 възела. == Източници == Атлас по ботаника, Сл. Петров и Е. Паламарев, стр.128 - 129

Source: original
Индржих Фюгнер

Индржих Фюгнер (на чешки: Jindřich Fügner) е чешки общественик. Роден е на 12 септември 1822 година в Прага като Хайнрих Фюгнер в семейството на заможен търговец, който е етнически немец. Той получава добро образование и развива успешна дейност като собственик на застрахователна компания. Въпреки етническия си произход, става активен привърженик на чешкото национално движение и променя името си на Индржих. Заедно с Мирослав Тирш основава спортното дружество "Сокол“, което се превръща в масово движение с клонове в различни страни, сред които е и българското дружество "Юнак“. Индржих Фюгнер умира на 15 ноември 1865 година в Прага, вероятно от отравяне на кръвта, а погребението му се превръща в мащабна демонстрация на чешкото национално движение.

Source: original
Св. св. Петър и Павел (Майор Узуново)

"Св. св. апостоли Петър и Павел“ е православна църква във видинското село Майор Узуново. == История == Храмът е изграден в Халваджи (името на селото до 1934 година) в XIX век. През Руско-турската война през 1878 г. храмът е запален, но изгаря само покривът, тъй като зидарията е каменна. == Архитектура == Църквата е издължена безкуполна базилика с притвор. След Освобождението градежът е пристегнат с метални шини. През 50-те години в предната част на храма е достроена масивна камбанария. Иконостасът е обикновен дъсчен, а стенописи липсват. Иконите са дело на зограф от Дебърската художествена школа, подписал се на иконата на Свети Георги. В селото свещенодействат: свещеник Йон, синът му Атанас Попйонов и внукът му Иван Попатанасов, ръкоположен през 1911 г. След неговото пенсиониране служат свещеник Стефан Попеленков, свещеник Василий Трифонов (1941-44) и свещеник Евгени Стаменов.

Source: original
Битка при Цюлпих

Битката при Цюлпих или Толбиак (на немски: Zülpich; на латински: Tolbiacum; на френски: Tolbiac) се провежда през 496 г. между Рейнските франки със Сигиберт от Кьолн с помощта на Салическите франки с Хлодвиг I против нападналите алемани. Франките побеждават алеманите. При битката алеманският крал (името му не е известно) пада убит. Участието на Хлодвиг засилва неговата позиция при Рейнските франки. След битката Хлодвиг I, както се заклел, се кръщава. == Литература == Die Franken und die Alemannen bis zur "Schlacht bei Zülpich“ (496/97), Reallexikon der germanischen Altertumskunde, 19, de Gruyter, Berlin/New York NY, 1998, ISBN 3-11-015826-4 == Външни препратки == Schlacht von Zülpich Karl Simrock, Die Schlacht bei Zülpich == Вижте също == Битка при Цюлпих (1267)

Source: original
Ваксина срещу холера

Ваксините срещу холера са ваксини, които са ефективни при профилактиката на холерата. Ефективността им е 85% през първите шест месеца и 50 - 60% през първата година. Ефективността им намалява до по-малко от 50% след две години. Ако е имунизирана значителна част от населението, тези, които не са имунизирани, могат да се възползват от груповия имунитет. Световната здравна организация препоръчва прилагането им в съчетание с други мерки при хората, изложени на повишен риск. Обикновено се препоръчват две или три дози от формата за орален прием. Инжекционната форма се предлага в някои части на света, но достъпността ѝ е по-ограничена. == Безопасност == И двата предлагани типа ваксина за орален прием по принцип са безопасни. Възможна е появата на лека коремна болка или разстройство. Безопасни са по време на бременност и при хора със слаба имунна система. Лицензирани са за употреба в над 60 страни. В страни, в които болестта се среща често, ваксината се смята за рентабилна. == Общество и култура == Първите ваксини, използвани срещу холера, са разработени в края на 1880-те години. Те са първите широко прилагани ваксини, създадени в лаборатория. Ваксини за орален прием са въведени за пръв път през 90-те години на 20 век. Ваксината е включена в Списъка на основните лекарства на Световната здравна организация, включващ най-важните медикаменти, необходими за една базова система на здравеопазване. Разходите за имунизиране срещу холера са между 0,1 и 4 щатски долара.

Source: original
ФК Похроние

ФК Похроние (на словашки: Futbalový klub Pohronie Žiar nad Hronom Dolná Ždaňa) е словашки професионален футболен отбор от град Жяр над Гроном. За пръв път след основаването си ще играе във Висшата дивизия на Словакия през сезон 2019/20. == История == На 1 юни 2012 година, два тима решават да се обединят в един нов. Това са отборите на ТЙ "Сокол“ (Долна Ждяня) and ФК "Жяр над Гроном.“ Играе домакинските си мачове на "градския стадион“ в Жяр над Гроном, с капацитет 2309 места. == Успехи == Втора дивизия Шампион (1): 2018/19 == Български футболисти == Мирослав Пушкаров: 2022/23 - (9 мача - 2 гола) == Външни препратки == Официален сайт ФК Похроние във Facebook ТЙ Сокол Долна Жданя уебсайт Жяр над Гроном уебсайт

Source: original
Просопография

Просопографията (старогръцки πρόσωπων "личност“ и γράφω "описание“) е специализирано биографическо изследване в исторически контекст на общите характеристики на дадена социална група от хора със специфични черти (по признак на династия, длъжност, епоха, категория, място, прослойка и пр.), която е свързана помежду си. Професионалният просопографски анализ има за предмет да възпроизведе моделите на взаимоотношенията и дейностите, чрез проучване на колективната биография на социогрупата. За целта се извършва събиране на възможния обем информация, описание на личностите и анализ на съществуващите биографически данни за точно определената група от индивиди. Просопографията е ценен метод за историческо изследване при изучаване на обществото в медиевистиката. Терминът и методът за историческо изследване добиват доста привърженици в последно време и стават все по-популярни при изучаване на обществените отношения в минало време. Превръщането на просопографията в научна дисциплина дължим на френския учен Шарл Дюканж. == Вижте също == Генеалогия

Source: original
Трайко Кюрчанов

Трайко Стоянов Кюрчанов (или Кирчанов) е български революционер, деец на Вътрешната македоно-одринска революционна организация. == Биография == Кюрчанов е роден в 1872 година в град Дойран, тогава в Османската империя. Влиза във ВМОРО. Първоначално е четник, а по-късно войвода в родното си Дойранско до Младотурската революция в 1908 година. При избухването на Балканската война в 1912 година е доброволец в Македоно-одринското опълчение и се сражава в 4 рота на 13 кукушка дружина. Загива през Междусъюзническата война на Султан тепе в Осогово в сражение със сръбски части.

Source: original
Пандемия от COVID-19 в Румъния

Пандемията от коронавирус в Румъния започва на 26 февруари 2020 г., когато е установено че е заразен пациент в южния окръг Горж, който е бил в контакт със 71-годишен италианец, посетил страната месец по-рано. От 16 март 2020 г. в страната се въвежда извънредно положение за период от максимум 30 дни, то дава на правителството повече правомощия да затваря граници и да налага ограничения за пътуване. = Статистика = == Външни препратки == В Общомедия има медийни файлове относно пандемията от коронавирус в Румъния от февруари 2020 г. ((ro)) Инфекция с новия коронавирус (2019-nCoV) - Национален институт за обществено здраве. Национален център за наблюдение и контрол на заразни болести ((ro)) Коронавирус (Covid-19) - информационна страница на Министерството на здравеопазването на Румъния

Source: original
Железен орел 2

"Железен орел 2“ (на английски: Iron Eagle II) е израелско-канадски филм в жанр екшън. Разказва за съвместна съветско-американска акция с цел унищожаване на мишена в неназована държава от Близкия изток. Екипът е ръководен от полковника от Американските военновъздушни сили Чарлз "Чапи“ Синклер (Луис Госет младши). Държавата в Близкия изток е под прицела на ядрени междуконтинентални балистични ракети, изпращани от тези суперсили. В екипа настъпват спорове, породени от политическото съперничество и културните различия на двете страни. Пилотът от Американските военновъздушни сили капитан Мат "Куп“ Купър (Марк Хъмфри), бивш другар на Дъг Мастърс (Джейсън Гедрик), е важна част от екипа като командир на полетите. Филмът печели 10 497 324 долара. "Железен орел 2“ е сниман в Израел. Снимачните площадки са близо до база на Израелските военновъздушни сили близо до Хайфа, в пустините, планините и по брега на Мъртво море. Пилоти от Израелските военновъздушни сили изпълняват въздушните маневри във филма. "Железен орел 2“ е продължение на филма от 1986 "Железен орел“ и е последван от филмите "Железен орел III: Асове“ (1992) и "Железен орел IV“ (1995). Това е последният филм, в който Джейсън Гедрик играе ролята на Дъг Мастърс. В "Железен орел IV“ той е сменен от Джейсън Кадьо. == Филми от поредицата за "Железен орел“ == Поредицата "Железен орел“ включва 4 филма: "Железен орел“ (1986) "Железен орел 2“ (1988) "Железен орел III: Асове“ (1992) "Железен орел IV“ (1995) == Външни препратки == "Железен орел 2“ в Internet Movie Database "Железен орел 2“ в Allmovie

Source: original
Анахронизъм

Анахронизъм е погрешно отнасяне на факт или събитие от една епоха към друга; хронологично несъответствие. Примери Вие продължавате да бъдете сантиментален, но сега вече искрено... Вие сте средновековен човек, феодален анахронизъм, попаднал случайно между ориенталски шмекери и търговци на тютюн. Д. Димов, Т, 462 Образът на отец Иван обаче е анахронизъм; той не е възможен за времето на действието, а е пренесен от много по-късното време на Възраждането. ЛФ, 1956, бр. 3, 3. Друг тип анахронизъм възниква, когато творба, базирана на конкретна епоха от историята, е четена в контекста на друга. Много научни трудове, които разчитат на по-късно дискредитирани теории, са станали анахронични с премахването на своите опори. Спекулативни творби, четени по-късно, често не отговарят на реалността, поради превъзхождащото ги развитие на техниката. Парахронизъм е вид анахронизъм, но с определена посока. Използва се, за да обозначи събитие, чието време е по-късно от настоящото. Събитие, което още не се е случило, въпреки вербални или писмени описания. Пример: "Терминатор“: Киборгът, който е изпратен от бъдещето, за да промени настоящето, е парахроничен герой / филмов елемент; философски погледнато, част от творенията на Леонардо да Винчи биха могли да се окачествят като парахронични, тъй като са създадени в миналото, но приемат реална форма в бъдещето. Метахронизъм: другият вид анахронизъм, с обратна посока. Използва се, за да обозначи събитие, чието време е по-рано от настоящото. Събитие, което се е случило преди описаните събития. Пример: "Хлапето в двора на крал Артур“: Тийнейджър пътува обратно през времето до времената на крал Артур; главният герой и спомените му за неговия свят са метахронични спрямо заобикалящия го свят.

Source: original
Виконтство Нарбона

Виконтството Нарбона (на френски: Vicomté de Narbonne) е локално господство в южна Франция в и около град Нарбона в Септимания, Готия или Херцогство Нарбона. То е управлявано от 10 век до средата на 15 век от една фамилия, чиято собственост се намира в тази територия. През 1447 г. Вицеграфството е продадено на графовете на Фоа, чиито наследници го отстъпват през 1507 г. на френския крал Луи XII. == Източници == Jacqueline Caille, Ermengarde, vicomtesse de Narbonne (1127/29-1196/97). Une grande figure féminine du midi aristocratique. in: La femme dans l'histoire et la société méridionales (IXe-XIXe siècles). Actes du 66. congrès de la Fédération Historique du Languedoc Méditerranéen et du Roussillon (Narbonne, 15./16. Oktober 1994), Montpellier, 1995, Seite 9-50. Thierry Stasser: La maison vicomtale de Narbonne aux Xe et XIe siècles. in: Annales du Midi, Band 204, 1993, S. 489-507.

Source: original
Йонко Панов

Йонко Панов Йонов е деец на БРП (к), участник в участник в комунистическото партизанско движение по време на Втората световна война, партизанин от Рило-Пиринския партизански отряд. Български военен деец, офицер, генерал-лейтенант. == Биография == Йонко Панов е роден на 22 септември 1900 година в с. Брезово. Учи в гимназиите в Пловдив, Стара Загора и София. Работи като телеграфист. Активен деец на БКП (1919). През 1923 година участва в Септемврийското въстание. Секретар на Окръжното ръководство на БКП в Пловдив (1923). След поражението на въстанието емигрира в СССР. Завършва двегодишно военно училище за граничари. След завръщането си в България е организационен секретар на ЦК на БКП. Арестуван и осъден по ЗЗД. Прекарва 11 години в затвора (1929 - 1940). Участва в комунистическото движение през Втората световна война. Въдворен в лагера Гонда вода и Кръсто поле. Политкомисар на Рило-Пиринския партизански отряд (1944). След 9 септември 1944 година служи в Българската армия. Помощник-командир на V армия. Между 1946 и 1951 година е началник на Гранични войски. В периода 1947 - 1953 година е заместник-министър на вътрешните работи. На този пост той ръководи изграждането на укрепената гранична зона с фортификации, телени огради и десетки хиляди противопехотни мини, която да предотврати нарастващата емиграция от страната. Награден с орден "Червено знаме“ (1945, СССР). По-късно е началник на Главно политическо управление на българската армия (от 1954). Член на групата "Петьофи“, вътрешна опозиция на Тодор Живков в БКП. Пленумът от 11/12 юли 1957 г. го отстранява от ЦК на БКП. Автор на мемоарната книга "Спомени и размисли“, С., 2000, издадена посмъртно. == Военни звания == Полковник (11 септември 1944) Генерал-майор (септември 1946) Генерал-лейтенант (1950)

Source: original
Етнографска група

Етнографска група е понятие от народната култура, обозначаващо част от даден народ, обикновено локализирана в някой регион от територията му, притежаваща особености на диалекта и културата (облекло, психически черти, храна, обичаи и т.н.) Пример за етнографска група са шопите в Средна Западна България, добруджанците в Североизточна България и пр. Субетносът или субетническа група (на френски: sous-groupe ethnique; на английски: sub-ethnic group) е вътрешна общност, характеризираща се на основата на взаимна комплиментарност между членовете си, със свой специфичен стереотип на поведение спрямо обкръжението си. Отличителни характеристики на субетносите могат да бъдат както културни (облекло - народна носия и фолклор), така и езикови (диалект и жаргон) особености и т.н. Обикновено субетническите общности се формират на географски признак.

Source: original