AlmaznayaGroza/cyrillic-language-classification huggingface dataset:
Да (річка)

Да (в'єт. sông Đà, «чорна») або Лісяньцзян (кит.: 李仙江) - річка в Китаї та В'єтнамі, головна притока річки Хонгха. Бере початок від злиття Амоцзяна та Чусуньчуаньхе (Бабяньцзян), протікає переважно у глибокій долині з північного заходу на південний схід. Мусонний режим з літньо-осінніми повенями. У низовинах займаються вирощуванням рису. Річка тече через наступні в'єтнамські провінції: Лайтяу, Дьєнб'єн, Шонла, Хоабінь. На берегах річки Да розташовані в'єтнамські міста Ван'єн, Хоабінь, Кішон, Тханьтхюї. Притоки на території В'єтнаму (за напрямком течії): По, На, Мок, Му, Пан, Шап. На річці також розташовано кілька чинних гідроелектростанцій (як у Китаї, так і у В'єтнамі), в тому числі й найбільша гідроелектростанція Південносхідної Азії - в'єтнамська ГЕС Шонла. Повний каскад гідровузлів на річці Да на в'єтнамській території складатиметься з ГЕС Лайтяу (1200 МВт), ГЕС Шонла (2400 МВт), ГЕС Хоабінь (1920 МВт), ГЕС Бантят (220 МВт) і ГЕС Гуойкуанг (520 МВт), частину з яких уже введено в експлуатацію.

Source: original
Користувач:Яна Іващук/Чернетка

Юрій Володимирович Грицюк (нар. 15 березня, 1974, Мальчівці, Барський р-н, Вінницька обл. - 23 червня 2024, Вінниця) -автор і виконавець, композитор, звукорежисер, власник «Метроном», технічний директор багатьох міжнародних фестивалів. == Життєпис == Юрій Грицюк народився 15 березня 1974 року у селі Мальчівці на Вінниччині. З шести років виховувався в школі-інтернат. У 10 років почав писати вірші, у 15 - написав свою першу пісню. Любов до співу Юрію прищепили батьки й подарували його перший музичний інструмент - гармошку. У третьому класі почав писати вірші, які відправляв до газети «Піонерська правда». З якої приходили похвальні листи. У 15 років Юрій вирішив присвятити своє життя музиці і звернувся про допомогу до обласного депутата попросивши музичну апаратуру для школи-інтернату. Після цього в інтернаті відбувалися концерти за участі Юрія. Після школи-інтернату навчався в одному з Вінницьких профтехучилищ, де вільний час присвячував музиці. Пізніше після завершення навчання співпрацював з різними концертними колективами, та розпочав свій бізнес - продаж музичних інструментів. За кілька років Юрій Грицюк відкрив власний магазин музичних інструментів «Метроном». Згодом почав працювати з багатьма зірками української естради, забезпечуючи їх звуковим і світловим обладнанням. Талант Юрія оцінили в Україні і за її межами. Пізніше, у 2011 році отримав звання «заслужений діяч естрадного мистецтва України» і був обраний головою Вінницького обласного відділення Асоціації діячів естрадного мистецтва України. У 2011 році Юрій Грицюк отримав звання «заслужений діяч естрадного мистецтва України» і був обраний головою Вінницького обласного відділення Асоціації діячів естрадного мистецтва України. Пісню «Мамо, моя мамо» виконував народний артист України Микола Гнатюк і вона увійшла до 200 найкращих пісень України. Юрій Грицюк був технічним директором фестивалів VINNYTSIA JAZZFEST та OPERAFEST TULCHYN. Помер Юрій Грицюк 23 червня 2024 у віці 50 років. 25 червня Юрія Грицюка провели в останню путь. Поховали у селі Мальчівці Барського району Вінницької області. Без Юрія залишилася дружина і двоє доньок == Творчість == У 1996 році Юрій Грицюк написав пісню «Старий скрипаль». У 2011 році Юрій Грицюк записав свій перший альбом інструментальної музики «Відкрий своє серце». У 2012 році Юрій Грицюк випустив другий альбом «Мамо, моя мамо», присвячений всім матерям. Авторська пісня «Хата». Випустив власну збірку віршів «Як пахнуть троянди». == Джерела == Втрата - пішов з життя відомий вінничанин Юрій Грицюк, 24.06.2024

Source: original
Бистров Сергій Михайлович

Сергі́й Миха́йлович Бистро́в (31 березня 1911 - 9 листопада 1936) - радянський військовик, молодший командир. Герой Радянського Союзу (1936). == Життєпис == Народився в селі Стуніно, нині Бабаєвського району Вологодської області Росії, в багатодітній селянській родині. Росіянин. Здобув початкову освіту. Працював пастухом, лісорубом, комірником у сільгоспкомуні. У 1931 році переїхав у Ленінград, працював на заводі. У лавах РСЧА з 1933 року. Після закінчення школи молодших командирів проходив службу механіком-водієм танка у 4-й окремій механізованій бригаді Білоруського військового округу. Учасник громадянської війни в Іспанії з жовтня 1936 року, механік-водій танка Т-26 у складі іспанських республіканських військ. 29 жовтня брав участь у першому в світі танковому бою біля Сесеньї (за 30 км на південь від Мадрида). У подальших боях екіпажем танка під командуванням П. О. Купріянова було знищено 2 танки, 8 гармат і близько 200 солдатів і офіцерів супротивника. Загинув у танковому бою на околиці Мадрида, поблизу парку Каса-дель-Кампо. == Нагороди == Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР від 31 грудня 1936 року «за зразкове виконання спеціальних і найважчих завдань Уряду зі зміцнення оборонної могутності Радянського Союзу та виявлений у цій справі героїзм», молодшому командиру Бистрову Сергію Михайловичу присвоєне звання Героя Радянського Союзу (посмертно). == Вшанування пам'яті == Ім'ям Сергія Бистрова названо одну з вулиць в селі Борисово-Судське. == Посилання == Бистров Сергій Михайлович (рос.). // Сайт «Герои страны».

Source: original
MeToo

Me Too (або #MeToo, з англійської - «Я теж») - хештег та соціальна акція-флешмоб проти сексуального насильства і сексуальних домагань, поширені в соціальних мережах в жовтні 2017 року в результаті секс-скандалу навколо кінопродюсера Гарві Вайнштейна. Використовуючи фразу «Я теж», жінки, що стали жертвами сексуального насильства, розповідали про пережитий ними досвід домагань чи зґвалтувань, маркуючи тегом, що історія торкнулася і їх. З 2006 року ця фраза використовувалась проти зґвалтувань і домагань в цілому, скоріше, не на роботі, громадською активісткою Тараною Берк, а пізніше популяризована акторкою Аліссою Мілано, яка запропонувала жінкам ставити лайк і робити репост, щоб поділитися власним сумним досвідом пережитого насильства. Відтоді мільйони людей використовували цей хештег для того, щоб розповісти про розмаїті форми пережитого ними сексуального насилля. == Походження == 15 жовтня 2017 року акторка Алісса Мілано закликала поширити цю фразу, щоб показати масштаб і повсюдність проблеми сексуальних домагань: «Якби всі жінки, які зазнали сексуального насилля або нападу, також написали "Я теж“ у своєму статусі, ми могли б дати людям зрозуміти масштаби цієї проблеми». == Поширення == Фраза використовувалася понад 200 000 разів до 15 жовтня, а до 16 жовтня кількість використань перевищила 500 000. У Facebook хештег використовувався понад 4,7 мільйонами осіб, це 12 мільйонів повідомлень протягом перших 24 годин. Facebook повідомив, що у 45 % користувачів(-чок) зі Сполучених Штатів хоча б хтось з друзів / подруг опублікували цей термін. На твіт Мілано відповіли десятки тисяч жінок. == Див. також == Time's Up Рух 4B Ефект Вайнштайна ЯНеБоюсьСказати - український флешмоб про сексуальне насильство. Культура зґвалтування Звинувачення жертви Кейт Елізабет Расселл - авторка роману «Моя темна Ванесса».

Source: original
Кріс Ван Дусен

Кріс Ван Дусен (англ. Chris Van Dusen) - американський телепродюсер і сценарист. Він є творцем і виконавчим продюсером телевізійного серіалу «Бріджертони», а також був шоураннером першого і другого сезонів. Ван Дусен закінчив Університет Південної Каліфорнії, і починаючи з 2004 році працював в Голлівуді. Декілька років він був помічником сценариста Шонди Раймс, але потім працював самостійно. Він став автором сценарію для декількох епізодів «Анатомії Грей», після чого продовжив співпрацю з Раймс у спінофі «Анатомії Грей» серіалі «Приватна практика» та декількох інших. Він також був одним з продюсерів політичного серіалу «Скандал».

Source: original
Колективна поведінка

Колекти́вна поведі́нка (англ. collective behaviour) - теорія поведінки натовпу, яка стверджує, що в період соціального занепаду та дезінтеграції суспільству загрожує влада натовпу. У натовпі психологія індивіда підпорядкована «колективної ментальності», що радикальним чином трансформує його власну поведінку. Уперше була запропонована Г. Ле Боном у 1895 році. У сучасній соціології теорія поведінки натовпу викликає менший інтерес. На даний час під колективною поведінкою соціологи розуміють мобілізацію маси людей на зміну загальної структури суспільства. Більша частина соціальної поведінки відбувається регулярними та усталеними формами, через те, що звичайно люди поводять себе відповідно до норм, що визначають очікувану поведінку у різноманітних ситуаціях. Приклад: Соціальна поведінка в аудиторії у звичайній ситуації (як приходять, сідають, слухають, пишуть тощо) у досить передбачений спосіб. Розумовий експеримент: Уявіть поведінку в аудиторії у незвичайній ситуації (як: «пожежа») - норми «відкладаються», соціальна поведінка стає неструктурованою й непередбачуваною. Може навіть, хоча й необов'язково, спалахнути паніка. I якщо паніка виникне спільна (кооперативна) поведінка зникне. З'явиться безладний навальний рух до виходів, хоча це знищує для кожного шанс врятуватися. Можливий і інший варіант, коли паніка буде незначною, особливо, якщо з"являться лідери, щоб спрямувати упорядкований вихід. Але незалежно від того, чи панікуватиме натовп, чи ні, його поведінка більше не спрямовуватиметься повсякденними нормами. У такій ситуації, коли соціальні норми неясні або відсутні, виникає специфічна соціальна поведінка. Дуже часто це виглядає так, ніби люди прямо на місці колективно імпровізують нову форму поводження. Соціологи називають це явище колективною поведінкою (collective behavior). Колективна поведінка - це відносно спонтанні соціальні дії, які мають місце, коли люди намагаються виробити спільні реакції на неясні ситуації. Це, наприклад, соціальне заворушення (unrest), бунти (riot), маніакальна поведінка, слідування моді, дивацтво (fads), поширення чуток, паніка (panics), масова втеча (mass flights), лінчування (lynchings), повстання (rebellions) тощо.

Source: original
Морсен (Марна)

Морсе́н (фр. Morsains) - муніципалітет у Франції, у регіоні Гранд-Ест, департамент Марна. Населення - 145 осіб (01.01.2021). Муніципалітет розташований на відстані близько 90 км на схід від Парижа, 65 км на захід від Шалон-ан-Шампань. == Історія == До 2015 року муніципалітет перебував у складі регіону Шампань-Арденни. Від 1 січня 2016 року належить до нового об'єднаного регіону Гранд-Ест. == Демографія == Динаміка населення (INSEE ): Розподіл населення за віком та статтю (2006): == Економіка == 2010 року серед 86 осіб працездатного віку (15-64 років) 61 була активною, 25 - неактивними (показник активності 70,9%, у 1999 році було 64,2%). З 61 активної мешканців працювало 57 осіб (31 чоловік та 26 жінок), безробітними було 4 (2 чоловіки та 2 жінки). Серед 25 неактивних 7 осіб було учнями чи студентами, 11 - пенсіонерами, 7 були неактивними з інших причин. == Посилання == посилання] == Див. також == Список муніципалітетів департаменту Марна

Source: original
Франц де Пауля Нойгаузер

Франц де Пауля Нойгаузер (нім. Franz de Paula Neuhauser; 1763, м. Вайдгофен, Австрія - 1836, Львів) - австрійський лікар, протомедик Галичини (1807-1836), професор внутрішніх хвороб, директор Медико-хірургічного інституту (1807-1836), ректор Львівського університету (1810-1811 і 1835-1836) . == Життєпис == Закінчив медичний факультет Віденського університету (1794). У 1795-1803 роках працював окружним лікарем у Кракові, очолював кафедру внутрішніх хвороб Ягеллонського університету (1803-1804). У 1804-1807 роках - заступник протомедика Галичини, заступник директора Медико-хірургічного інституту Львівського університету. Від 1807 року - протомедик Галичини, професор і керівник кафедри внутрішніх хвороб, директор Медико-хірургічного інституту (1807-1836). Двічі академічний сенат Львівського університету обирав Франца де Пауля Нойгаузера ректором у 1810-1811 і 1835-1836. Займався проблемами боротьби з інфекційними епідемічними захворюваннями людей і тварин, зокрема, питаннями етіології та клініки діареї, щеплень проти віспи. Зробив значний внесок для поліпшення санітарного стану та медичної освіти в Галичині. == Праці == «Ueber die Ruhr, welche im Monate April 1799 herrschte», «Was sind Kuhpochen? Co jest ospa krowia? W czym niesie pożytek ludzkości? Jakim sposobem używac jej należy? Upominek dla Galicyi zachodniej przez c.k.krak.cyrk.dokt. Neuhausera» (Краків 1802), «Odezwa do mieszkancow miasta Lwowa, W Lwowie dnia 11. Stycznia 1809» // Münchener DigitalisierungsZentrum (MDZ). == Джерела == Finkel L., Starzyński S. Historya Uniwersytetu Lwowskiego. - Lwów 1894. (пол.) == Посилання == Завідувачі кафедр, професори ЛНМУ

Source: original
Cyclocarya

Cyclocarya - рід квіткових рослин родини горіхових, що складається з одного виду Cyclocarya paliurus, який раніше розглядався в роду Pterocarya як Pterocarya paliurus. Його батьківщиною є південно-східний Китай і Тайвань. == Морфологічна характеристика == Це листопадні, однодомні дерева. Гілочки з камерною серцевиною. Кінцеві бруньки довгасті, голі. Листки непарноперисті; листочків (5 або) 7 або 9 (або 11), край зазубрений. Суцвіття бічні або кінцеві на старих або нових приростах, повислі; чоловічі та жіночі суцвіття розділені: чоловічі колоски в кистях по 3-5, збоку на старих приростах; жіночий колос поодинокий, кінцевий на новому зростанні. Чоловічі квітки з цільним приквітком; приквітки 2; чашолистків 2; тичинок 20-31, пиляки запушені. Жіночі квітки охоплені невеликим цілісним приквітком, прирослим до приквітників і практично зануреним у комплекс крил. Плодовий колос подовжений, пониклий. Плід дискокрилий горішок, 2-4-камерний при основі. == Скам'янілості == 20 викопних ендокарпів †Cyclocaria nemejcii з раннього міоцену були знайдені в шахті Крістіна в Градек-над-Нісоу в Північній Богемії, Чехія. Вперше описаний із середнього міоцену Японії †Cyclocaria ezoana також відомий із середньоміоценової флори Селдовія-Пойнт на Алясці. Викопні листочки віком 10 мільйонів років, які дуже схожі на нього, були знайдені в формації Tröllatunga-Gautshamar в Ісландії. Ісландські скам'янілості та †C. ezoana подібні до †C. cyclocarpa з раннього міоцену Німеччини.

Source: original
Земля блакитна, ніби апельсин

«Земля блакитна, ніби апельсин» - повнометражний документальний фільм 2020 року режисерки Ірини Цілик. Міжнародна прем'єра документалістики стрічки відбулася 24 січня 2020 року на американському кінофестивалі «Sundance Film Festival», де вона отримала нагороду за кращу режисуру в категорії світової документалістики. Українська прем'єра документалістики стрічки відбулася 24 квітня 2020 року на Міжнародному фестивалі документального кіно з прав людини Docudays UA, де фільм отримав дві нагороди у категорії національного та міжнародного конкурсів. В обмежений український прокат стрічка вийшла 26 листопада 2020 року; дистриб'ютор - Arthouse traffic. Займає 34-у позицію у списку 100 найкращих фільмів в історії українського кіно. == Сюжет == У фільмі йдеться про сім'ю, яка живе в так званій «червоній зоні» Донбасу, де вже шостий рік тривають воєнні дії. Буденність для цивільних людей у прифронтовій зоні докорінно змінилася. 36-річна Ганна сама виховує чотирьох дітей. Обстріли у Красногорівці, де живуть герої стрічки, не припиняються. Але, попри всі труднощі, ця родина є дуже дружною і життєрадісною. Мама й діти мають захоплення, грають на музичних інструментах і, що найцікавіше, знімають самотужки фільми про своє життя під час війни. == Виробництво == Стрічка є повнометражним дебютом Ірини Цілик. Кінопроєкт фільму «Земля блакитна, ніби апельсин» (робоча назва - «Жовтий автобус») став одним із переможців Десятого конкурсного відбору Держкіно, сума державної фінансової підтримки склала 2 млн 728,2 тис. грн (48,3 % загальної вартості виробництва фільму). Назва «Земля блакитна, ніби апельсин» - це цитата з вірша поета-сюрреаліста Поля Елюара. Фільмування проходило у 2017-2019 роках у Красногорівці, Авдіївці, Кураховому Донецької області, а також у Києві. Насправді, наш фільм не про війну, вона виступає тут лише тлом. Це фільм про дорослішання. Про балансування між війною та миром. Про самотерапію за допомогою кіно. І про багато інших речей, які можуть бути близькими та зрозумілими різним людям у світі. - Ірина Цілик, Переможці «Санденс-2020» // Moviegram, 2 лютого 2020 == Реліз == Міжнародна прем'єра стрічки відбулася 24 січня 2020 на американському кінофестивалі «Sundance Film Festival», де вона отримала нагороду за кращу режисуру в категорії світової документалістики. Українська прем'єра стрічки відбулася 24 квітня 2020 на Міжнародному фестивалі документального кіно про права людини Docudays UA, де фільм отримав дві нагороди у категорії національного та міжнародного конкурсах. В обмежений український прокат стрічка вийшла 26 листопада 2020 року; дистриб'ютор - Arthouse traffic. == Посилання == Земля блакитна, ніби апельсин на сайті DzygaMDB Міжнародний трейлер фільму [Архівовано 27 серпня 2020 у Wayback Machine.] Стрічка на сайті кінокомпанії «Мунмейкерс»(англ.) [Архівовано 27 серпня 2020 у Wayback Machine.] Стрічка на сайті CAT&Docs [Архівовано 27 серпня 2020 у Wayback Machine.] (англ.) Сторінка стрічки на сайті кінофестивалю European Film Festival [Архівовано 27 серпня 2020 у Wayback Machine.] (англ.)

Source: original
Хуан Коморера і Солер

Хуан Коморера і Солер (ісп. Joan Comorera i Soler, також ісп. Juan Comorera y Soler (5 вересня 1894, Сервера, Каталонія, Іспанія - 7 травня 1958 Бургос, Кастилія і Леон, Іспанія) - іспанський і каталонський політичний діяч. == Життєпис == До політичної діяльності долучився 1917 року, приєднавшись до однієї з груп Іспанської соціалістичної робітничої партії у Барселоні. Брав участь у різних протестних акціях, внаслідок чого змушений був виїхати з країни. Спочатку виїхав до Туртози, потім до Аргентини, до Буенос-Айреса. Брав активну участь у діяльності Соціалістичної партії Аргентини. Виступав у пресі, внаслідок чого змушений був 1930 року виїхати до Уругваю, де оселився у Монтевідео. 1931 року, після проголошення республіки в Іспанії, повернувся до Каталонії, де вступив до Об'єднаної соціалістичної партії Каталонії. Від липня 1931 року став секретарем Виконавчого комітету Об'єднаної соціалістичної партії Каталонії. 1932 року обраний генеральним секретарем партії. Після отримання Каталонією 1932 року статусу автономії, був обраний до парламенту Каталонії, хоча представники партії, яку він очолював, не входили до складу уряду, а перебували в опозиції. Після загальних виборів 1933 року, що засвідчили перемогу правоцентристських сил, увійшов до складу уряду Люїса Кумпаньша. 3 січня 1934 року був призначений міністром економіки та сільського господарства. Відіграв важливу роль у схваленні закону про каталонську культуру, що призвело до конфронтації з радикальною Іспанською конфедерацією незалежних правих (CEDA), що входила до уряду Республіки. Брав участь у повстанні у Барселоні в жовтні 1934 року, після якого був ув'язнений. Після перемоги Народного фронту в 1936 році був звільнений, обійняв посаду радника відновленого уряду Каталонії. У часи громадянської війни в Іспанії очолював Об'єднану соціалістичну партію Каталонії (PSUC). Бойові дії в республіканському таборі в Каталонії між прокомуністичною PSUC і Національною конфедерацією праці Федерації анархістів Іберії (CNT-FAI) призвели до ворожого ставлення до нього з боку потужного каталонського анархо-синдикалістського руху. По закінченні громадянської війни виїхав до Франції, а у травні 1939 року до Москви. Наступного року працював у республіканському уряді у вигнанні, що перебував у Мексиці. 1945 року повернувся до Франції. У період 1948-1949 років внаслідок тиску Комуністичної партії СРСР на усі комуністичні та соціалістичні партії, що знаходились під її впливом, з вимогою розірвати стосунки з Комуністичною партією Югославії, у Хуана Коморера і Солера виник конфлікт з Комуністичною партією Іспанії. Він був звинувачений як прибічник «Тіто» і виключений з Об'єднаної соціалістичної партії Каталонії в 1949 році. Нелегально повернувся до Іспанії 1950 року, перебував у Барселоні до 1954 року. Засуджений військовим трибуналом до тридцяти років ув'язнення. Помер у в'язниці у Бургосі == Джерела == Кольцов М. Е. Испания в огне. Т. 1. Испанский дневник. Кн. 1-2 (7 ноября - 30 дек. 1936 г.).- М.: Политиздат, 1987.- 351 с., ил.

Source: original
Городищенська сільська рада (Луцький район)

Городищенська сільська рада Городищенської сільської територіальної громади (до 2017 року - Городищенська сільська рада Луцького району Волинської області) - орган місцевого самоврядування Волинської області з розміщенням у с. Городище. == Склад ради == Рада складається з 14 депутатів та голови. Перші вибори депутатів ради громади та сільського голови відбулись 29 жовтня 2017 року. Було обрано 14 депутатів ради, з них (за суб'єктами висування): самовисування - 5, УКРОП - 4, Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» та Аграрна партія України - по 2, БПП «Солідарність» - 1 депутат. Головою громади обрали позапартійну самовисуванку Світлану Соколюк, тоді чинного Городищенського сільського голову. В раді створені три постійні депутатські комісії: з питань планування бюджету, фінансів; з питань будівництва та архітектури, земельних відносин, екології, благоустрою і житлово-комунального господарства; з питань депутатської етики, протидії корупції, дотримання прав людини, законності, регламенту, соціального захисту населення, освіти, культури, молоді і спорту. == Історія == До 14 листопада 2017 року - адміністративно-територіальна одиниця в Луцькому районі Волинської області з підпорядкуванням сіл Городище, Григоровичі та Мартинівка. Рада складалась з 12 депутатів та голови. === Керівний склад сільської ради === Примітка: таблиця складена за даними джерела === Населення === Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 760 осіб, з яких 332 чоловіки та 428 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 843 особи. === Мова === Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: == Посилання == Картка ради на сайті ВРУ [Архівовано 26 червня 2020 у Wayback Machine.]

Source: original
Бібліотека НТШ

Бібліотека Наукового товариства імені Шевченка у Львові - наукова бібліотека, заснована 1894 Науковим товариством імені Шевченка; перша і протягом тривалого часу єдина наукова українознавча книгозбірня. Одним із її засновників був О.Кониський. 1914 мала 70 тис. томів книг і близько 500 рукописів, 1938 - 200 тис. т. і бл. 1500 рукописів. Керівниками її були визначні бібліотекознавці й бібліографи І.Кревецький та В.Дорошенко. Збирала всі найважливіші українські та іноземні видання про Україну, вела інтенсивний міжнародний книгообмін. 1940 передана в підпорядкування Львівської бібліотеки АН УРСР (нині Львівська наукова бібліотека імені В. Стефаника НАН України), однак фонди залишились у старому приміщенні, крім рукописів, стародруків і тих, які були передані до спецфондів. (Після 1947 сформувалися бібліотеки НТШ у Нью-Йорку (США), Сарселі (поблизу Парижа, Франція), Торонто (Канада) і Мельбурні (Австралія).) З відновленням 1989 НТШ у Львові товариство почало формувати нову бібліотечну збірку, значною мірою за рахунок пожертв установ та осіб з української діаспори. == Джерела та література == Ясіновський Ю.П. Бібліотека Наукового товариства імені Шевченка у Львові [Архівовано 8 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - 688 с. : іл. - ISBN 966-00-0734-5.

Source: original