Политика

на широкој лествици од бирача који гласају за странку до њеног руководства, налазе се симпатизери, присталице и чланови. Постоје бројни критеријуми према којима је могуће вршити класификације политичких странака: по отворености према пријему нових чланова - на кадровске и масовне по односу према постојећем политичком поретку - на странке статуса кво, реформистичке и револуционарне по природи унутар страначког режима на демократске и аутократске по односу унутар страначких групација на монополистичке и плуралистичке по односу локалних и централних органа на централистичке и децентралистичке према класној структури на радничке и буржоаске према програмској оријентацији на "странке мишљења“ и "идеолошке“ Постоје бројне дефиниције политичких странака у савременој правној и политичкој литератури. Овде су наведене неке: Макс Вебер: "асоцијације које почивају на формално слободном ангажману који има циљ да својим шефовима осигура власт у оквиру друштва а њиховим активним присташама шансу - идеалну или материјалну да остварују објективне циљеве и властите пробитке, или да остваре то обоје“. Едмунд Берк: "скуп људи уједињених с циљем да заједничким напорима промовишу национални интерес на бази простих принципа о којима су постигли сугласност“. Природа организације странке зависи од карактера саме државе, њеног елементарног уставног уређења. Притом највећу улогу има чињеница на који начин је уставно уређен изборни систем и у оквиру којег се формира и одвија активност једне странке. Значи организација странке да би одговорила својој вокацији, мора остварити не само извесну трајност у времену, него и распрострањеност с гледишта простора глобалног друштва као целине. Средишња намера политичке странке да ослонцем на бирача и његову улогу изврши утицај на целину друштвеног колективитета, чини да се политичка организација странке изграђује најчешће на три нивоа: локални ниво (комитети, секције, ћелије, основне организације) централни ниво - страначки органи (било они који одлучују, било извршни) посреднички ниво (различити облици посредовања између локалних и централних органа) Политичке странке као организација имају своје чланове који је у ствари чине и који формално пропадају странци на начин одређен статутом или другим правилима странке који су основни саставни дио политичке странке, те као такви имају прописана одређена права и дужности. Што се тиче самог програма политичких странака, он представља кохерентни скуп циљева који се истичу у сврхе придобијања поверења грађана на изборима. Састоји се од: садржај политичког програма стратешки циљеви тактички циљеви Основна вокација политичких странака јесте да освоји власт у утакмици коју претпоставља представничка демократија. Политичке странке су својеврсни посредници између грађанина и представничког тела. Функција политичких странака своди се на вршење власти, онда када им је указано поверење на изборима или када се припремају да освоје власт. У политичком смислу концепција владавине права обједињава у себи низ начела уставне владавине, према којој су сви носитељи функција власти подвргнути ограничењима успостављеним правним поретком у држави, под политичким надзором представничких тела, на темељу мандата добијеног од народа, што осигурава пружање заштите, независно судство, у примереном и законом прописаном поступку у којем је осигурано поштивање права човека. Обликована у енглеској уставној доктрини 19. века идеја владавине права вуче корене још из средњовјековних концепција по којима су појединци - грађани, подложни једино законима, а не другим људима. У правном смислу владавина права захтева строго придржавање устава и закона од стране свих државних тела и појединих дужносника, као и самих грађана. Она као сложен политичко - правни концепт представља скуп нормативних захтева који изражавају идеју уставне владавине односно либералне грађанске државе. Оно што је заједничко владавини права и правној држави је да обе концепције забрањују сваку арбитрарност (самовоља) при одлучивању и поступању свих државних тела која могу интервенирати у односе међу људима и једино путем закона, односно на темељу овласти добијених законом. == Историја државне политике == Историја политике се одражава у пореклу, развоју и економици институција власти. === Држава == Приватна својина је право додељено појединцу или групи људи да ужива користи од једног објекта, било да је материјалан или интелектуалан. Право је моћ која се остварује поверењем јавности. Понекад се дешава да је остваривање права супротно поверењу јавности. Упркос томе, право је заиста институција коју доноси поверење јавности, прошлост, садашњост или будућност. Раст знања је кључ за историју имовине као институције. Што више човек постаје упознат са неким објектом, било физичким или интелектуалним, то га више цени. Појава државе донела је коначну фазу у еволуцији имовине од дивљих животиња до пољопривреде. У присуству државе, човек може да поседује својину. Држава је почела да одобрава власништво, чему је следило додељивање имовине, и томе је следило наслеђивање. Са земљишном својином се јавља кирија, а при размени добара профит, тако да је у модерним временима власник земљишта постао станодавац. Ако би се погрешно претпоставило да је вредност земљишта увек иста, онда уопште не би било еволуције својине. Међутим, цена земљишта расте са сваким

Source: original