AlmaznayaGroza/cyrillic-language-classification huggingface dataset:
Військовий шоколад (Швейцарія)

Військовий шоколад (нім. Militärschokolade; фр. chocolat militaire; італ. cioccolato militare; ромш. tschigulatta da militar) є продовольчим компонентом збройних сил Швейцарії. Швейцарський шоколад взагалі дуже популярна їжа. == Історія == Військовий шоколад мав офіційне позначення «надзвичайних пайків» (Notportion або ration de secours або razione di soccorso або raziun da reserva) у швейцарській армії. Це був чорний темний шоколад, упакований у дві білі картонні коробки, які були вкриті прозорою поліетиленовою плівкою. Вони були розміром із сигаретну коробку. Дві картонні коробки були з'єднані, але їх можна було легко розділити за допомогою перфорації. Цей військовий шоколад виробляли кілька компаній, наприклад Villars-Maitre-Chocolatier або Chocolat Stella. Десятиліттями військовий шоколад був частиною основного пайка швейцарських солдатів. Крім Військового печива, воно користується популярністю у школярів, які отримують їх від солдатів. Таким чином військовий шоколад отримав певний культовий статус. З часом звичайну шоколадну плитку 50 г стали пакувати у червону паперову упаковку, а молочну шоколадну плитку 50 г - у червону пластикову упаковку. Це було більш популярно, ніж екстрені порції, але не було доступно в тій самій кількості. Це призвело до чуток, що цей шоколад тільки для офіцерів. Це стало приводом для неофіційного позначення «офіцерський шоколад». «Offiziersschokolade» тепер замінив надзвичайний раціон. Надзвичайні пайки більше не є частиною офіційного військового пайка. З 1 травня 2005 року попередній чорний шоколад Stella було вилучено з експлуатації. Виробник у Тічино, однак, продовжує виробляти їх за оригінальним рецептом і продавати їх цивільним клієнтам. Сучасний військовий шоколад також містить рисові криспі або кукурудзяні пластівці. Окрім шоколадних батончиків, для рекламних цілей доступний військовий шоколад у формі наполітену 5 г. Швейцарська армія отримує свій військовий шоколад від різних виробників, які мають сертифікат UTZ, зокрема від Chocolat Stella або Chocolat Frey. == Захищений бренд == З 2013 року захист бренду «Swiss Army» буде здійснюватися від імені парламенту. У квітні 2016 року Handelsgericht Bern заборонив виробнику шоколаду використовувати марку «Swiss Army» без відповідної ліцензії. == Див. також == Надзвичайні пайки Військовий бісквіт Військовий шоколад (США) == Посилання == Рішення про охоронюване позначення Історія військового шоколаду

Source: original
Роберт Ленґдон

Роберт Ленґдон (англ. Robert Langdon) - вигаданий професор релігійної симвології в Гарвардському університеті з конспірологічних романів Дена Брауна «Янголи і демони» (2001), «Код да Вінчі» (2003), «Втрачений символ» (2009), «Інферно» (2013), «Джерело» (2017) та «Таємниця з таємниць» (2025). == Біографія == Ленґдон народився в місті Ессекс (Нью-Гемпшир). Хоча в екранізаціях романів його грають Том Генкс та Ешлі Цукерман, в книзі він порівнюється з Гаррісоном Фордом в твідовому костюмі. Про його юність повідомляється мало. Відомо, що в студентські роки він грав у водне поло. Також, в книзі «Янголи і демони» згадується, що його батьки живуть в Женеві, штаті Флорида. Має феноменальну пам'ять і страждає від клаустрофобії після падіння в колодязь у віці 9 років. Має блакитні очі, темно-русяве волосся, низький баритон, ріст 183 см. Ніколи не був одружений. Він носить годинник з Міккі Маусом, які йому подарували батьки на 9-й день народження. Автомобіль Ленґдона - Saab 900 з автоматичною КПП. Після смерті батька, наставником Роберта став Пітер Соломон, голова Смітсонівського інституту. Браун визнає, що дав своєму героєві ім'я Джона Ленґдона - філадельфского фахівця зі складання амбіграм. == Бібліографія == У книзі «Код да Вінчі», Ленґдон говорить, що написав п'ять книг: «Символіка таємних сект» «Мистецтво ілюмінатів: частина 1» «Забута мова ідеограм» «Релігійна іконологія» «Християнські символи в мусульманському світі» У тій же книзі тетралогії Ленґдон готує рукопис шостої книги, яка повинна отримати назву «Символи втраченого священного жіночого початку». У третій книзі серії згадано, що рукопис згодом було опубліковано, викликавши чималий скандал. == Посилання == The official Robert Langdon website Bos, Carole (May 1, 2009). "Angels & Demons - ROBERT LANGDON and HIS AMBIGRAMS". AwesomeStories.com. Page 2 of 8.

Source: original
Єкименко Таїсія Андріївна

Таїсія Андріївна Єкименко (нар. 1925(1925), село Івот, тепер Шосткинського району Сумської області - ?) - українська радянська діячка, новатор виробництва, робітниця, бригадир бригади Шосткинського заводу хімічних реактивів Сумської області. Депутат Верховної Ради УРСР 6-7-го скликань. == Біографія == Під час німецько-радянської війни перебувала в евакуації, з 1942 року працювала у їдальні села Сіверського Свердловської області РРФСР. З 1944 року - робітниця, бригадир бригади комуністичної праці Шосткинського заводу хімічних реактивів міста Шостки Сумської області. == Нагороди == медаль «За трудову доблесть» == Джерела == газета «Ленінська правда» (Суми) - лютий 1963 року.

Source: original
Русак Петро Романович

Петро Романович Русак (нар. 20 листопада 1970, Івано-Франківськ, УРСР) - радянський та український футболіст, виступав на позиції нападника. == Кар'єра гравця == Вихованець СДЮШОР «Прикарпаття». Перші тренери: Іван Краснецький, Борис Пазухін. Футбольну кар'єру розпочав у 1989 році в складі «Прикарпаття» з Івано-Франківська. Наступний сезон провів в івано-франківському «Автомобілісті», після чого повернувся до «Прикарпаття». У 1996 році виступав за «Хутровик». Того ж року отримав запрошення від київського «Динамо», але через високу конкуренцію за місце в стартовій 11-ці київського клубу так і не зіграв жодного офіційного поєдинку за «Динамо» й вирішив змінити команду. У 1996 році перебрався в російський «Чорноморець» з Новоросійська, за який в чемпіонаті Росії дебютував 27 липня того року в домашньому матчі проти нижньогородського «Локомотива», в якому відзначився двома забитими м'ячами. Після чого кар'єра в клубі складалася невдало, в решті 20 матчах він вразив ворота суперників лише одного разу й влітку 1998 року повернувся в «Прикарпаття». У 1999 році провів 1 матч за «Енергетик» з Бурштина й незабаром перебрався в латвійський «Дінабург», де грав до завершення 2001 року. У 2002 році повернувся в «Енергетик», де й завершив професіональну кар'єру гравця у віці 33 років. Надалі грав за аматорські клуби «Прикарпаття», «Прикарпаття-2», «Карпати» (Яремче) та «Галичина-Табак» (Івано-Франківськ). Рекордсмен «Прикарпаття» за кількістю забитих м'ячів у Вищій лізі - 26 голів. У 1996 та 1998 роках (разом з Павлом Іричуком) був найкращим бомбардиром «Прикарпаття». == Кар'єра тренера == По завершенні кар'єри професіонального футболіста розпочав тренерську діяльність. Працював з дітьми тренером у СДЮШОР «Прикарпаття» (Івано-Франківськ). == Досягнення == Перша ліга чемпіонату України Чемпіон (1): 1993 Кубок Латвії Фіналіст (1): 2001 == Посилання == Статистика виступів гравця на офіційному сайті ФФУ Візитна картка футболіста на офіційному сайті УПЛ Русак Петро Романович на сайті transfermarkt.com (англ.) Русак Петро Романович на сайті PlaymakerStats.com (англ.) Статистика виступів гравця на сайті allplayers.in.ua Профіль футболіста на сайті FootballFacts.ru (рос.) Профіль гравця на сайті worldfootball.net Профіль гравця на сайті «УКРАЇНСЬКИЙ ФУТБОЛ (історія та статистика)» Профіль гравця [Архівовано 4 серпня 2016 у Wayback Machine.] на сайті sportbox.ru Профіль гравця [Архівовано 10 травня 2021 у Wayback Machine.] на сайті bombarder.narod.ru Профіль гравця на сайті russtrikers.ru Профіль гравця на сайті footbook.ru

Source: original
Віодос-Абанс-де-Ба

Віодо́с-Аба́нс-де-Ба (фр. Viodos-Abense-de-Bas) - муніципалітет у Франції, у регіоні Нова Аквітанія, департамент Атлантичні Піренеї. Населення - 748 осіб (01.01.2021). Муніципалітет розташований на відстані близько 680 км на південь від Парижа, 180 км на південь від Бордо, 45 км на захід від По. == Демографія == Динаміка населення (INSEE ): Розподіл населення за віком та статтю (2006): == Економіка == 2010 року серед 464 осіб працездатного віку (15-64 років) 332 були активними, 132 - неактивними (показник активності 71,6%, у 1999 році було 71,5%). З 332 активних мешканців працювало 311 осіб (164 чоловіки та 147 жінок), безробітними було 21 (10 чоловіків та 11 жінок). Серед 132 неактивних 31 особа була учнем чи студентом, 72 - пенсіонерами, 29 були неактивними з інших причин. У 2010 році у муніципалітеті числилось 328 оподаткованих домогосподарств, у яких проживали 797,0 особи, медіана доходів виносила 17 808 євро на одного особоспоживача. == Див. також == Список муніципалітетів департаменту Атлантичні Піренеї

Source: original
Біссерова Антоніна Олексіївна

Антоніна Олексіївна Біссерова (до 2008 - Полякова; нар. 17 жовтня 1984, Запоріжжя, УРСР, СРСР) - українська волейболістка, догравальниця. Більшу частину ігрової кар'єри провела в швейцарських клубах. Переможниця національного чемпіонату і дворазова володарка суперкубку Швейцарії. == Із біографії == Волейболом почала займатися в Одесі. Перший тренер - Віктор Васильович Мельниченко. Професійну кар'єру розпочала 2001 року у южненському «Хіміку», у складі якого двічі ставала призеркою першої ліги і здобула путівку до елітного дивізіону українського волейболу. Протягом всіх трьох сезонів у «Хіміку» була капітаном команди. У 2004 році на запрошення олімпійської чемпіонки Ольги Шкурнової поїхала виступати за швейцарський клуб «Біль». Через два роки перейшла до «Кеніца», кольори якого захищала протягом восьми сезонів, здобувала перемоги у чемпіонаті і двічі в суперкубок Швейцарії. == Досягнення == Чемпіон Швейцарії (1): 2009. Срібний призер чемпіонату Швейцарії (3): 2007, 2010, 2014. Бронзовий призер чемпіонату Швейцарії (3): 2008, 2012, 2013. Срібний призер Кубка Швейцарії (2): 2007, 2013. Володар Суперкубка Швейцарії (2): 2006, 2009. Переможець чемпіонату України серед команд першої ліги (1): 2003. Бронзовий призер чемпіонату України серед команд першої ліги (1): 2002. == Джерела == Ефимов В. Е.. Чемпион, которого не ждали. - Одесса: ВМВ, 2011. - 304 с. [Архівовано 29 січня 2022 у Wayback Machine.], ISBN 978-966-413-290-6 (рос.) Antonina Polyakova Bisserowa (англійська) . WorldofVolley. Архів оригіналу за 29 січня 2022. Процитовано 29 січня 2022. Antonina Bisserowa (англійська) . CEV. Архів оригіналу за 29 січня 2022. Процитовано 29 січня 2022. Antonina Bisserowa (англійська) . women.volleybox.net. Архів оригіналу за 29 січня 2022. Процитовано 29 січня 2022.

Source: original
Дверницький (струмок)

Дверницький - струмок в Україні, у Перечинському районі Закарпатської області. Права притока Ужа (басейн Дунаю). == Опис == Довжина струмка приблизно 7 км. Формується з багатьох безіменних струмків. == Розташування == Бере початок на північно-східних схилах гори Скала (766 м). Тече переважно на південний схід і на північній околиці присілку Зарічово впадає в річку Уж, ліву притоку Лаборцю. Річку перетинають автошлях Н13 і залізниця. На відстані приблизно 1 км від гирла річки розташована станція Зарічово. == Джерела == Словник гідронімів України - К.: Наукова думка, 1979. - С. 165

Source: original
LVEE

Міжнародна конференція розробників і користувачів вільного програмного забезпечення Linux Vacation / Eastern Europe (LVEE) відбувається кожного року влітку. Місце - околиці міста Гродно. Захід поєднує спілкування і відпочинок фахівців та ентузіастів в області вільного програмного забезпечення, включаючи платформу GNU/Linux (але не обмежуючись лише нею). Мета проведення LVEE - обмін досвідом між фахівцями з проектування, розробки, впровадження, супроводу та розвитку рішень Open Source, а також представниками IT-бізнесу, зацікавленими у феномені вільного ПЗ, обговорення ролі вільних технологій в еволюції бізнес-рішень, корпоративних та державних ІТ-систем. Офіційні мови конференції - російська, білоруська та англійська. Для участі в LVEE потрібно зареєструватися на сайті конференції [Архівовано 24 лютого 2009 у Wayback Machine.]. Заявки на участь приймаються 2 тижні до початку проведення. Формат конференції включає доповіді, короткі виступи, workshop'и і круглі столи. У розпорядженні доповідачів конференц-зал, проектор, звук. До початку конференції буде випущено збірник тез. Тематика доповідей включає розробку і супровід вільного програмного забезпечення, впровадження та адміністрування рішень на його основі, особливості використання вільних ліцензій. Конференція охоплює широке коло платформ - від робочих станцій і серверів до вбудованих систем і мобільних пристроїв. Автори доповідей, а також представники спонсорів і преси, звільняються від сплати організаційного внеску. Список спонсорів конференції уточнюється. На поточний момент висловили бажання підтримати LVEE 2013 компанії SaM Solutions, Promwad, EPAM Systems, Wargaming.net, ресурси hoster.by і it-job.by. == LVEE 2005 - вперше == Під Гродно пройшов організований Мінською групою користувачів Linux і компанією SaM Solutions перший зліт Linux Vacation / Eastern Europe («Східноєвропейські Linux-канікули»), який зібрав понад 80 розробників, впроваджувачів і користувачів Linux з Білорусі, Польщі, Росії та України. На проведеній в рамках LVEE дводенній конференції був представлений досить широкий спектр тем - від проблем впровадження та юридичних аспектів вільного програмного забезпечення до конкретних технічних питань, таких як домашні центри розваг, Linux-кластери та термінальні мережі, проектування графічних інтерфейсів тощо == Див. також == День системного адміністратора

Source: original
Інтубація

Інтубація (деколи ентубація) (від лат. in - всередину та лат. tube - трубка) - медична маніпуляція, що полягає у встановленні трубки в тіло крізь природні отвори. Прикладами є: Інтубація трахеї для проведення штучної вентиляції легень при загальній анестезії, дихальній недостатності, чи для попередження аспірації. Ендобронхіальна інтубація. Інтубація для проведення балонної тампонади зондом Сенґстакена - Блекмора. Інтубація кишечника при хірургічних втручаннях з приводу кишкової непрохідності, тощо. Інтубація стравоходу. Відповідно маніпуляцію по видаленню будь-яких трубок з тіла (наприклад і плевральних дренажів) називають екстубацією (від лат. ex - назовні та лат. tube - трубка). == Див. також == Інтубація трахеї Екстубація == Джерела == Габа Д. М., Фиш К. Дж., Хауард С. К. Критические ситуации в анестезиологии: Пер. с англ. - М.: Медицина, 2000. - 440 с.: ил. ISBN 5-225-00641-8, ISBN 0-443-08910-8 (С.95-103, 190-193) == Література == Інтубація та екстубація дорослих і дітей: рекомендації 2019 р. Марчук М.С. // УМЖ.- 2019.- Ел.джерело [Архівовано 23 квітня 2021 у Wayback Machine.] == Посилання == Інтубація [Архівовано 5 травня 2021 у Wayback Machine.]

Source: original
Аргентинські острови

Аргентинські острови (англ. the Argentine Islands) - група островів біля західного узбережжя Антарктичного півострова у складі архіпелагу Вільгельма (географічні координати: 65°15'00" пд.ш., 64°16'00" зх.д.), розташовані за 9 км на південний захід від острова Петерманн і 7 км на північний захід від мису Туксен на півострові Київ, і відокремлені від нього протокою Пенола. Відкриті Французькою антарктичною експедицією (1903-1905 роки), очолюваною Жаном-Батистом Шарко, і названі ним на честь Аргентинської Республіки на знак вдячності за підтримку, яку надав уряд цієї держави його експедиції. == Історія == Британська експедиція на Землю Ґреяма 1934-1937 рр., очолювана Джоном Раймілом, збудувала у 1935 році базу для зимівлі на острові Вінтер, що входить до складу Аргентинських островів. База була зруйнована у 1946 році (ймовірно, від цунамі). З 1947 року на цьому місці постійно діяла британська метеообсерваторія «База F» (або «Аргентинські острови»). У 1954 році база була перенесена на мис Марина сусіднього острова Галіндез й перейменована на станцію Фарадей у 1977 році. Весь комплекс споруд діючої станції (крім будівлі «Бази F» на острові Вінтер) передано 6 лютого 1996 року уряду України і перейменовано на станцію «Академік Вернадський». Головна будівля «Бази F» на острові Вінтер, «Будинок Ворді» (або «Хатина Ворді»), названа на честь сера Джеймса Ворді, почесного секретаря Королівського географічного товариства (1934-1948 рр.), одного із засновників і директора Інституту полярних досліджень імені Скотта (1937-1955 р.), учасника Імперської Трансантарктичної експедиції 1914-1917 рр., очолюваної сером Ернестом Шеклтоном. Будівля «Бази F» (Хатина Ворді) внесена 19 травня 1995 року до Переліку історичних місць та пам'яток за No 62 відповідно до положень Договору про Антарктику як зразок ранньої британської наукової бази 1947 року. == Див. також == Українська антарктична станція «Академік Вернадський» == Посилання == Argentine Islands у Geographic Names Information System, United States Geological Survey (англ.) Argentine Islands в SCAR Composite Gazetteer of Antarctica. [Архівовано 9 липня 2011 у Wayback Machine.] (англ.) «Faraday station» [Архівовано 30 квітня 2008 у Wayback Machine.]. British Antarctic Survey (англ.)

Source: original
Падіде

Футбольний клуб Падіде або просто «Падіде» (перс. باشگاه فوتبال پدیده‎‎) - іранський колишній футбольний клуб, що виник у 2022 році, з міста Мешхед. Зараз команда виступає в Persian Gulf Pro League. == «Мес Сарчешмех» була другою командою у власності «Sanate Mes Kerman», яка вийшла до Прем'єр-ліги, першою була «Мес Керман». «Мес Сарчешмех» не зміг закріпитися в ІПЛ й за пдсумками сезону покинув цей турнір. У липні 2013 року клуб переїхав з Керману до Мешхеду й був перейменований в «Падіде Шандіз». === Падіде Шандіз === По завершенні сезону 2012/13 років «Мес Сарчешмех» відмовився від статусу пофесійного футбольного клубу. У липні 2013 року головний спонсор клубу продав його Падіде Шандіз. Нові власники перевезли клуб до Мешхеду та призначили його президентом Акбара Місагяна. «Падіде» вийшов до Іранської Гульф Про Ліги наступного сезону, та став переможцем Ліги Азадеган після перемоги в фіналі турніру з рахунком 1:0 над «Нафт Маджет Солейманом». Перед початком свого першого сезону в Іранській Гульф Про Лізі «Падіде» здійснив декілька гучних придбань, таких як Реза Енаяті та Милан Йованович. В сезоні 2014/15 років «Падіде» дійшов до півфіналу Кубку Хазфі, в якому поступився в серії післяматчевих пенальті «Нафт Тегеран». == Досягнення == Ліга Азадеган Чемпіон (1): 2013/14 Срібний призер (1): 2010/11, 2012/13 Ліга 2 (Іран) Чемпіон (1): 2008/09 Бронзовий призер (1): 2007/08 == Стадіон == Зараз свої домашні поєдинки клуб проводить на стадіоні «Самен». Крім того клуб будує приватний стадіон, який матиме назву «Шаре Бехест», який буде вміщувати 25 000 уболівальників. Роботи на стадіоні мали завершитися до початку сезону 2016/17 років. == Склад команди == Станом на 1 липня 2016 року == Джерела == Офіційний сайт клубу Офіційний сайт фанатів клубу [Архівовано 8 грудня 2016 у Wayback Machine.] Сторінка уболівальників клубу в соціальній мережі Facebook Сторінка клубу в соціальній мережі Twitter Профіль клубу [Архівовано 13 листопада 2016 у Wayback Machine.] на сайті soccerway.com Профіль клубу [Архівовано 22 квітня 2016 у Wayback Machine.] на сайті transfermarkt.de Профіль клубу [Архівовано 27 жовтня 2016 у Wayback Machine.] на сайті soccerpunter.com Профіль клубу на сайті footballdatabase.eu Профіль клубу [Архівовано 22 вересня 2014 у Wayback Machine.] на сайті worldfootball.net Профіль клубу на сайті zerozero.pt Профіль клубу [Архівовано 26 листопада 2016 у Wayback Machine.] на сайті futbol24.com

Source: original
Археографічна комісія Центрального Архівного Управління

Археографічна комісія Центрального Архівного Управління (АК ЦАУ) - наукова установа, створена наприкінці 1928 при Центральному архівному управлінні УСРР для науково-методичного керівництва роботою архівів та видання архівних документів з історії революційного руху, Жовтневої революції і громадянської війни в Україні, соціально-економічної історії та класової боротьби в Україні, історії фабрик та заводів України. В 1931-1934 через репресії поступово припинила свою діяльність. Діяла в Харкові, мала філію в Києві, наукові осередки в Одесі та Житомирі. Керівником АК ЦАУ були Михайло Рубач, Р. Шпунт та С. Семко (з 1931), вченими секретарями - Микола Горбань (1929-1930), М. Васильєва (1930), П. Білик (1930-1932). Мала 3 секції: архівознавчу (керівник В. Веретенников, вчений секретар П. Білик), видання джерел із соціально-економічнох історії України (кер. Г. Карпенко, вчений секретар М. Горбань) та видання історико-революційних пам'яток (керівник М. Рубач, вчений секретар М. Васильєва); а також постійні й тимчасові комісії для виконання спеціальних завдань. В АК ЦАУ працювало понад 50 науковців, у тому числі Дмитро Багалій, Віктор Барвінський, П. Клименко, І. Кравченко, О. Оглоблин, В. Романовський та інші. Опублікувала 12 видань, в тому числі 2 довідники, 9 збірок документів, зокрема «Архів Запорозької Січі: Опис матеріалів» (К., 1931), «Резолюції Всеукраїнських з'їздів Рад робітничих, селянських та червоноармійських депутатів (від I до XIII з'їзду Рад)» (Х., 1932), «III Всеукраїнський з'їзд Рад (6- 10 березня 1919 року): Стенографічний звіт» (Х., 1932), «Повстання селян у селі Турбаях (1789-1793 роки): Матеріали до історії селянських повстань на Україні» (Х., 1932) та 8 номерів журналу «Архів Радянської України». == Джерела == Електронна енциклопедія історії України на сайті Інституту історії України Національної академії наук України == Література == Едиційна археографія в Україні у XIX-XX ст.: Плани, проекти, програми видань, вип. 1. К., 1993; Папакін Г. В. Традиції Київської Археографічної комісії у діяльності Археографічної комісії Укрцентрархіву (1928-1932). В кн.: Матеріали ювілейної конференції, присвяченої 150-річчю Київської Археографічної комісії (Київ, 18-21 жовт. 1993 р.). К., 1997.

Source: original
Касьянов Володимир Васильович

Володи́мир Васи́льович Касья́нов (1929-1992) - диригент, домрист, педагог. Професор (1990), заслужений артист УРСР (1982). == Життєпис == Народився 1929 року в селі Сетраки (нині Ростовська область РФ). 1955 року став лауреатом Всеукраїнського конкурсу виконавців. 1957 року закінчив Одеську консерваторію (1957; клас домри Валентина Єфремова, диригування - Олександра Касьянова), в якій вже 1956 році став викладачем. У 1961-1974 роках був завідувачем, а у 1988 став професором кафедри народних інструментів. У 1975 році став художнім керівником і головним диригентом оркестру народних інструментів Одеської філармонії. Для репертуару оркестру ним було зроблено низек обробок та інструментовок. Солістами оркестру у цей час були М. Огренич, Г. Поливанова, А. Бойко, А. Дуда, Л. Ширіна. Учнями Володимира Касьянова є, зокрема, В. Івко, Н. Ксіда, Д. Орлова, народний артист Росії В. Красноярцев. Помер 1992 року в Одесі. Проводяться конкурси виконавців на народних інструментах імені заслуженого артиста України В. В. Касьянова. == Джерела == ЕСУ [Архівовано 25 вересня 2020 у Wayback Machine.] IV конкурс виконавців на народних інструментах імені заслуженого артиста України В. В. Касьянова [Архівовано 16 грудня 2019 у Wayback Machine.]

Source: original
Баннвіль

Баннвіль (нім. Bannwil) - громада в Швейцарії в кантоні Берн, адміністративний округ Верхнє Ааргау. == Географія == Громада розташована на відстані близько 39 км на північний схід від Берна. Баннвіль має площу 4,8 км², з яких на 8,9% дозволяється будівництво (житлове та будівництво доріг), 46,7% використовуються в сільськогосподарських цілях, 39,3% зайнято лісами, 5,1% не є продуктивними (річки, льодовики або гори). == Демографія == 2019 року в громаді мешкало 661 особа (-1,8% порівняно з 2010 роком), іноземців було 8,5%. Густота населення становила 138 осіб/км². За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 20,4% - особи молодші 20 років, 58,7% - особи у віці 20-64 років, 20,9% - особи у віці 65 років та старші. Було 294 помешкань (у середньому 2,2 особи в помешканні). Із загальної кількості 238 працюючих 45 було зайнятих в первинному секторі, 109 - в обробній промисловості, 84 - в галузі послуг.

Source: original