47. schôdza NR SR - 1.deň - B. popoludní
Dátum: 2015-02-18
Poslanec: Beblavý, Miroslav (-)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

125. Ja som bol vždy proti zriadeniu parlamentnej stráže, pán predseda, ale na ochranu poslancov pred ministrami by som ju možno považoval za vhodnú... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.) Pellegrini Peter, predseda NR SR 126. Poprosím, keby, poprosím vás naozaj o kľud v rokovacej sále, a vonku keby ste si mimo rokovacej sály mohli dodiskutovať túto záležitosť. (Reakcie z pléna.) Ešte raz, pán Brocka, aj vy, poprosím, zdrže sa tam komentárov. Ďakujem veľmi pekne. Už je kľud v rokovacej sále. Pán poslanec Beblavý, nech sa páči, môžete predniesť svoje vystúpenie. Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR 127. No tak jediný, kto tu momentálne vyrábal cirkus, bol váš minister, ktorý nebol v stave hodnom ministra... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.) Pellegrini Peter, predseda NR SR 128. Poprosím, keby ste sa venovali vystúpeniu, pán poslanec. Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR 129. Keby ste sa vy, pán predseda, zdržali, lebo ste tu takú hanbu vyrobili teraz, že teraz buďte chvíľu vy rešpektujúci slušnosť... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.) Pellegrini Peter, predseda NR SR 130. Pán kolega, poprosím, keby ste predniesli svoje vystúpenie. Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR 131. Ešte raz, pán predseda. Keď sa nechcete ospravedlniť za svojho ministra, tak aspoň mlčte. A teraz poďme k veci. (Reakcia z pléna. Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.) Pellegrini Peter, predseda NR SR 132. Pán poslanec Brocka, nevykrikujte v rokovacej sále, dobre. Prihláste sa s faktickou a môžete reagovať. Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR 133. Ďakujem. Ja nemám vo zvyku pri prejave zvyšovať hlas ani tu vykrikovať, ale musím povedať, že toto je naozaj za hranicami, ktoré sú akceptovateľné v Národnej rade akejkoľvek normálnej krajiny. A keď už z dôvodu vašej vnútornej straníckej disciplíny nie ste schopní si urobiť poriadok s vaším ministrom na verejnosti, poprosím vás, aby ste si urobili aspoň interne a pre budúcnosť. A teraz naozaj k tej veci, kvôli ktorej tu sme. Jedna dobrá otázka ktorá tu zaznela viackrát, je, prečo sme vlastne dnes tu, keďže všetci, čo sme tu, vieme, že neodvoláme dnes ministra Pavlisa. Neodvoláme dokonca ani ministra, ktorý si tu v tejto chvíli robil hanbu svojou zjavnou nespôsobilosťou na ministerský úrad v snemovni. Ani toho neodvoláme my. Tak otázka, načo tu sme. SMER hovorí, že sme tu preto, lebo podľa toho na koho práve útočí, chceme vytĺkať politický kapitál, chceme robiť divadlo, chceme sa nejak predviesť pred kamerou. Možno pre niekoho je to pravda, ale pochybujem. Myslím si, že väčšina poslancov, ktorí tu dnes vystúpia vrátane mňa, vedia, že pomer vstupu, teda to, čo tu strávime, ten čas, a čo do tých vystúpení dáme a mediálneho výstupu, je veľmi mizivý. To znamená, ak by naozaj naším cieľom bolo maximalizovať našu mediálnu pozornosť, tak vystupovanie tu je jeden z najhorších spôsobov, ako to dosiahnuť. Takže možno to niekoho motivuje, ale môžem povedať za seba, že mňa určite nie a myslím si, že drvivú väčšinu kolegov, ktorí už vystúpili a ešte vystupovať budú. Prečo sme potom tu? Prečo som tu ja? Musím povedať, že niekedy je nevyhnutné povedať, že niečo nie je normálne, že oficiálna realita je lož, že niečo nie je prijateľné. Je to nevyhnutné povedať nie pre to, že by z toho okamžite plynuli praktické dôsledky, že by pán minister bol odvolaný alebo odstúpil sám, ale preto, aby sa v spoločnosti aspoň nezvratne neposúvali hranice, pretože keď všetci mlčia, keď sa všetci tvária, že je niečo v poriadku, zásadným spôsobom sa v spoločnosti môžu posúvať hranice prijateľného. Keď niektorí nemlčia, môžu byť aj menšine v tej chvíli, tak je táto hranica predmetom sporu a ten spor sa dá vyhrať. Možno nie dnes, možno nie zajtra, možno o rok, možno neskôr. A ja som tu dnes preto, a verím, že aj väčšina kolegov je tu dnes preto, že nechceme, aby sa táto hranica posúvala zlým smerom, nechceme, aby podnikanie s politikou sa na Slovensku stalo akceptovateľným štandardom. Pretože to, čoho sme svedkom v prípade pána ministra Pavlisa, je podnikanie s politikou. Táto kauza je ukážkovým príkladom toho, ako sa štát oberá o peniaze. Na začiatku je pomerne umelá pohľadávka. Prečo umelá? Dovoľte mi zdôrazniť, že ja sa nevyjadrujem k meritu sporu firmy alebo exfirmy pána ministra s Fondom národného majetku, pretože na to naozaj sú súdy, či kto mal pravdu, či bol vylúčený zákonne, nezákonne. Ale pohľadávka je umelá z toho dôvodu, že, predstavte si, že idete do súťaže a ste z tej súťaže vylúčený. Tak môžete argumentovať, že ste s tým mali nejaké náklady, mohli ste najať ľudí, mohli ste si na to niečo pripraviť, jednoducho pripravenosť do tej súťaže mohli byť náklady. Ak ste boli nezákonne vylúčený, možno si môžete nárokovať tie náklady, nie som právnik, ale z hľadiska logiky, sedliackeho rozumu by som tomu rozumel. A nárokovať si viac ako polmiliardu korún na základe toho, že sa mu nepodarilo niečo vyhrať, na čo neexistuje právny nárok, to je typická slovenská kauza. Z niečoho, čo je veľmi malé alebo neexistuje, sa urobí niečo veľmi veľké. Potom sa tej kauzy chytia, lebo už ju vlastní politický podnikateľ, podnikateľ s politikou. A ten rokmi, kým štát nemá kto zastupovať, kým verejný záujem nemáme kto hájiť alebo kým o tom nie je známosť, tak trpezlivo kráča za svojím. Dokonca aj keď sa ocitne naozaj v konflikte záujmov, keď stojí na dvoch stranách toho istého sporu, má prístup k informáciám, koná za štát, vystupuje za štát, potichu v zákulisí ďalej si môže ísť za svojím. Keď súdy vyriekajú to, že nemá pravdu, že nemá nárok, tak sa dá vždy ešte znásilniť justícia. Minimálne rovnaká kauza ako pána ministra Pavlisa, je tu kauza, že generálny prokurátor môže dávať dovolania na Najvyšší súd v situácii, keď ho zastupuje, tú stranu, ktorá má záujem, manželka námestníka, ktorý má na starosti túto vec. To je minimálne rovnako veľká kauza ako to, o čom tu hovoríme dneska v súvislosti s pánom ministrom. Ako je to v civilizovanej krajine vôbec možné? Sú tam aj otázky výmeny senátov, doplňovania senátov, dalo by sa ísť aj ďalej, ale bolo to tu dneska povedané. To znamená konflikty záujmov na strane justície, konflikty záujmov na strane dnešného ministra a to všetko za cieľom a účelom jediným, vycicanie tohto štátu o peniaze, ktoré nemajú žiadny vzťah primeraný s tým, o akú sumu sa jednalo v tej pôvodnej veci, aké náklady mohol mať ktokoľvek, napríklad s tým, že išiel do súťaže a nevyšlo mu to. Poviem príklad a k tomu príkladu sa vrátim. V Čechách vyhrala spor so štátom tiež ministerka, vyhrala to, keď ešte bola v politike, pani Jourová, ktorá je dneska eurokomisárka. Pani Jourovú obvinila polícia, keď bola štátna úradníčka, z toho, že bola súčasťou korupčného reťazca, a zavreli ju vo vyšetrovacej väzbe. Potom sa ukázalo, že z toho nič nebola pravda, že bola zneužitá štátna moc voči nej niektorými ľuďmi a záujmami, a čo ona očistená od tohto veľmi tvrdého obvinenia, po ktorom strávila čas vo väzení, vo vyšetrovacej väzbe, zničil sa jej úplne profesionálny život na čas a povesť, vysúdila na českom štáte 3,6 mld. českých, pardon, milióna českých korún, to znamená podľa vtedajšieho kurzu asi 120-tisíc eur. Na tom si najlepšie môžeme povedať, čo sú veľkosti súm, o ktorých má význam baviť sa v takýchto veciach, keď niekoho zavrú, komu zničia povesť, úplne neoprávnene a zjavne potom dostane 120-tisíc eur v susednej krajine. Podotýkam, že pani Jourová to vysúdila, keď ešte bola súkromná osoba. To znamená, že nebola žiadna pochybnosť o tom, či nejakým spôsobom potom ako popredná predstaviteľka českej strany ANO, nebodaj ešte ministerka a potom eurokomisárka v tom nejakým spôsobom nevyužila svoju politickú moc. To je ten štandard, ku ktorému by sme sa mali vracať. A teraz, naopak, k úlohe pána ministra v právnej rovine. Bolo tu toho povedané veľmi veľa, ja to tu nebudem opakovať, len poviem jednu vec. Zákony málokedy vedia, pokiaľ nie je nejaký whistleblower, teda ten, kto odkryje pozadie. Málokedy vedia zákony, vyšetrovacie orgány chytiť toho, kto vlastní schránku v Curaçao. To by bol problém aj pre FBI to konkluzívne dokázať. Ale zákony, ktoré máme, často umožňujú hodiť trošku piesku do celého systému a ten piesok podľa toho tam, kde sa usadí, ukazuje, kde je asi pravda. A to, čo moji kolegovia dneska hovorili, je veľmi veľké množstvo piesku. Takže ja len stručne zopakujem. Politik, ktorý naozaj niekoľko dní po tom, čo zažaluje aj Fond národného majetku, podpíše vyhlásenie, že nemá, nevystupuje žiadnym spôsobom proti záujmom Fondu národného majetku. Politik, ktorý za údajného majiteľa, s ktorým nemá nič spoločné, vkladá peniaze na účet firmy a veľké peniaze. Politik, ktorý má firmu s potencionálne obrovskou pohľadávkou, 0,5 mld. korún, nabaľujúca sa s úrokmi dnes na 60 mil. eur, ju predá za 6-tisíc eur a nijako si zmluvne neošetrí, že ak tá firma náhodou niekedy niečo vyhrá, tak by z toho mal po zásluhe dostať 30, 40, 50, 80 %. To robí politik, ktorý tú firmu naďalej vlastní, to nerobí politik, ktorú ju naozaj predáva. Politik, ktorý je naďalej evidovaný v rámci evidencie firmy ako niekto, kto tam tie peniaze stále má, kto tam tú pohľadávku voči firme stále má a komu tá pohľadávka nikdy nebola splatená. To sú však len stopy, poďme však k podstate. Lebo podstatou nie je to, a to je možno môj základný, moja základná téza dnes. My nie sme vyšetrovací tribunál, my nie sme ani justičný tribunál. Naším cieľom nie je zozbierať dôkazy a rozhodovať o vine a nevine ministra Pavlisa. Minister nie je právo, je to verejná služba. Dokonca aj v tejto krajine, ktorá sama, ešte som nezažil človeka na Slovensku, ktorý by hovoril o našej krajine ako o veľkom symbole politickej kultúry, ale v tejto krajine musel odstúpiť pred dvoma mesiacmi, troma mesiacmi predseda Národnej rady. Tiež mu nikto nič nedokázal tým spôsobom, akým nás dnes pán minister Pavlis žiada, aby sme mu niečo dokázali. Tiež sa dlhodobo úspešne tváril, že on so zdravotníctvom nič nemá, aj keď všetci vedeli, že s ním má veľmi veľa, ale raz jeho chvíľa prišla. Pretože to, čomu tu čelíme, je politická otázka, nie otázka trestnoprávna, nie otázka justičných alebo vyšetrovacích orgánov. Takisto bol tu minister, ktorý musel odstúpiť, keď padlo lietadlo, s ktorým, nikto nenaznačil, že by on osobne niečo s tým mal. Že nejaké konkrétne osobne zlyhanie viedlo k tomu, že padlo lietadlo s našimi vojakmi. Bolo to považované za prevzatie politickej zodpovednosti za tragédiu aj bez osobného zavinenia. Ministerské kreslo totiž nie je ľudské právo, je to služba a základnou podmienkou úspešnej služby na tom kresle je určitá základná mravná autorita. To nie je naivný výrok. Každá normálna spoločnosť musí žiť s tým, že keď sa osoba, ktorá slúži vo vysokom politickom úrade, postaví pred občanov a niečo im povie, tak sa musí dať spoľahnúť na to, že skoro vždy hovorí pravdu, musí sa spoľahnúť na to, že nie je v tom úrade kvôli biznisu svojmu alebo iných ľudí. Pokiaľ ľudia stratia túto dôveru, pokiaľ si myslia, že je to úplne obyčajný biznismen, či už na vlastný, alebo na cudzí účet, tak stratil právo byť ministrom. A dokonca ešte aj v situácii, keby to bolo nepravdivé a nespravodlivé, tak stratil právo byť ministrom. A v situácii, keď to je spravodlivé, je to platné dvojnásobne. Minister Pavlis je viacnásobne zamotaný v tejto kauze, ktorá je ukážkovým príkladom vyciciavania štátu. Tie príklady, ja som ich stručne zhrnul, iní kolegovia ich oveľa lepšie a podrobnejšie rozobrali. Použiť kriminalistickú terminológiu, na jeho tele, na jeho rukách sú rôzne typy stôp jeho zainteresovania v celej tejto veci. Môžeme ich fiškálsky vyvracať, teda my nie, ale druhá strana. Ale my tu nie sme na fiškálskom úrade, my nie sme tu na súde, kde advokát má použiť akýkoľvek trik, aby aj vinného klienta vysekal. My sme v Národnej rade, kde sa čelí politickej zodpovednosti a kde nie je prijateľné, aby niekto podnikal s politikou a ďalej slúžil v jednom z najvyšších ústavných úradov. Samozrejme, môžeme namietať, že takýchto lží, kde žijeme vo lži a tvárime sa - alebo niektorí sa tvária -, že čierne je biele, je tu viac a je to pravda. Vidíme ich každý týždeň. Vidíme situáciu, keď sme mali ministra, úplnou náhodou a písal som predtým, než sme ho tu videli v tom stave, v akom bol, keď minister prvej Ficovej vlády pán Počiatek pošle veľkú sumu peňazí za podobne fiktívny spor s firmou Lemikon na účet, a kde s touto firmou je spojený človek, o ktorom všetci vedia, že sú navzájom prepojení, len sa to ťažko dokazuje. Ale môžeme vidieť aj v novinách fotku jeho manželky, ako šarmantne odhaľuje podväzok a vedľa nej sa smeje tento človek o 5-6 rokov neskôr, pretože raz sa tie väzby ukážu. Môžeme vidieť politikov, ktorí si "prenajímajú byty", keďže nemajú z oficiálnych príjmov na to, aby si tie byty kúpili, a zároveň nie sú ochotní vzdať sa toho štandardu, na ktorý majú zo zdrojov, ktoré sú mne neznáme. Tak si ich prenajímajú veľmi zaujímavým spôsobom za veľmi zaujímavé ceny, za ktoré by zvyšok Slovenska pozabíjal, keby mohol, ak by sa k takým nájomným zmluvám dostal. A takto by sa dalo pokračovať, ale dnes riešime pána ministra Pavlisa a ja sa pýtam, chceme žiť v tejto lži, že je v poriadku, že prijateľné, aby sme mali jedného z najvyšších ústavných činiteľov, ktorý evidentne stratil základnú mravnú autoritu, ak ju niekedy mal? Ja si myslím, že to prijateľné nie je. Ak by pán minister odstúpil alebo bol nebodaj odvolaný, nebol by to zázračný prútik, ktorý zásadne zmení slovenskú politickú kultúru, ale vyhli by sme sa potvrdzovaniu lži a posúvaniu hraníc k horšiemu. Vedeli by sme, že ak je niekto zamotaný do ukážkového vyciciavania štátu, nemôže byť ministrom, a že podnikanie s politikou má svoje hranice, ktoré by sme následne mohli ďalej zužovať. V tom vidím zmysel dnešnej schôdze, a preto budem hlasovať za vyslovenie nedôvery ministrovi Pavlovi Pavlisovi. Ďakujem.