12. schôdza NR SR - 12. deň - A. dopoludnia
Dátum: 2024-05-07
Poslanec: Záborská, Anna (SLOVENSKO)
Druh vystúpenia: Vystúpenie

66. Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Vážené dámy, vážení páni, milí kolegovia, téma tlaku európskych inštitúcií v poslednej dobe stále viac rezonuje v spoločnosti. Nebolo tomu inak ani počas prezidentskej kampane, kedy sme sa od niektorých kandidátov dozvedeli, že tlak európskych inštitúcií na členské štáty neexistuje a otváraním tejto témy sa len zbytočne straší a polarizuje spoločnosť. Rovnaké argumenty som počula aj ja, keď sme spolu s kolegom Richardom Vašečkom podali náš návrh na uznesenie Národnej rady, v ktorom sa ohradzujeme proti súdnemu aktivizmu Európskeho súdu pre ľudské práva z dôvodu, že sa snaží prisvojiť si normotvornú právomoc, ktorá mu nebola zverená. Dovoľte mi položiť otázku. Aký postoj má Európsky súd pre ľudské práva k súdnemu aktivizmu, inými slovami, ako chápe svoju vlastnú úlohu a úlohu vnútroštátnych súdov v procese tvorby práva? Európsky súd pre ľudské práva bol zriadený v roku 1959 a je zodpovedný za výklad a uplatňovanie Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Súd od počiatočnej fázy svojej činnosti presadzuje účelový výklad dohovoru. Súd chápe dohovor ako živý nástroj, ktorý sa musí vykladať s ohľadom na súčasné podmienky. Súd tak chápe svoju vlastnú úlohu ako vedúcu k prirodzenému a postupnému rozširovaniu ustanovení dohovoru. Súd sa necíti byť viazaný výslovnou vôľou členských štátov, pokiaľ si myslí, že došlo porušenia duchu dohovoru, ducha dohovoru. Na základe vyššie uvedeného sa dá predpokladať, že súd chápe svoj vlastný aktivizmus ako legitímny prostriedok, pomocou ktorého zabezpečuje dohovoru účinnosť. Z tohto dôvodu súd často rozširuje ustanovenia dohovoru nad rámec ich pôvodného významu, aby vyplnil medzery, ktoré majú členské štáty vo vzťahu k ľudským právam vo svojej legislatíve, alebo preto, aby udržal systém dohovoru v súlade s vývojom spoločnosti. Prvýkrát bol súd konfrontovaný s problémom medzery, teda chýbajúceho práva v dohovore už v roku 1975, v konaní Golder verzus Veľká Británia . Golder bol britský väzeň, ktorému bola odopretá možnosť kontaktovať advokáta, aby mohol žalovať svojich dozorcov za urážku na cti. Sťažoval sa na údajné odmietnutie jeho práva na prístup k súdu, ktoré bolo podľa neho chránené čl. 6 ods. 1 dohovoru. Toto ustanovenie priznáva právo na spravodlivé, citujem: „na spravodlivé a verejné prerokovanie veci v primeranej lehote nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom, ale vyslovene neuznáva právo na prístup k súdom“ . Sudcovia stáli pred otázkou, či o práve, alebo slobode, ktorá nie je v dohovore spomenutá, uvedená alebo špecifikovaná, možno povedať, že je právom alebo slobodou, ktorá je nejakým spôsobom definovaná v dohovore. Súd skonštatoval, že jediné ustanovenie, ktoré by mohlo mať nejakú relevanciu, teda čl. 6 ods. 1, priamo nevyjadruje takéto právo. Napriek jasnému a doslovnému výroku o neexistencii práva na prístup k súdom , však rozsudok skončil záverom, že právo na prístup k súdu predstavuje prvok, ktorý je neoddeliteľnou súčasťou práva uvedeného v čl. 6 ods. 1. Toto rozhodnutie predstavovalo šokujúcu novinku v tradícii medzinárodného práva, pretože nezohľadňovalo metódu textového výkladu. Súd sa snažil zakryť túto prelomovú povahu rozsudku tým, že vyslovene zdôraznil, že sa nejedná o rozšírený výklad, ktorý by zmluvným štátom ukladal nové povinnosti. Cesta k rozšíreniu ustanovení dohovoru na ľudské práva, ktorá nie je vyslovene textom dohovoru chránená, bola napriek tomu otvorená. Po tomto rozhodnutí je viditeľná tendencia súdu odmietať doslovné alebo historické argumenty pri výklade a uplatňovaní dohovoru a nahrádzať ich účelovými úvahami. Tento evolučný postoj však zdieľali... nezdieľali všetci sudcovia súdu a mnohí mali k nemu, k takémuto výkladu námietky. V roku 1979 sudca sir Gerald Fitzmaurice označil rozšírenie ustanovenia dohovoru za prakticky zneužitie právomocí udelených súdu. Dovoľte mi ilustrovať súdny aktivizmus pri téme životného prostredia. To, že sme my v našom uznesení použili päť prípadov a, samozrejme, že nie sú, nie je to len týchto päť prípadov, a konalo sa to tak preto, lebo toto boli rozhodnutia, ktoré zazneli v priebehu posledného pol alebo trištvrte roka minulého roku. A práve preto chcem upozorniť teraz na súdny aktivizmus pri téme životného prostredia. V roku 1990 vydal súd svoje prvé rozhodnutie vo veci žaloby týkajúcej sa životného prostredia. Žalobcovia boli britskí štátni príslušníci, ktorí tvrdili, že nadmerný hluk spôsobený leteckou dopravou na letisku Heathrow porušuje ich právo na rešpektovanie súkromného života chráneného podľa čl. 8 dohovoru. V tomto prípade súd neklasifikoval prípad ako environmentálnu záležitosť a sťažnosť sťažovateľov podľa čl. 8 dohovoru ľahko zamietol. V roku 1994 vydal súd rozhodnutie vo veci pani López Ostrovej, žijúcej v blízkosti zariadenia na spracovanie tekutého a pevného odpadu. Sťažovateľka sa sťažovala, sa, sťažovateľka namietala, že tým bolo dotknuté jej právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života chránené čl. 8 dohovoru. Súd bez úplného odôvodnenia svojho tvrdenia uviedol nasledovné: „Následkom závažného znečistenia životného prostredia môže byť ovplyvnenie blahobytu jednotlivcov až znemožnenie užívania ich domovov“ takýmto spôsobom, že... „takým spôsobom, že negatívne ovplyvní ich súkromný a rodinný život, avšak bez vážneho ohrozenia ich zdravia.“ Rozhodnutie teda výslovne klasifikovalo sťažnosť ako týkajúcu sa znečistenia životného prostredia a uznalo, že v konkrétnom posudzovanom prípade tento druh znečistenia predstavoval porušenie čl. 8 dohovoru. Kazuistický prístup súdu ukázal jasnú tendenciu európskej judikatúry k uznaniu práva nebyť dotknutý znečistením životného prostredia. Príkladom takejto absurdity súdneho aktivizmu je aj nedávny rozsudok v žalobe klimatických senioriek verzus Švajčiarsko . Združenie klimatických senioriek vyjadrilo znepokojenie v súvislosti s dôsledkami globálneho otepľovania a uviedlo, že švajčiarske úrady nepodnikli dostatočné opatrenia v záujme zmierniť klimatickú zmenu. Európsky súd pre ľudské práva im dal za pravdu a rozhodol, že Švajčiarsko konalo nedostatočne v boji proti klimatickej zmene. Ide o prvý verdikt vynesený voči konkrétnemu štátu v tejto otázke. Výsledok? Tento verdikt otvoril dokorán dvere pre environmentálnych aktivistov a položil základ pre ďalšie klimatické žaloby. V súčasnosti štrasburskí sudcovia výslovne uznávajú, že dozorná funkcia súdu má nevyhnutný, tvorivý, legislatívny element, porovnateľný s funkciou súdnictva v zmluvných štá... v zmluvných krajinách. Tendencia súdu vyplniť medzery, ktoré chtiac či nechtiac vo svojej legislatíve zanechali členské štáty, sa stala nielen niečím bežným, ale priamo normálnym, dokonca očakávaným konaním zo strany tých najaktívnejších sudcov. Osobitnou otázkou je rozhodovanie súdu v hodnotových otázkach. Predseda, prvý predseda Európskeho súdu pre ľudské práva na plný úväzok Luzius Wildhaber uviedol: „Podľa nášho názoru tvrdenie, že súd by mal byť oprávnený sám osebe vyjadrovať názory na hodnotu a morálku v rôznych členských štátoch bez komplexného výskumu alebo dôkazov, a pritom disponovať záväznosťou svojich rozsudkov, by malo byť považované za výsostne politické, a teda za nadmerné rozšírenie konceptu analýzy konsenzu.“ Súd by sa teda mal vyhnúť definovaniu konsenzuálnych v odpovedi na zložité sociologické otázky vo vnútri členských štátov. Legitimita medzinárodného práva sa totiž tradične považuje za viazanú na súhlas štátov. Z toho vyplýva problém v súvislosti so súdom. Vzhľadom na to, že rozhodnutia súdu majú potenciálne legislatívny účinok, vždy, keď súd prijíma evolučný výklad, a tým rozširuje vecnú podstatu dohovoru, sa dá tvrdiť, že tieto rozhodnutia budú vždy potenciálne kontroverzné, a to aj v prípadoch, keď existuje drvivý konsenzus. Otázka konsenzu je teda kľúčová. Kedy môže súd predpokladať, že má dostatočný konsenzus, aby vnútil väčšinový názor zostávajúcej menšine? Nemáme totiž nikde uvedené, aká miera konsenzu je potrebná na to, aby súd mohol konštatovať, že sa dohovor podstatným spôsobom vyvinul a tým sa zodpovedajúcim spôsobom zmenil rozsah práv vyplývajúcich z dohovoru. Vytvorenie konkrétnych a pevných kritérií pre evolúciu práv totiž popiera zložitosť oblasti práva, ktoré musí súd posudzovať vo viac ako 40 jurisdikciách a nezávislých právnych systémoch. Napríklad aj v súvislosti s takými kontroverznými a citlivými otázkami, ako je napríklad adopcia či úprava eutanázie v členských štátoch. Štátne orgány členských štátov sú aj vzhľadom na priamy a nepretržitý kontakt so základnými hybnými silami vo svojej krajine v zásade lepšej pozícii ako medzinárodný súd sa vyjadrovať k presnému obsahu požiadaviek, ako aj nevyhnutnosti obmedzenia, alebo trestu zameraného na ich splnenie. Rozumieme, že záväzok chrániť individuálne práva je v neustálom napätí s úctou k vnútroštátnym rozhodovacím orgánom. Je však krajne nevhodné, aby Súdny dvor prijímal evolučné rozhodnutia na základe svojho dojmu o všeobecných spoločenských zvyklostiach v Európe. Je našou povinnosťou a zodpovednosťou vyslať Európskemu súdu pre ľudské práva jasný signál, že nesúhlasíme s tým, aby na seba preberal normotvornú právomoc členských štátov a staval sa do role názorového rozhodcu európskej politiky. Na koniec ešte jeden argument. V roku 1989 sme povstali proti totalite, aby sme sa vrátili k slobode a demokracii. Demokracia hovorí o deľbe moci a zákonodarnej právomoci ľudu, resp. parlamentu. Súdom sme vymedzili právo aplikovať prijatú legislatívu. Ak teda súdy prekračujú svoje právomoci, ako to robí Európsky súd pre ľudské práva, je našou povinnosťou povedať, že je to protidemokratické, a treba to zastaviť. Nie kvôli mojej viere , ako tu radi zdôrazňujete, ale kvôli stabilite práva, kvôli našej demokracii , za ktorú, verím, že ako poslanci úprimne bojujeme. A to nie iba vtedy, keď nám to politicky vyhovuje. Preto by som vás veľmi rada poprosila, aby ste podporili toto uznesenie, ktoré som predložila s pánom Richardom Vašečkom. Ďakujem pekne.