Культурна екологія

в якому нехтувані біофільні енергії можуть знайти символічний простір вираження та (повторної) інтеграції у більшу екологію культурних дискурсів. Цей підхід застосували та розширили в обсягах нарисів вчені з усього світу (ред. Zapf 2008, 2016), а також у нещодавній монографії (Zapf 2016). == В географії == В географії культурна екологія розвивалася у відповідь на підхід «морфології ландшафту» Карла О. Зауера. Школу Зауера дорікали за ненауковість, а згодом за дотримання «переопрацьованої» або «суперорганічної» концепції культури. Культурна екологія застосувала ідеї екології та теорії систем для розуміння адаптації людей до навколишнього середовища. Ці культурні екологи зосереджувались на потоках енергії та матеріалів, вивчаючи, як вірування та установи в культурі регулювали її взаємозв'язки з природною екологією, яка її оточувала. У цій перспективі люди були такою ж частиною екології, як і будь-який інший організм. До важливих практиків цієї форми культурної екології належать Карл Бутцер та Девід Стоддарт. Друга форма культурної екології запровадила теорію прийняття рішень з аграрної економіки, особливо натхненну роботами Олександра Чаянова та Естер Босеруп. Ці культурні екологи були стурбовані тим, як людські групи приймали рішення про те, як вони використовують своє природне середовище. Їх особливо хвилювало питання інтенсифікації сільського господарства, вдосконалення конкуруючих моделей Томаса Мальтуса та Бозерупа. До відомих культурних екологів цієї другої традиції належать Гарольд Брукфілд та Біллі Лі Тернер II . Починаючи з 1980-х років, культурна екологія зазнала критики з боку політичної екології. Політологи стверджували, що культурна екологія ігнорує зв'язок між локальними системами, які вони вивчали, та світовою політичною економією. На сьогоднішній день мало хто з географів самоідентифікується як культурний еколог, але ідеї культурної екології були прийняті та розвинені політичною екологією, наукою про зміни земель та наукою про стійкість. === Людський вид === Книги про культуру та екологію почали з'являтися в 1950-1960-х роках. Одним із перших у Великій Британії був опублікований зоолог Ентоні Барнетт «Людські види». Він вийшов у 1950 році з підзаголовком «Біологія людини», але стосувався набагато вужчого підмножини тем. У ньому розглядалися культурні особливості деяких видатних галузей екологічних знань про здоров'я та хвороби, харчування, розміри та якість людської популяції, а також різноманітність типів людей та їх здібностей. Думка Барнетта полягала в тому, що вибрані ним області інформації «.... це всі теми, знання яких є не тільки бажаними, але і необхідними для дорослого двадцятого століття». Далі він вказав на деякі концепції, що лежать в основі людської екології, щодо соціальних проблем, з якими стикалися його читачі в 1950-х роках, а також на твердження про те, що людська природа не може змінитися, що може означати це твердження та чи воно відповідає дійсності. У третьому розділі детальніше розглядаються деякі аспекти генетики людини. Далі йдуть п'ять розділів про еволюцію людини та відмінності між групами чоловіків (або рас) та між окремими чоловіками та жінками сьогодні щодо зростання чисельності населення (тема «людського різноманіття»). Нарешті, є ряд розділів, присвячених різним аспектам людської популяції (тема «життя і смерть»). Як і інші тварини, людина повинна, щоб вижити, подолати небезпеку голоду та інфекцій; в той же час він повинен бути родючим. Отже, чотири розділи стосуються їжі, хвороб та зростання та зменшення людської популяції. Барнетт передбачав, що його особисту схему можуть критикувати на тій підставі, що вона не враховує тих характеристик людини, які найбільш чітко і різко відрізняють людство від інших тварин. Тобто, сенс може бути виражений, кажучи, що поведінка людини ігнорується; або хтось може сказати, що людська психологія залишилась осторонь, або що не враховується людський розум. Він виправдав свою обмежену точку зору не тому, що мало того, що було залишено поза увагою, а тому, що пропущені теми були настільки важливими, що кожному потрібна була книга подібного розміру навіть для підсумкового звіту. Іншими словами, автор був вбудований у світ академічних фахівців, і тому дещо стурбований тим, щоб взяти частковий концептуальний та своєрідний погляд на зоологію Homo sapiens. === Екологія === У Північній Америці також почалися кроки щодо вироблення рецептів щодо пристосування людської культури до екологічних реалій. У своїй лекції Кондона в Університеті Орегона в 1957 році Пол Сірс під назвою «Екологія людини» він приділив «серйозну увагу екології людини» і вимагав «її вмілого застосування до людських справ». Сірс був одним з небагатьох видатних екологів, який успішно писав для популярної аудиторії. Сірс документує помилки, які допускали американські фермери, створюючи умови, що призвели до катастрофічного «Пилового казану». Ця книга дала імпульс руху щодо збереження ґрунту в Сполучених Штатах. === Вплив на природу === У цей же час вийшов «Вплив людини на природу» Дж. А. Лаувері, який був частиною серії «Взаємозалежність у природі», опублікованої в 1969 році. Як книги Рассела, так і Лоуеріса стосувались культурної екології, хоча і не були названі як такі. Люди все ще відчували труднощі, щоб утекти від своїх ярликів. Навіть Початки та помилки, створені в 1970 році зоологом- поліматологом Ланселотом Хогбеном з підзаголовком До початку науки, трималися антропології як традиційного орієнтира. Однак його нахил чітко дає зрозуміти, що «культурна екологія» була б більш слушною назвою для висвітлення його широкого опису того, як ранні суспільства адаптувались до навколишнього середовища за допомогою інструментів, технологій та соціальних груп. У 1973 році фізик Джейкоб Броновскі створив «Сходження людини», де узагальнив чудову тринадцять частин телевізійних серіалів Бі-Бі-Сі про всі способи формування людьми Землі та її майбутнього. === Зміна Землі === До 1980-х років переважав еколого-функціональний погляд людини. Це стало звичайним способом представити наукові концепції в екологічній перспективі людських тварин, що домінують у перенаселеному світі, з практичною метою створення екологічної культури. Прикладом цього є книга І. Г. Сіммонса «Зміна обличчя Землі» з її підказкою «Культура, історія навколишнього середовища», опублікована в 1989 році. Сіммонс був географом, і його книга була даниною впливу відредагованої колекції В. Л. Томаса, Ролі людини у фільмі «Зміна обличчя Землі», що вийшов у 1956 році Книга Сіммонса була однією з багатьох міждисциплінарних публікацій про культуру / навколишнє середовище 1970-х і 1980-х років, яка спричинила кризу в географії щодо її тематики, академічних підрозділів та меж. Це було вирішено офіційним прийняттям концептуальних рамок як підходу, що сприяє організації досліджень та викладання, що перетинає старі предметні розділи. Культурна екологія насправді є концептуальною ареною, яка за останні шість десятиліть дозволила соціологам, фізикам, зоологам та географам увійти в спільний інтелектуальний ґрунт із-за меж своїх спеціалізованих предметів. === 21 століття === У першому десятилітті 21 століття існують публікації,

Source: original