Грађански рат

једне државе, за остварење одређених политичких и економских циљева. Јавља се као последица нагомиланих и нерешених социјалних, економских, политичких и других противуречности у друштву. Разликује се од оружаног устанка, дужим трајањем и бољом организацијом зараћених страна, које располажу својим снагама, командовањем, територијом итд. Може се водити за напредне или назадне циљеве, за промену и обарање старог преживелог система или за његово очување, односно за његов повратак ако је био оборен. Најчешће, то је био најоштрији облик класне борбе у преломним периодима смене друштвених система. Све велике револуције у историји одвијале су се у форми грађанског рата. Грађански ратови су се јављали често у историји људског друштва. У старој Грчкој и Риму вођени су између владајућег и потчињених народа, између владајуће класе и робова (Спартаков устанак), између политичких група унутар једне владајуће класе. У средњем веку били су чести између феудалаца, и кметова и феудалаца. Касније их покреће буржоазија против апсолутистичко-феудалног поретка (Француска револуција). У САД је амерички грађански рат у суштини је био борба између два привредна система, између младе индустријске буржоазије Севера и феудализма и ропства Југа. Империјализам рађа еру пролетерских револуција у којима се преотима власт устанком или грађанским ратом. После Октобарске револуције, грађански рат у Русији (1918-1920) који је био је рат против реакционарских снага и страних интервената, долази до Кинеске револуције (1924-1936 и 1945-1949) Грађански рат у Шпанији (1936-1939) водио се између републиканаца и десничарских, фашистичких организација и групација. Методе ратовања су различите, зависно од времена и услова под којима су се грађански ратови водили. Грађански рат ретко се завршавао компромисом, води се дотле док једна страна не извојује одлучну победу и успостави своју власт. Свим средствима (оружаним и политичким) води се борба за придобијање становништва, укључујући ту, често, и борбу за наклоност оружаних снага, за освајањем или задржавањем стратегијских важних положаја, економских и саобраћајних центара. У први мах од велике важности била је успешна примена тактике уличних борби, успостављање властитих и кидање противничких веза, пресецање комуникација, умешно коришћење дезинформација. Ако се не постигне брзо решење и борба се отегне наступа. Обично, плима и осека расположења становништва према зараћеним странама, а повећавају се и могућности за евентуалну интервенцију споља. Грађански ратови одликују се оштрином и безобзирношћу у погледу средстава и начина борбе.. Ни унутрашње (државно) ни међународно ратно право нису се, све до новијег времена бавили питањем заштите извесних хуманих начела у грађанском рату, а стварна ратна пракса у разно доба и у разним земљама, била је врло разнолика. Ратни обичаји били су мање поштовани у овим него међународним ратовима. Тек почетком 20. века учињен је покушај стварања чврсте правне заштите бораца у грађанском рату. У уводном делу Хашких конвенција, учињен је покушај да се самовоља у поступку према противнику у грађанском рату ограничи обавезним поштовањем «начела јавне свести и савести». Та одредба могла је имати само извесно морално дејство јер је била непрецизна. У Женевску конвенцију из 1949. унета је "Мала конвенција“, по којој је и у грађанском рату забрањено вршити насиље над оружаним противником, убијати или мучити затворенике, узимати талаце, изрицати и извршавати казне без претходног суђења, не прихваћати и не лечити заробљенике, и чинити друге нехумане поступке. == Формална класификација == Џејмс Фирон, научник при Станфордском универзитету који изучава грађанске ратове, дефинише грађански рат као "насилни конфликт унутар једне земље у којој се боре организоване групе које имају за циљ да преузму власт у центру или региону или да промене владину политику”. Ан Хиронака даље специфицира да је једна страна грађанског рата држава. Интензитет са којим цивилни поремећај постаје грађански рат је споран међу академицима. Неки политички научници дефинишу грађански рат као сукоб који има има више од 1000 жртава, док други додатно наводе да бар 100 море доћи са сваке стране. Корелације ратова, скуп података који је у широкој употреби међу научницима који изучавају конфликте, класификује као грађанске ратове конфликте са више од 1000 жртава годишње узрокованих ратом. Та стопа је мали део милиона погинулих у Другом суданском грађанском рату и грађанском рату у Камбоџи, на пример, али се њоме искључује више конфликата који су попримили велики публицитет, као што су Северноирски сукоб Северне Ирске и борба Афричког националног конгреса у ери апартхејда Јужне Африке. На бази критерија 1000-жртава-годишње, вођена су 213 грађанска рата од 1816 до 1997, 104 од којих се одвило од 1944 до 1997. Ако се користи блажи критеријум од 1000 укупних жртава, било је преко 90 грађанских ратова између 1945 и 2007, са 20 грађанских ратова у току 2007. године. Женевске конвенције специфично не дефинишу термин "грађански рат”, већ су у њима су описане одговорности странака у "оружаном сукобу који није међународног карактера”. Тиме су обухваћени грађански ратови; иако специфична дефиниција грађанског рата није дата у тексту конвенција. Међународни одбор Црвеног крста (ICRC) настојао је да пружи нека појашњења кроз своје коментаре о Женевским конвенцијама, истичући да су конвенције "тако опште, тако неодређене, да многе делегације сматрају да би оне могле да обухватају било који чин почињен оружаним силама”. Сходно томе, тумачења пружају различите услове од којих би зависила примена Женевске конвенције, мада је исто тако наглашено да се та тумачења не требају прихватити као ригидни услови. Услови наведени од стране ICRC у свом тумачењу су следећи: Да странка која је у револуцији против де јуре владе поседује организовану војну силу, орган који је одговоран за своја дела, делујући на одређеној територији и има средства поштовања и обезбеђивања поштовања конвенције. Да је правна влада обавезна да користи редовне војне снаге против побуњеника организованих као војска и који су у поседу дела националне територије. (а) Да је де јуре влада препознала побуњенике као зараћену страну; или (б) Да је за себе затражила права зараћене стране; или (в) Да је признала побуњенике као зараћену страну само у сврхе ове конвенције; или (г) Да је спор стављен на дневни ред Савета безбедности или Генералне скупштине Уједињених нација као претња међународном миру, кршење мира или агресивно дело. (а) Да побуњеници имају организацију која тврди да има карактеристике државе. (б) Да побуњенички цивилни ауторитет врши де факто надлежност владе над становништвом унутар одређеног дела националног подручја. (в) Да оружане снаге делују под руководством

Source: original