Географія

(атмосфера, літосфера, гідросфера, педосфера, біосфера) як окремі системи. Основною метою географічних досліджень на сучасному етапі є наукове обґрунтування шляхів раціональної територіальної організації суспільства і природовикористання, створення основ стратегії екологічно безпечного розвитку суспільства. Більшість географів класичної школи продовжують визначати фізичну географію як науку, а решту її суспільних напрямків - похідними наукового пізнання та суспільними проєктами, що переплітаються з різними сферами та науками. == Завдання == Завдання географії: Дослідження природно-територіальних і виробничо-територіальних комплексів та їхніх компонентів, з метою раціонального природокористування, ефективного розміщення виробництва, та забезпечення сприятливих умов життя людини у навколишньому середовищі. Розробка проблем перетворення природи в рамках стійкого розвитку людства задля найефективнішого використання природних ресурсів, що не порушує незворотно стійкість місцевих і глобальних екологічних систем. == Методи == У географії використовують такі методи: Порівняльно-географічний. Історико-географічний. Географічного моделювання. Картографічний. Палеогеографічний. Геофізичні. Геохімічні. Математичні, що органічно поєднують загальнонауковий підхід з гуманітарною складовою науки. Районування (фізико-географічне й економічне) - важливий спосіб виявлення закономірностей і взаємозв'язків досліджуваних об'єктів. Безпосереднє наукове спостереження. Статистичний. Комплексні. Для збирання та обробки фактичного матеріалу проводять експедиційні, стаціонарні, лабораторні й дистанційні дослідження. === Картографічний === Картографічний метод - метод наукового дослідження, у якому карта виступає як модель досліджуваного об'єкта і проміжна ланка між об'єктом і дослідником. Даний метод дослідження включає: опис та вимірювання за картами, графічні побудови, площинні обраховування, аналіз і вишукування нових закономірностей. == Історія == Географія належить до найдавніших знань людства. Вона виникла як опис географічної оболонки Землі, її структури та динаміки, взаємодії та розповсюдження у просторі окремих компонентів. Декілька тисячоліть пішло на становлення фізичної географії і формування підвалин класичної географічної науки. Водночас поодинокі дослідники намагалися поєднувати суспільні процеси з компонентами географічного середовища. У такий спосіб починали зароджуватися нові напрямки географічних досліджень, які, починаючи з XX століття, набули сучасних рис. Перші знання про просторову організацію навколишнього світу ми знаходимо на древніших знаряддях праці, культу, наскельних малюнках. Як наука оформлюється в перших землеробських країнах Сходу (Шумері, Стародавньому Єгипті та Греції). На перших етапах географія мала переважно описовий характер і не диференціювалась на окремі галузі. Географічні знання накопичувались завдяки торгівлі, військовим походами, мореплавству. Вперше описові знання про відомі країни були узагальнені в працях Геродота (V ст. до н. е.), Арістотеля (384-322 до н. е.), Ератосфена (276-194 до н. е.), Страбона (63 до н. е.- 20-ті н. е.), Птолемея (II ст. н. е.) та ін. У їхніх працях містяться спроби перших наукових пояснень природи різних географічних явищ, висловлено припущення й теоретично доведено про кулястість Землі, вказується на взаємозв'язок між земними оболонками, дано опис відомих на той час країн Ойкумени. Географічні уявлення і поняття за часів середньовіччя часто базувались на біблійних догмах. Проте діяльність учених, мандрівників, зокрема арабських і кавказьких (вірменський учений VII століття Ананія Ширакаці), венеційських і генуезьких купців сприяла одержанню нових географічних відомостей. Розквіт класичної західної географічної традиції відбувся в епоху Відродження, яка відзначилась переосмисленням досягнень епохи пізнього еллінізму. В епоху формування капіталізму потреба в розширенні ринків збуту продукції, пошуки нових джерел сировини, нових шляхів створювали передумови для дальшого розвитку науки. В результаті Великих географічних відкриттів (XV-XVII століття), здійснених європейськими мандрівниками і мореплавцями, було встановлено контури майже всіх материків, досліджено більшу частину земної поверхні, одержані відомості про природу й господарство раніше невідомих країн. Значних успіхів за цей час досягла картографія, Герард Меркатор розробив незамінну для навігації картографічну проєкцію, якуназвано його іменем. «Загальна географія» (лат. Geographia generalis; 1650) Бернгарда Вареніуса була найбільшою узагальненою географічною працею цього періоду. У Московській державі впродовж територіальної експансії XVI-XVII століть складаються «писцеві», «межові» книги та «чертежі» («Книга Большому чертежу») до яких потрапляють важливі дані про південь та схід України. Дані про природу та населення Сибіру і Далекого Сходу одержано внаслідок колонізації московитами Сибіру. Наприкінці XVIII та протягом XIX століття західноєвропейськими дослідниками провадились інтенсивні географічні дослідження південної півкулі. До внутрішніх районів Африки дістаються француз Фредерік Кайо (1815-1822), британці Девід Лівінгстон (1840-1873), Джон Спік (1856-1863), Генрі Мортон Стенлі (1871-1888), Герберт Вард (1884-1889) та ін. У цей час Південну Америку досліджують іспанець Фелікс де Асара (1781-1801), британець Роберт Фіцрой (1831-1832), французи Алсид д'Орбіньї (1826-1834) і Франсіс Кастельно (1844-1845) та ін. На Австралійському материку природничими дослідженнями займаються британці Чарлз Ґреґорі (1846-1858), Томас Мітчелл (1831-1847), Едвард Джайлс (1861-1876), Чарлз Стерт (1828-1860), Джон Макдуал Стюарт (1842-1872). Поряд з науковими подорожами споряджалось чимало експедицій здебільшого колонізаторського штибу. В наукових дослідженнях Центральної Азії XIX-XX століття провідна роль належить російським мандрівникам та ученим, серед яких були й етнічні українці, або люди доля яких тісно пов'язана з Україною - Петро Семенов (1856-1857), Микола Пржевальський (1867-1888), Петро Козлов (1882-1909) та ін. З другої половини XIX століття активно починає розвиватись університетська географія. 1845 року створюється Російське географічне товариство. Карти недосліджених частин континентів та регіонів по завершенню епохи Великих відкриттів Велике значення для систематизації та аналізу накопичених великих обсягів фактичного матеріалу мали праці німецького мандрівника й дослідника природи Олександра Гумбольдта, який заклав основи сучасної академічної географії. Його найвідоміша праця «Космос» (1845-1862) ґрунтується на ідеях комплексного і порівняльного підходу у вивченні природних явищ. Порівняльний метод на базі ідеалістичного підходу до географічного детермінізму (його вирішальна роль у розвитку суспільства) розвивав також його співвітчизник Карл Ріттер. Фрідріх Ратцель був визначним представником антропогеографічного напряму. Для французької наукової школи цього періоду, заснованої Полем Відалем де ла Блашем, характерне намагання обмежити сферу географічних досліджень вивченням регіональних особливостей у межах окремих країн. В Росії Василь Докучаєв заснував школу комплексних фізико-географічних досліджень, в основу яких було покладено вчення про географічну зональність. Його співвітчизники Олександр Воєйков та Дмитро Анучин зробили вагомий внесок у пізнання взаємозв'язків елементів географічної оболонки. З кінця XIX століття поступово відбувається процес галузевої диференціації географії з одночасним насиченням загальнонауковими методами й інструментарієм. В СРСР значними були праці Андрія Григор'єва, який ввів поняття про географічну оболонку. Лев Берг запровадив дослідження географічних ландшафтів, які далі розвивали Станіслав Калесник і Віктор Сочава. Дослідження рельєфу було теоретично узагальнено в працях Інокентія Герасимова, Костянтина Маркова. Велике наукове й практичне значення мали дослідження Михайлом Будико радіаційного і теплового балансів Землі, планетарного круговороту вологи, Борисом Алісовим циркуляції повітряних мас. Світовий океан та його біологічну продуктивність досліджували Юлій Шокальський та Миколою Зубовим. Розробкою теоретичних проблем розміщення виробництва, питань економічної оцінки природних умов і ресурсів, формування економічних районів

Source: original