61. schôdza NR SR - 1.deň - A. dopoludnia
Dátum: 2016-02-11
Poslanec: Beblavý, Miroslav (-)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

Ďakujem pekne. Kolegovia zo strany SMER, ak máte aj na mňa nejakú sochu, tak teraz je ten čas vyjsť s tým von, chcem povedať, aby sme potom nemuseli prerušovať rokovanie. Je veľa možností, ako na tejto schôdzi hovoriť. Pôvodne som rozmýšľal, že naozaj budem detailne analyzovať, možno aj polemizovať o tom, čo kto naozaj v zdravotníctve spravil a nespravil. Ale myslím, že už uplynulé tri hodiny toho priniesli dosť, a obávam sa, že ešte ďalšie tri až štyri hodiny toho prinesú ešte viac. Potom som rozmýšľal, tento týždeň mi prišla na stôl ďalšia kauza, ktorá sa týka pána súčasného šéfa Všeobecnej zdravotnej poisťovne Vaďuru ešte z čias, keď bol šéfom Fakultnej nemocnice v Bratislave, a je to kauza, kde dokonca je spomínaný aj súčasný predseda vlády, že možno na nejakom novom príklade, aby sme sa nenudili, si budeme ilustrovať, ako to v zdravotníctve fungovalo a funguje za vlády strany SMER. Ale potom som si hovoril, že aj to bude, na to bude čas niekedy inokedy, lebo priznám sa, že mal som teraz dlhšie svojho mladšieho syna v nemocnici a ako som do tej nemocnici za ním chodil, tak som si spomenul na jednu skúsenosť, ktorú som mal pred piatimi rokmi, keď už som bol v Národnej rade a moja manželka mala mať určitý zákrok nemocničný a ja som jej sľúbil, že tam budem. Tak som sa odtiaľto veľmi ponáhľal, ale prišiel som tam neskoro. Už tam s tým začínali a dostal som sa do polemiky s ošetrujúcim lekárom. Na pomery tohto parlamentu tu by sa to nenazvalo dokonca ani polemikou, lebo ináč nedochádzalo k nejakému strkaniu ani osobným útokom, ani nadávaniu, došlo len k niečomu, len k tomu, že sme na seba zvýšili na chvíľu hlas. A napriek tomu ma ten ošetrujúci lekár informoval, že nebude schopný operovať za týchto okolností. A potom mi aj vysvetlil, že nie je to nejaký ani trest, ani pomsta, ale že jednoducho dostal určité množstvo adrenalínu do krvi v rámci tej polemiky a že by bolo nezodpovedné od neho operovať moju manželku v stave, v ktorom v tej chvíli je. A aj to množstvo adrenalínu mohlo ovplyvniť kvalitu jeho výkonu. A ja som si v tej chvíli naozaj uvedomil, že medicína žije v úplne inom svete, než v akom žijeme my tu. Je to svet, teda aspoň v normálnych krajinách, kde sme svedkami trpezlivého, neustáleho zlepšovania zdravotnej starostlivosti, vďaka ktorej vo všetkých vyspelých krajinách sa žije každý rok o niečo dlhšie, vďaka ktorej chorobám, ktoré ešte pred pár rokmi niekoho zabili, sa človek úplne nepoddá. A to nie je len naozaj liekmi. Dokonca to nie je ani len samotnými ďalšími technologickými objavenými prístrojmi. Je to naozaj trpezlivou, pokojnou prácou tímov vysokokvalifikovaných ľudí, ktorí ťahajú ten systém niekam vpred. A keď si predstavíme, ako títo vysokokvalifikovaní ľudia fungujú dnes na Slovensku, v akom prostredí oni fungujú, zastavme sa pri tom na chvíľu. Veľa sa tu hovorí o vyciciavaní, lebo to je také viditeľné. Tu sa ukradne milión, tu sa ukradne päť miliónov, tu sa ukradne možno desať miliónov a je to aj pomenovateľné, zrejmé, hnevá to všetkých normálnych ľudí. Ale to vyciciavanie je len jedna z vlastností toho, čo máme dneska v slovenskom zdravotnom systéme, tí vysokokvalifikovaní ľudia, ktorí nám majú zachraňovať životy a snažia sa o to, pôsobia v prostredí, ktoré je z hľadiska svojej organizácie charakterizované absolútnou neprofesionalitou manažmentu, absolútnym neporiadkom v tom, ako je to všetko organizované, absenciou pravidiel, formalizmom a systémom, kde vlastne nič neplatí, nič nie je pevné, na nič sa nedá spoľahnúť. Dovoľte mi použiť predsa len na chvíľku ten minulotýždňový príklad pána Kostku, ale nie z toho uhla pohľadu, z ktorého sa už hovorilo už tu dnes, vlastne v médiách, kde sa pripomenulo, ako sa mu znásobovali objemy a kto sa uňho dal masírovať. Vezmime si to z hľadiska fungovania inštitúcie a pravidiel na Slovensku. Vezmime si, že máte situáciu, kde prevádzkujete šesť veľkých zariadení lekárskych, medicínskych, po celej krajine a zastrešuje vám ich jeden sedemdesiatročný dôchodca na PN-ke. Ja som pôsobil dlho vo vysokom školstve, tam bol problém s lietajúcimi profesormi, trochu aj dodnes ten problém je. Ale ani vo vysokom školstve, kde nejde o život, si neviem predstaviť, že by jeden profesor garantoval šesť pracovísk a ešte popri tom v skutočnosti ležal doma na PN-ke a mal sedemdesiat rokov. To už sa nedeje ani vo vysokom školstve, ani v tom Sládkovičove, ktoré spomenul pred niekoľkým hodinami pán poslanec Hlina. Ale v našom zdravotníctve, kde ide o život, toto možné je. Takisto tam bývalí zamestnanci vypovedali, že mali pracovať s určitým zariadením, ktoré v skutočnosti môžu obsluhovať len lekári. A oni s tým museli pracovať, hoci lekári neboli. A zároveň keď to zariadenie nefungovalo, lebo že sa pokazilo, tak kvôli tomu, aby na to pacienti neprišli, museli predstierať, že funguje. A museli robiť akože procedúry s nefunkčným terapeutickým zariadením v roku 2015 na Slovensku, nie v Kamerune, nie na Haiti, v nejakej voodoo chatke, ale na Slovensku. Tí istí zamestnanci vypovedali, že mali realizovať akupunktúru na základe toho, že dostali do ruky schému s tým, kde majú tie ihly pichať. A toto sa mohlo diať niekoľko rokov na Slovensku. Takisto sa u nás mohlo diať to, že niekto zobral kód, ktorý bol odsúhlasený a ktorý bol určený na experimentálne terapie, ktoré sa mali pravidelne vyhodnocovať, pričom viac ako tri roky ich nikto vôbec nevyhodnocoval. A za ten čas sa znásobil objem tých objednávok viac ako 20-násobne. A opäť ani Úradu pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou, ktorý má priamo v popise zákona strážiť, ako poisťovne nakladajú s peniazmi poistencov, nič na tom nevadilo, ani sa na to ten úrad nepozrel. Toto je to skutočné zlyhanie systémov na Slovensku, že sa tu môžu diať veci tak, že keby sme si to rozprávali pri pive, tak nikto tomu neuverí, pričom sa tu môžu diať a môžu sa tu diať niekoľko rokov, až kým sa na to náhodou nepríde. A možno sa dejú aj ďalej, koniec koncov, ako vieme, v tých objednávkach sa pokračuje. A ja naozaj tu dneska nechcem riešiť maséra, ja tu chcem riešiť absolútne zlyhávanie systémov a inštitúcií v našom zdravotníctve. Ak je možné, aby vám niekto pichal akupunktúru za 45 eur na výkon tak, že má schému v ruke a pichá vám ihly do tela, tak sa pýtam, čo je ešte možné v tomto systéme, akú záruku máte, že keď vaši blízki prídu do nemocnice, že sa im nič nestane, akú záruku máme, keď minister hovorí, že on osobne by si nikdy neodpustil, keby bola znížená kvalita zdravotnej starostlivosti kvôli odchodu sestier, ako mu to môžem veriť, keď podľa neho všetky tie doterajšie kauzy sú pseudokauzy, ako môžem veriť zmyslu pre realitu ľudí, ktorí hovoria, že v slovenskom zdravotníctve sa nekradne, že to sú výmysly zlých neprajníkov. Toto všetko navyše vedie k rozkladu morálky samotných zdravotníckych pracovníkov. Predstavte si seba, že pracujete v systéme, v ktorom je neporiadok, dá sa všetko vybaviť, na to, čo je v ňom potrebné, peniaze nie sú, ale kradnú sa tam peniaze vo veľkom pre mocných a vy fungujete v tom, vo veľmi ťažkom a stresovom prostredí. Aký to má asi vplyv na tú extrémne vysokokvalifikovanú činnosť? Inými slovami, lekári a zdravotné sestry, ktoré by mali v zásade pôsobiť v skleníku, kde nemusia nič iné riešiť, len to, aby konkrétnemu človeka čo najlepšiu starostlivosť dali, pričom ostatné by nemali riešiť, nemali by sa s tým trápiť, mali by mať ochranu pred inými vplyvmi, tak namiesto toho pôsobia na kombinácii sibírskej tajgy a bordelu a tam od nich očakávame, že budú poskytovať zdravotnú starostlivosť na úrovni Českej republiky alebo až Holandska, a preto máme veľa možných riešení technokratických. Ja som zvedavý, koľko ľudí tu ešte dneska spomenie DRG. To nie je nič iné, len obyčajný normatív. To je normatívne platenie za výkony. V školstve sme zaviedli normatívne platenie za výkony. Dneska všetci protestujú, že to nebolo dobré. Ja som veľmi zvedavý, keď sa zavedie DRG, koľko ľudí o štyri roky bude hovoriť o tom, že vlastne má to aj nejaké svoje nevýhody a limity. Napriek tomu DRG treba zaviesť. Len to nie je žiadny magický kľúč s tým, že keď sa zavedie, tak naše zdravotníctvo bude fungovať (aj s Pažinkovou, Paškom, Rašim a Čislákom), že ho zavedieme a všetko sa zmení. Nie, tu potrebujeme indikátory kvality, potrebujeme minimálnu sieť úplne zmeniť tak, aby naozaj ľudia z Oravy nemuseli chodiť do Žiliny na niektoré vyšetrenia, aby nemuseli chodiť o štvrtej ráno pre časenky, ktoré aj tak nedostanú. To sú všetko tie technokratické časti, ktoré sú nevyhnutné, ale hádam môžeme povedať úplne normálne a otvorene, že bez splnenia základných politických a morálnych predpokladov všetky tieto technokratické kroky neprinesú do toho žiadnu výraznú zmenu. A čo sú tie morálne a politicky nevyhnutné kroky? Určite ich je veľa, ale ja si dovolím o troch z nich. Prvá vec je skutočná vôľa a pozornosť tých, čo to majú na starosti. My máme predsedu vlády, ktorý v súčasnej kríze jediné k nej povedal systémovo, že on osobne sa vyhýba nemocniciam ako čert krížu. Máme ministra financií, ktorého jediný príspevok k riešeniu situácie v zdravotníctve je, že sa aj on dal masírovať, aspoň podľa výpovedí bývalých zamestnancov. To je všetko. Ak ste od Petra Kažimíra počuli niečo iné k tejto veci, tak ma môžete potom informovať vo faktickej poznámke o tom. Rád sa to dozviem. Ale ja som nič iné od neho o tom nepočul. Zdravotníctvo musí byť premiérska téma. Povedal to dokonca už aj prezident, ktorého naozaj, myslím, nikto nepodozrieva, že by v najbližších voľbách mal nejaký bezprostredný záujem. Druhá vec, ktorá je nevyhnutná, to je niečo s hlboko nepríťažlivým názvom, ktorým je sfunkčnenie inštitúcií. Kým nebude sfunkčnené ministerstvo zdravotníctva, Úrad pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou a Všeobecná zdravotná poisťovňa, tak sa nikam nepohneme, pretože hoci môžeme schváliť akýkoľvek objem zákonov, ale toto sú tri inštitúcie, ktoré musia byť obsadené úplne inak ako dnes, pričom musíme mať na to takú vôľu, ktorá dnes chýba. Viacerí tu spomínali pána Senčáka, že po zlyhaní na ministerstve zdravotníctva ešte za vyšší plat išiel robiť v podstate dvojku na Úrad pre dohľad. No ale povedzme si otvorene, že jeho jednotka pani Pažinková je úplne rovnaké zlyhanie ako pán Senčák. Povedzme si otvorene, že menovaný úrad dnes neplní svoje základné funkcie vo väzbe na dohľad nad zdravotnou starostlivosťou, Všeobecná zdravotná poisťovňa je organizácia, cez ktorú prechádzajú dve tretiny zdrojov v zdravotníctve, ale napriek tomu ona zjavne dodnes nemá systém, ako nastaviť, vyhodnocovať a ukončiť pilotné projekty, lebo inak kauza maséra by nikdy nemohla nastať, je z organizácie, ktorá zjavne nemá žiadny systém na funkčné riešenie konfliktu záujmov, inak by kauza tety Anky nemohla nastať, čo je z jedného z najväčších podnikov na Slovensku vôbec, a z verejných peňazí je to u nás asi najväčší podnik, okrem Sociálnej poisťovne, ktorá však má pomerne jednoduchú prácu vyplácania dôchodkov, nemá základné manažérske systémy a kvalitných ľudí na to, aby ich vykonávali. A tretia vec, ktorá je tu predpokladom, je, aby sa do zdravotníctva na tých najvyšších miestach vrátila zodpovednosť. Slovenská spoločnosť rieši, keď nejaký lekár, keď nejaká sestra neposkytne zdravotnú starostlivosť takú, aká by byť mala. Tam niekde sa stane chyba a možno až niečo závažnejšie, tak to sa rieši, ale neriešime vôbec to, že na úrovni manažmentov nemocníc, manažmentov týchto úradov a poisťovní, na všetkých tých stredných a vyšších priečkach tohto systému neexistuje žiadna zodpovednosť. Tu nejde len o pána Senčáka a o to, že jeho trestom za kauzy bolo vykopnutie nahor. Tu ide aj o to, že z riaditeľov nemocníc slávnostne odvolaných za kauzu vývarovne sú všetci dnes buď v nejakých iných pozíciách, kde sa o nich stará SMER a tá istá nemocnica. Tí ľudia, ktorí v tých nemocniciach vtedy boli, v skutočnosti sú často za tie zmluvy zodpovednejší než tí riaditelia, ktorí sú dneska často riaditelia nemocníc, ako to vidíme napríklad v Trnave. A takto by sa dalo ísť ďalej. To znamená, že tu nielen nefunguje trestnoprávna zodpovednosť, ale tu nefunguje ani hmotná zodpovednosť, ale ani základná osobná politická alebo, povedzme, manažérska zodpovednosť. A pokiaľ to nezmeníme, tak, hovorím, môžeme prijať aj DRG, aj MRG, aj SRG aj ľubovoľnú anglickú skratku, akú si vymyslíte, nič sa nezmení. Zmeniť slovenské zdravotníctvo je možné.Bolo tu spomenuté, ja nebudem o tom dlho hovoriť, že Česká republika má radikálne iné výsledky. Napriek takmer 80-ročnej spoločnej histórii, napriek spoločnej kultúre aj mnohým spoločným napríklad vzdelávacím inštitúciám, ak si vezmeme, kde študovali mnohí slovenskí lekári a kde, naopak, študujú českí lekári, napriek tomu, keď po dvadsiatich piatich rokoch od revolúcie robili v Čechách a na Slovensku prieskum o spokojnosti s rôznymi aspektmi, tak drvivá väčšina obyvateľov Českej republiky povedala, že zdravotníctvo funguje oveľa lepšie ako v roku 1989, väčšina obyvateľov na Slovensku tu odpovedala opačne, niet na jednej strane tej depresívnejšej štatistiky, na druhej strane tej nádejnejšej štatistiky, lebo takto dobehnúť Českú republiku sa musí dať v priebehu štyroch až ôsmich rokov, to nie je niečo, čo nemôžeme zvládnuť. Ale zároveň treba povedať, a to je aj záver môjho vystúpenia, že nedá sa to zmeniť s tými, ktorí ten súčasný stav zaviedli, a preto ja osobne aj za SIEŤ môžem povedať, že my ho ani s nimi meniť neplánujeme. (Potlesk.)