AlmaznayaGroza/cyrillic-language-classification huggingface dataset:
Улі Штайн

Ульріх «Улі» Штайн (нім. Ulrich "Uli" Stein, нар. 23 жовтня 1954, Гамбург) - німецький футболіст, що грав на позиції воротаря, зокрема за клуби «Гамбург» та «Айнтрахт», а також національну збірну Німеччини. По завершенні ігрової кар'єри - тренер. Дворазовий чемпіон Німеччини. Дворазовий володар Кубка Німеччини. Володар Кубка чемпіонів УЄФА. == Клубна кар'єра == У дорослому футболі дебютував 1976 року виступами за команду «Армінія» (Білефельд), в якій провів чотири сезони, взявши участь у 134 матчах чемпіонату. Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Гамбург», до складу якого приєднався 1980 року. Був основним воротарем команди в один із найуспішніших періодів її історії, протягом якого було здобуто два чемпіонських титули, Кубок європейських чемпіонів і Кубок Німеччини. Контракт голкіпера із клубом було розірвано 1987 року після декількох інцидентів, в одному з яких він відзначився непристойним жестом у бік вболівальників команди-суперника, а в іншому вдарив суперника. 1987 року перейшов до «Айнтрахта», з яким у першому ж сезоні здобув свій другий Кубок Німеччини і в якому був основним голкіпером протягом семи сезонів. У сезоні 1994/95 знову захищав ворота «Гамбурга», а завершував професійну ігрову кар'єру в «Армінії» (Білефельд) протягом 1995-1997 років. == Виступи за збірну == 1983 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Німеччини. Протягом наступних чотирьох років у збірній був дублером Гаральда Шумахера і провів у її формі лише 6 матчів. Був у заявці національної команди на чемпіонаті світу 1986 у Мексиці, де німці здобули «срібло», а сам Штайн на поле не виходив. Після мундіалю до лав збірної не викликався через конфлікт з наставником команди Францом Бекенбауером, якого воротар, не задоволений своїм статусом резервіста, публічно назвав «посміховиськом». == Кар'єра тренера == Розпочав тренерську кар'єру невдовзі по завершенні кар'єри гравця, 2000 року, очоливши тренерський штаб клубу «Целле», в якому пропрацював протягом сезону. Згодом 2007 року був запрошений Берті Фогтсом приєднатися до очолюваного ним тренерського штабу національної збірної Нігерії, де опікувався підготовкою воротарів. Наступного року разом з Фогтсом перебрався до тренерського штабу збірної Азербайджану, де також був тренером воротарів та помічником головного тренера до 2014 року. == Титули й досягнення == Чемпіон Німеччини (2): «Гамбург»: 1981-1982, 1982-1983 Володар Кубка Німеччини (2): «Гамбург»: 1986-1987 «Айнтрахт»: 1987-1988 Володар Кубка чемпіонів УЄФА (1): «Гамбург»: 1982-1983 Збірні Віце-чемпіон світу: 1986 == Посилання == Улі Штайн на сайті transfermarkt.com (англ.) Улі Штайн на сайті National-Football-Teams.com (англ.) Улі Штайн на сайті worldfootball.net (англ.) (нім.) (фр.) (ісп.) (порт.) (італ.) (нід.) (пол.) Улі Штайн на сайті fussballdaten.de (нім.)

Source: original
М'ялиця Анатолій Костянтинович

Анатолій Костянтинович М'я́лиця (23 жовтня 1940(19401023), станція Борзя, Борзинський район, Читинська область, тепер Російська Федерація - 5 квітня 2021, місто Харків) - доктор технічних наук (2004); Харківське державне авіаційно-виробниче підприємство, генеральний директор; Державний авіабудівний концерн «Авіація України», член правління (з вересня 2007). Член ЦК КПРС у 1990-1991 роках. Член ЦК КПУ (1990-1991). == Життєпис == Закінчив Харківський авіаційний інститут (1966), інженер-механік; кандидатська дисертація «Технологічна підготовка авіаційного виробництва при залежному утворенні розмірів деталей з використанням інженерних комп'ютерних засобів» (Національний аерокосмічний університет ім. Жуковського, 2001); докторська дисертація «Технологічна підготовка літакобудівного виробництва в умовах дискретно-нестабільних програм випуску виробів» (ВАТ «Український НДІ авіаційної технології». З 1957 року - слюсар, авіаційний механік 210-го авіаційного ремонтного заводу Азербайджанської РСР. 1960-1966 - студент Харківського авіаційного інституту. З 1966 - інженер льотно-випробувальної станції в/ч 34538. З 1967 - слюсар, технолог, майстер, заступник начальника цеху, начальник цеху, заступник головного інженера, заступник генерального директора з виробництва, з 1985 - генеральний директор Харківського авіаційного виробничого об'єднання імені Ленінського комсомолу. Січень 1990 - серпень 1991 - 1-й секретар Харківського обласного комітету КПУ. 1991-1996 - заступник генерального директора з зовнішньоекономічних зв'язків, 1996-2002 - генеральний директор Харківського державного авіаційного виробничого підприємства. 10 червня 2002 - 11 січня 2004 - Міністр промислової політики України в уряді Віктора Януковича. Травень 2004 - лютий 2005 - радник Прем'єр-міністра України. Листопад 2005 - червень 2007 - генеральний директор - голова правління Державної літакобудівної корпорації "Національне об'єднання «Антонов». З квітня 2008 - генеральний директор Харківського авіаційного заводу. Член КПРС (з 1962). 1999 - довірена особа кандидата у Президенти України Леоніда Кучми у територіальному виборчому окрузі. == Нагороди == Лауреат Державної премії СРСР (1983). Заслужений машинобудівник України (вересень 1997). Герой України (з врученням ордена Держави, 30 грудня 1999). == Джерела == У Харкові пішов з життя літакобудівник, Герой України Анатолій Мялиця [Архівовано 18 квітня 2021 у Wayback Machine.]// Укрінформ, 5.4.2021 == Посилання == Довідник «Хто є хто в Україні», видавництво «К. І.С» М'ялиця Анатолій Костянтинович // Сайт «Герої України» [Архівовано 10 січня 2020 у Wayback Machine.]

Source: original
Кріпченко Віктор Іванович

Ві́ктор Іва́нович Крі́пченко (нар. 10 липня 1948, Львів - пом. 22 жовтня 2019, Київ) - радянський, український кінооператор, кінорежисер. Лауреат Державної премії СРСР (1989), Національної премії України ім. Т. Г. Шевченка (1993). Заслужений діяч мистецтв України (2007). == Життєпис == Народився 10 липня 1948(19480710) р. у Львові в родині вчителів. Закінчив операторський факультет Всесоюзного державного інституту кінематографії (1974). З 1974 р. - оператор, кінорежисер «Укркінохроніки». Член Національної спілки кінематографістів України. Помер 22 жовтня 2019 року у Києві. Похований на Північному кладовищі. == Фільмографія == Зняв стрічки: == Література == Спілка кінематографістів України. К., 1985. - С.85; Шевченківські лауреати: 1962-2001. К., 2001. - С.281. == Посилання == Віктор Кріпченко на сайті IMDb (англ.)

Source: original
Портер Тауншип (округ Джефферсон, Пенсільванія)

Портер Тауншип (англ. Porter Township) - селище (англ. township) в США, в окрузі Джефферсон штату Пенсільванія. Населення - 295 осіб (2020). == Демографія == Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкало 305 осіб у 110 домогосподарствах у складі 80 родин. Було 145 помешкань Расовий склад населення: До двох чи більше рас належало 0,0 %. Частка іспаномовних становила 0,0 % від усіх жителів. За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 27,5 % - особи молодші 18 років, 58,7 % - особи у віці 18-64 років, 13,8 % - особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 40,8 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 108,9 чоловіків; на 100 жінок у віці від 18 років та старших - 104,6 чоловіків також старших 18 років. Середній дохід на одне домашнє господарство становив 56 844 долари США (медіана - 42 344), а середній дохід на одну сім'ю - 64 640 доларів (медіана - 47 083). Медіана доходів становила 42 500 доларів для чоловіків та 32 500 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 11,2 % осіб, у тому числі 11,0 % дітей у віці до 18 років та 14,6 % осіб у віці 65 років та старших. Цивільне працевлаштоване населення становило 134 особи. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога - 26,9 %, будівництво - 14,9 %, сільське господарство, лісництво, риболовля - 14,9 %.

Source: original
Цю Менхуан

Цю Менхуан (спрощ.: 邱孟煌; піньїнь: Qiū Mènghuáng, 12 грудня 1968), також знаний як А Цю (спрощ.: 阿丘) - китайський тележурналіст і блогер. Цю Менхуан народився в Шаньтоу в провінції Гуандун 12 грудня 1968 року, обоє його батьків були військовими. Мати Цю була репатрійованою китаянкою з Малайзії. Він був зарахований до Педагогічного коледжу Гуансі (сучасний Наньнінський педагогічний університет) за спеціальністю «політична економія». Після закінчення навчання в 1989 році його призначили на фабрику з друку та фарбування бавовняної тканини в Наньніні як політичного кадрового працівника профспілки. У 1992 році він став драматургом художнього театру в Наньніні. 21 квітня 2003 року Цю став працювати телеведучим Центрального телебачення Китаю (CCTV). Він був ведучим кількох програм, зокрема «Суспільство в новинах» (社会记录), «Еліта» (人物新周刊) та «Щоденні історії» (天天故事汇). У листопаді 2019 року ходили чутки, що Цю «звільнили з CCTV, і більше ніколи не візьмуть туди на роботу». Однак це повідомлення було ним спростовано. Під час епідемії COVID-19 у Китаї 26 лютого 2020 року Цю опублікував на Sina Weibo: "Незважаючи на те, що стереотип «хворої людини Азії» був зруйнований протягом понад століття, чи не змогли б ми бути більш м'якими та вибачливими в своєму тоні, тому смиренно одягніть маски на обличчя, вклоніться світу та скажіть «вибачте за безлад». Згодом пост було видалено, однак багато китайських користувачів соціальних мереж звинуватили Цю у «зраді Китаю» та «забезпеченні моральної основи для глобальної сінофобії». 4 березня CCTV оголосила, що Цю «повністю заборонено вести телепередачі».

Source: original
Джан Франко Ревербері

Джан Франко Ревербері (італ. Gian Franco Reverberi; 12 грудня 1934 - 8 січня 2024) - італійський композитор і музикант. Працював переважно над саундтреками до спагеті-вестернів. Ревербері був одним із перших італійських виконавців рок-музики. Він також працював зі своїм братом Джан П'єро над піснею «Last Men Standing» (або «Nel Cimitero di Tucson») із саундтреку Джанго 1968 року «Підготуйте труну» (Один із багатьох неофіційних продовжень Джанго). , який був семплом хіта Gnarls Barkley «Crazy». Обидва брати вказані як автори пісні. Серед інших його музичних творів до фільмів - Soldati e capelloni (1967), A Black Veil for Lisa (1968), Chimera (1968), ¡Viva América! (1969), Venus in Furs (1969), La gazza del prete (1970), Black Turin (1972), Black Magic Rites (1973) і «Поліцейська у відділку моралі» (1979). Він також працював з Енцо Джаначчі та Джорджіо Габером. Ревербері помер у Генуї в січні 2024 року, через місяць після свого 89-річчя.

Source: original
Деніел Е. Райхарт

Деніел Е. Райхарт - американський астроном. Дисертаційне дослідження Рейхарта про далекі космічні вибухи, які називаються спалахами гамма-випромінювання, було віднесене журналом Science до десяти найкращих відкриттів у науці в 1999 році, а в 2003 році принесло йому нагороду Роберта Дж. Трамплера за найкраще дисертаційне дослідження з астрофізики в Північній Америці. У 2005 році він і його студенти виявили найдальший вибух у Всесвіті з відомих, гамма-спалах, який стався 12,9 мільярда років тому, коли Всесвіт був лише на 6 % поточного віку. Райхарт здобув B.S. ступінь з астрономії та астрофізики, фізики та математики, а також неповнолітній з історії в Університеті штату Пенсільванія в 1996 році. Він здобув ступінь магістра наук та Ph.D. здобув ступінь з астрономії та астрофізики в Чиказькому університеті в 1998 і 2000 роках. Потім він отримав престижну стипендію Hubble Postdoctoral Fellowship, яку він отримав у Каліфорнійському технологічному інституті. У 2002 році він приєднався до Університету Північної Кароліни в Чапел-Гілл, де зараз є професором фізики та астрономії. На 2024 р. Рейхарт опублікував 136 статей у журналах, у тому числі п’ять у журналах Nature та Science, і зібрав понад 12 мільйонів доларів США на свої дослідження. Він також є лауреатом премії Карла Сагана за видатність у викладанні, премії Натана Шугармана за відмінність у дослідницькій діяльності, премії Донна МакМінна за службу поза стінами університету та премії Ернеста Ф. Фуллема від обсерваторії Дадлі. З моменту прибуття в Університет Північної Кароліни в Чапел-Хілл Райхарт будує «Скайнет». Скайнет, що фінансується головним чином Національним науковим фондом, - це постійно зростаюча колекція повністю автоматизованих або роботизованих телескопів професійної якості під керуванням програмного забезпечення, розробленого командою Райчарта. Зараз Skynet охоплює чотири континенти та п’ять країн і складається з майже двадцяти оптичних телескопів із дзеркалами розміром від 14 дюймів до 1 метра в діаметрі, а також радіотелескопа діаметром 20 метрів. Skynet публікує публікації в рецензованих журналах, в середньому, раз на три тижні, і одночасно обслуговує десятки тисяч студентів різного віку, починаючи з аспірантури та початкової школи. 2 листопада 2017 року Райхарт зазнав опіків рук і обличчя першого та другого ступеня, коли намагався загасити пожежу на базі Дейві Поплар, коли Рейчарт опинився в межах ураження невеликого вибуху.

Source: original
Єнський вазописець

Єнський вазописець - анонімний давньогрецький вазописець, працював в Афінах близько 400 до н. е. Йому належать здебільшого кілікси у техніці червонофігурного вазопису. Його стилістична і хронологічна позиція вперше була визначена дослідником класичної археології Джоном Д. Бізлі. Бізлі ж обрали для нього й умовну назву Єнський вазописець, оскільки переважна частина збережених творів вазописця перебувають у володінні Університету Єни. Хоча 91 ваза авторства Єнського вазописця (більшість відомих робіт) виявлені в 1892 році в Керамікосі - кварталі гончарів Стародавніх Афінах. Вази Єнського вазописця експортувалися далеко за межі Афін, наприклад, в Етрурію та Північну Африку. Дослідники вважають, що Єнський вазописець мав двох помічників, роботи яких позначаються як В-стиль та C-стиль відповідно. Єнський вазописець виконував центральні фігури, а помічник В-стилю - зовнішнє оздоблення. Робота помічника С-стилю відома тільки за одним скіфосом та фрагментом вази. На відміну від своїх помічників, Єнський вазописець володів власним прекрасним стилем та технікою ретельного промальовування фігур. Дослідники також вважають, що в одній майстерні із Єнським вазописцем працювали Вазописець Q та Вазописець Діомеда. == Джерела == John D. Beazley. Attic Red Figure Vase Painters. Oxford: Clarendon Press, 1963. Werner Müller. Keramik des Altertums. Vasen aus der Sammlung Antiker Kleinkunst Jena. Leipzig, 1963. John Boardman. Athenian Red Figure Vases: The Classical Period. London, 1989, p. 169f. Verena Paul-Zinserling. Der Jena-Maler und sein Kreis: zur Ikonologie einer attischen Schalenwerkstatt um 400 v. Chr. Mainz 1994. Lehrstuhl für Klassische Archäologie und Sammlung Antiker Kleinkunst der Friedrich-Schiller-Universität Jena (Angelika Geyer (ed.)): Der Jenaer Maler: eine Töpferwerkstatt im klassischen Athen. Wiesbaden 1996. ISBN 3-88226-864-6.

Source: original
Чемпіонат U-19 України з футболу 2015—2016

4-та юнацька першість України з футболу проходила з серпня 2015 року і завершилася у травні 2016. == Регламент == Змагання проходять за класичною схемою у 2 кола з роз'їздами - матчі вдома та у гостях. Загалом кожна команда проведе по 30 матчів. == Учасники == У турнірі беруть участь 16 юнацьких команд: - нові команди. == Див. також == Чемпіонат України з футболу 2015-2016 Кубок України з футболу 2015-2016 == Посилання == Першість серед юнацьких команд 2015/2016 на офіційному сайті ПЛ Чемпіонат U-19 України 2015-2016 - Офіційний сайт ФФУ

Source: original
Ліам Косгрейв

Ліам Косгрейв (ірл. Liam Mac Cosgair; 13 квітня 1920 - 4 жовтня 2017) - ірландський політик, прем'єр-міністр країни у 1973-1977 роках, лідер партії Фіне Гел у 1965-1977 роках, депутат Дойл Ерен від 1943 до 1981 року == Життєпис == Народився в Дубліні. Його батько, Вільям Косгрейв, був першим головою Виконавчої ради Ірландської Вільної держави. Здобувши кваліфікацію баррістера, вирішив присвятити себе політичній кар'єрі. 1943 року він був обраний до лав Дойл Ерен та був в опозиції до чинного уряду. 1948 року Косгрейв став парламентським секретарем Джона Костелло, який очолив новосформований коаліційний уряд. 1954 року отримав пост міністра закордонних справ. За його каденції на тій посаді Ірландія вступила до ООН. 1965 року Косгрейв став лідером Фіне Гел. На виборах 1969 року програв Джеку Лінчу, втім 1973 здобув перемогу й очолив уряд.

Source: original
Кубок Футбольної ліги 1994—1995

Кубок Футбольної ліги 1994-1995 - 35-й розіграш Кубка Футбольної ліги. Змагання проводилось за системою «плей-оф» серед 92 найкращих клубів Англії та Уельсу. Титул вп'яте у своїй історії здобув Ліверпуль. == 1/16 фіналу == Перегравання == 1/8 фіналу == Перегравання == Посилання == Кубок Футбольної ліги на rsssf[недоступне посилання з липня 2019] (англ.) Кубок Футбольної ліги на soccerbase [Архівовано 26 червня 2017 у Wayback Machine.] (англ.)

Source: original
Канна (антилопа)

Ка́нна, або оленебик (Taurotragus) - рід антилоп родини бикових (номінативна підродина бикові, Bovinae). == Опис == Жовтувато-коричневого кольору, висотою близько 2 м, як самці, так і самиці мають спіралеподібні роги до 45 см довжиною. Водиться в Центральній і Південній Африці. == Доместикація == У Стародавньому Єгипті антилопа канна була домашньою твариною: її доїли, впрягали до плуга, у вози. Але потім інші копитні, які виявились продуктивнішими, витіснили канн з господарського ужитку. Досліди з приручення канн були розпочаті в середині XX століття в Африці, а у нас цим займалися в заповіднику Асканія-Нова. Невелике стадо антилоп канн було акліматизоване в заповіднику ще в кінці XIX століття. У наші дні в Асканійському степу пасуться 28 видів різних антилоп. Найбільш тямущі і довірливі з усіх - канни. В Асканії-Нова була організована ферма, де доять цих величних тварин. Деякі з них дають до 7 літрів «молокану» (молоко антилоп канн) на день. Це молоко містить 13% жиру, а також набагато більше, ніж у коров'ячому, цукру і білків, особливі цілющі речовини. «Молкан» допомагає при виразках шлунка, туберкульозі, загоєнні ран, при інших шкірних і шлунково-кишкових захворюваннях. Першою дійною канною в Асканії-Нова стала антилопа на прізвисько Ніла, коли у неї загинуло теля. Після Ніли дозволила доїти себе Венера, Нектория, Нота та інші канни. Наукові співробітники заповіднику спробували доїти й інших антилоп. Деякі з них, як от нільгау, стали дійними, інші ж, особливо гну, дикі і близько не підпускають доярок.

Source: original
Петровичева Людмила Миколаївна

Людмила Миколаївна Петровичева (справжні ім'я і прізвище Ванда Кравчуківна-Смалева; нар. 5 листопада 1882, Чернівці - пом. 27 грудня 1971, Борщів) - українська оперна співачка (меццо-сопрано) і режисер. Дружина актора Василя Петровича, сестра співачки Філомени Лопатинської. == Біографія == Народилася 5 листопада 1882 року в місті Чернівцях (тепер Україна). Вокалу навчалася у Львові у Валерія Висоцького та Михайла Коссака. У 1897-1899 роках була солісткою хору в Чернівцях; у 1899-1914 роках - солістка оперної трупи Руського народного театру у Львові, у 1921-1922 роках - Театру Василя Коссака (Західна Україна), з якими виступала на сценах у містах Тернополі, Бережанах, Збаражі, Чорткові та інших містах і містечках Галичини. В радянський час працювала режисером народного театру в Борщеві. Померла 27 грудня 1971 року в Борщеві. Похована в Борщеві. == Творчість == Виконала партії: Займалася концертною діяльністю. == Література == Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - К. : Головна редакція УРЕ, 1974-1985.; Митці України : Енциклопедичний довідник. / упоряд. : М. Г. Лабінський, В. С. Мурза ; за ред. А. В. Кудрицького. - Київ : «Українська енциклопедія» імені М. П. Бажана, 1992. - С. 455 . - ISBN 5-88500-042-5.; Лисенко І. М. «Словник співаків України». - Київ, 1997. - сторінка 235; Варна В. Петровичева Людмила-Ванда Миколаївна // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. - Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. - Т. 3 : П - Я. - С. 57. - ISBN 978-966-528-279-2. == Посилання == Петровичева Людмила Ванда Миколаївна // Українська музична енциклопедія. - Київ: Інститут мистецтвознавства, фольклористики та етнології імені М. Т. Рильського НАН України, 2018. - Том 5: ПАВАНА - «POLIКАРП». - С. 176

Source: original
Користувач:Sheremetaa/Чернетка

= Вступ до культурології античності = «Вступ до культурології античності» - навчальний посібник старшого викладача кафедри культурології Національного університету «Києво-Могилянська академія» Бориса Чумаченка, фахівця з античної культурології, зокрема Стародавньої Греції. Навчальний посібник адресовано студентам бакалаврату, які обирають студії античності та курси історико-культурного циклу, а саме студенти НаУКМА, ЛНУ ім. І. Франка, Чернігівського колегіуму та Прикарпатського національного університету ім. В Стефаника == Огляд == У посібнику студент гуманітарного факультету може знайти весь необхідний матеріал про класичну культуру греко-римського світу як системи, її топіку та морфологію. Автор підручника розглядає основні риси античного типу культури, про спосіб життя греків та римлян, їхню ментальність, а також детально описує явище античної громадянської спільноти (поліс, агон, порівняння грецького розвитку з римським та інші). Навчальний посібник дає змогу студентам познайомитися з лексикою античної культури, сучасним категоріальним апаратом антикознавства та змінами культурних моделей Греції та Риму останнього часу. == Зміст == Посібник ділиться на 2 частини, перша - про Стародавню Грецію, друга - про Стародавній Рим. Перша частина частина містить 6 розділів: Розділ I. Давньогрецька культура як полісна. Соціокультурний феномен поліса. Полісна ментальність античної людини. Розділ II. Греки і варвари. Етнокультурна свідомість греків. Розділ III. Грек як bomo ludens. Культурний феномен еллінської агоністики. Розділ IV. Грецький світ як чоловіча культура. Розділ V. Homo aesteticus. Естетичні принципи грецького світогляду і мистецтва. Розділ VI. Політеїстична ментальність: грецька релігійна культура. Друга частина містить 3 розділи: Розділ I. Культурний образ Риму в європейській історичній уяві та філософсько-історичній рефлексії. Розділ II. Десталінізація антикознавства в пізньорадянський період (1953-1991 рр.) і перехід від історії Риму до історії давньоримської культури. Створення культурологічного дискурсу сучасної романістики. Розділ III. Головні періоди культурної історії Риму, їх зміст, характер і значення. Окрім двох зазначених вище частин, посібник містить додаток та літературу до курсу, що необхідні для навчального процесу. == Джерела == Покликання на офіційне видавництво НаУКМА і (дата звернення 26.03.2025) Чумаченко Б. М. Вступ до культурології античності. Київ : КМ Академія, 2009. 173 с.

Source: original