24. schôdza NR SR - 1.deň - B. popoludní - C. noc
Dátum: 2013-09-18
Poslanec: Lipšic, Daniel (-)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

284. By som vás chcel, pani predsedajúca, požiadať, aby ste, už ste to dosť nezvládli, vedenie celej tejto schôdze, aby ste nerobili ešte horšie, ako to je. Milé kolegyne, vážení kolegovia, ja by som sa tiež najskôr pridal k hodnoteniu toho, čo dnes v parlamente sa vlastne deje. Myslím si, že takúto schôdzu s takýmito, s takýmto priebehom Slovensko nemalo ani za mečiarovských čias. Vladimír Mečiar bol zvláštny, Slovensku veľmi uškodil, nebol celkom v poriadku, ale ja musím povedať, že nebol zbabelec. Robert Fico je zbabelec. Neviem si predstaviť, že by Vladimír Mečiar pri návrhu na jeho odvolanie zo sály odišiel, že by jeho poslanci boli tiež povinní zo sály odísť na jeho výzvu. Čo sa dialo po tom, že, keďže asi inú motiváciu, ako podporovať vládu, vládni poslanci nenašli, tak našli alkohol, aby potom tuná mohli v zásade byť takí zomknutí, pretože asi v triezvom stave by to nešlo, za svojou vládou. A to, čo sa udialo po polnoci, to znamená ten incident, kedy bol inzultovaný najmä pán poslanec Viskupič podnapitými poslancami, to neboli dva decká vína; to boli tak dva deci vína, jak keď mal bývalý poslanec Cuper tie dva deci orešanského, to bolo toľko dva deci vína; tak to považujem za, za veľkú hanbu. Žiaľ, musím povedať, že je to hanba, ktorá padne na celý parlament. Ja som si pozrel ešte v noci to, čo nakrútili médiá, jednotlivých poslancov SMER-u, ktorí boli zapojení v tomto incidente. Boli sme tuná v sále, a keď som dával návrh, procedurálny, ešte pred tým incidentom, tak už som povedal, že z čoho je taká dobrá nálada tuná, pretože tiahlo tuná z viacerých poslancov SMER-u. Samozrejme, že si myslím, že sa nič neudeje zajtra, pretože vedenie parlamentu stratilo akýkoľvek rešpekt. Jednak iné pravidlá hry platia pre koaličných poslancov, iné pre opozičných a myslím si, že v tomto sa bude celkom veselo ďalej pokračovať. Ako povedala pani podpredsedníčka Jurinová pred chvíľou, pred dvomi rokmi tu bola schôdza k odvolávaniu premiérky Radičovej. Hlavným dôvodom tejto schôdze bolo, bol prípad, korupčný prípad, ktorý sa týkal jedného z jej externých poradcov v kauze Osrblie, v kauze výstavby biatlonového štadiónu. Ten prípad si pamätám, bolo to v lete roku 2011, kedy sme rozbehli policajnú akciu, a keď som oznámil predsedníčke vlády, ktorá bola vtedy na dovolenke, že sme teda obvinili ľudí a zadržali niektorých ľudí vrátane jej poradcu, jej reakcia bola veľmi jednoznačná: "Obviňujte a zatýkajte, proste polícia musí mať voľné ruky, nech ide o kohokoľvek." Samozrejme, že dnes sa na Úrade vlády zatýkať nebude, nie preto, že by tam nebola žiadna korupcia, ale preto, že dnes sa znovu vyšetrujú malé korupčné prípady, ako bola kauza Wänke, radievane v tretej lige z klubu do klubu. Napriek tomuto čestnému postoju premiérky Radičovej zvolal predseda vlády Fico schôdzu na jej odvolanie a my sme všetci prišli a boli sme tu do rána. Aj premiérka Radičová tu sedela a bola tu do rána. A počúvala aj mnohé urážky aj premiéra Fica, bola a, je žena, zvládla to. Mala dosť odvahy a čistého svedomia, musím povedať, že to zvládla. Premiér Fico je síce muž, ale on tú odvahu nikdy nemal. Tá argumentácia, ktorú sme tu počuli od poslancov, že "no my sa nenecháme urážať", čo sme my už v tomto parlamente sa napočúvali častokrát a pripadá mi táto argumentácia ako argumentácia v škôlke škôlkarov, ktorí, jeden udrie, druhý mu to vráti, čo je normálne, a ten, čo udrel prvý, keď mu ten druhý vráti, beží za učiteľkou v materskej škôlke schovať sa pod sukňu: "Jajajaj, bijú ma, bijú ma, poďte ma zachrániť!" Tieto škôlkarské maniere, tieto zbabelé škôlkarské maniere, si myslím, že dnes predviedli na čele s pánom predsedom vlády poslanci SMER-u. Teraz druhá moja poznámka, ktorú hovorila, pani poslankyňa Jurinová hovorila, že on by mal byť premiérom nás všetkých. No mal by byť, ale podľa mňa premiér Fico nie je premiér občanov. On je čisto lokaj svojich pánov. A keď prenikne nejaký problém, vznikne, ako vznikol, niečo praskne, je preukázané, že materiály na vládu nepripravujú ministri, ale finančné skupiny, keď sa preukáže, že de facto v štátnych podnikoch, najlukratívnejších, čo je v tomto prípade Eustream, nominuje štát de facto nominantov finančných skupín, tak si myslím, že situácia je úplne jednoznačná, že koho záujmy vláda reprezentuje. Reprezentuje záujmy svojich pánovi, reprezentuje záujmy oligarchov, reprezentuje záujmy finančných skupín. Materiál nevznikal tak, že sa komunikovalo. Každý odborník na IT vie, ako vzniká ten list, ktorý sa volá properties. Nevzniká tak, že sa medzi sebou komunikuje, a keď nejaký niekto pripomienkuje, tak už je autor materiálu. Nie. Ten materiál vznikal a jeho základ bol na počítači J&T. Možno nejaké bodky a čiarky tam ministerstvo urobilo v rámci nejakej formálnej presnosti. Nič iné. Ale koniec koncov ten obsah materiálu potvrdzuje, nielenže kde bol urobený, ale v koho záujme bol urobený. A bol urobený čisto v záujme J&T. A budem ešte o tom hovoriť možno v najbližších dňoch, pretože tá situácia sa zdá byť, že je jednoznačná. Považujem ju za škandalóznu. Ja som spomínal, že tento prípad je ešte závažnejší, ešte do očí bijúcejší, ako je kauza Gorila, kde stále prebieha vyšetrovanie, niektoré veci možnože sú sporné, ale tuná je to čierne na bielom, úplne presné, a je to kauza, ktorá ďaleko presahuje kauzu Gorila. A tak som si dovolil vám z tej kauzy, z knihy, ktorú napísal Tom Nicholson, prečítať pár statí, pretože si myslím, že aj o tejto kauze a o tom, ako funguje lokajská vláda Roberta Fica, v nejakom okamihu vznikne knižka. Takže na úvod prečítam pár statí, keďže ide o akoby príbeh kauzy porovnateľnej, ktorá už bola takto knižne zdokumentovaná. Dvere sa otvorili a niekto z tmy vošiel do mojej izby. Nevidel som, kto to je, ale cítil som zmenu vo vzduchu, bol som si vedomý prítomného zla, ako keď sa náhle ochladí. Keď vošiel do svetla, moje nohy sa už dotýkali zeme. Riflovú bundu mal oblečenú na mikine alebo šušťákovej vetrovke s kapucňou, v šere som to nevidel presne. Páchol ulicou. Do izby sa za ním natlačili ďalší dvaja chlapi. „Môžem vám pomôcť?“ spýtal som sa. Absurdné, pýtať sa votrelcov, či im môžem pomôcť, ale chápal som, že oni sú v tejto miestnosti predátori a ja len korisť. „Pomoc?“ zopakoval Riflová bunda a uškrnul sa ponad plece. A potom z jeho rukáva vystrelila päsť a hneď nato aj druhá a stretli sa s mojou hlavou. To len na porovnanie, aj dnes tu v parlamente alebo včera v noci padali rôzne päste. Pevne verím, že neboli od ľudí s takým profilom, aký sa píše tuná v tejto knižke, ale nie som si celkom istý. Pokračujem ďalej: Stalo sa to v jeden zimný podvečer v roku 1998 v Bratislave, kde som pracoval ako reportér pre isté malé anglické noviny. Na Slovensku vtedy nebola vojna ako na Balkáne ani novinári pravidelne nemizli ako v Rusku, ale nad krajinou stále viala zástava divokého východu. Pod vedením kyklopského premiéra Vladimíra Mečiara sa v krajine unášalo a vraždilo, novinári boli niekoľkokrát zbití a občas im zhoreli autá, a to všetko pod starostlivým dozorom Mečiarovej tajnej služby. Mečiar v tom čase vládol Slovensku ako Sauron Stredozemiu a akokoľvek smiešne to znie dnes, keď má sedemdesiat a je už politickou fosíliou, v tom čase bola jeho moc obrovská. Aj toto, myslím, že môže byť určitým znamením do budúcnosti pre garnitúru Roberta Fica. Aj bitku od nepozvaných tupohlavcov som dostal zrejme za to, že som sa odvážil písať o jeho zverstvách. Ležal som na posteli a čítal knihu Cormaca McCarthyho s príznačným názvom Vonkajšia temnota; o žene, ktorá čaká dieťa so svojím bratom. Keď sa dieťa narodí, vezmú jej ho a ona sa vydá na púť cez Apalačské pohorie, ktoré je plné zloduchov, a hľadá svoju dcéru. Temnota tej knihy sa šírila v každom priestore, v ktorom ju kto čítal, nehovoriac o mojej malej izbe na prázdnom internáte ďaleko od domova. Takže keď títo traja tupohlavci vošli dnu, chvíľu mi trvalo, kým som si uvedomil, že sú skutoční. Jeden mal bradu, čo mu zakrývala celú tvár, trčali mu len oči; ďalší, ktorému by sa hodilo dáke apalačské meno ako Toadvine, dlhé, zúrivo rozpustené mastné vlasy po plecia. Jediný úder, ktorý si poriadne pamätám, bol prvý, a čiastočne druhý, oba do spánkov. Zvyšok bitky som mal pocit, že sa plazím hustým bahnom, aby som sa dostal k dverám. Svietilo len slabé svetlo; a kým na mňa dopadali údery, pokúšal som sa chrániť si tvár, skryť sa v malom výklenku na chodbe a potlačiť strach. „Prestaň!“ zareval hlas. „Daj ruky hore!“ Zaváhal som. Nie preto, že by som sa chcel brániť, ale pretože som vedel, že len čo sa vzdám, som stratený. Bol som však sám proti sebe; moje ruky proti mojej vôli vyleteli inštinktívne hore, samy od seba, a spolu s tým zmizla aj moja vôľa bojovať. Schmatli ma za zápästia, dovliekli k posteli a prinútili ma ľahnúť si na brucho. Ruky mi zviazali za chrbtom, cez hlavu prevliekli vrece. Jeden z nich, myslím, že to bol Riflová bunda, si kľakol na môj chrbát a začal ma mlátiť do hlavy. Možno bol sklamaný, že útok sa skončil tak rýchlo. Už som necítil žiadnu bolesť. Bol som taký vystrašený z celej situácie, že som nechtiac zaručal ako zviera, čo sa dostalo do pasce. „To stačilo, zlez z neho,“ povedal veliaci hlas. Ukázalo sa, že patril Bradatému, ktorý čupel pri posteli a nadvihol vrece na mojej tvári. „Tak ako? Dýcha sa ti lepšie?“ Prikývol som. Bol menší ako jeho partneri, ktorí boli zaneprázdnení prehliadkou izby. Vďaka kapucni som z jeho tváre videl len zvláštne červené pery. „Máš fotky jednej vraždy. Šéf ma poslal, aby som ich priniesol.“ „My sme ruská mafia!“ zaškriekal jeden z chlapov. „Nie, srbské mafia,“ pridal sa k nemu druhý a rozrehotal sa. Matrac sa prehol pod kolenom a dostal som ďalší úder do hlavy. „Prestaň s tým už!“ zreval Bradatý a znova sa sklonil ku mne: „Počúvaj, daj nám, čo potrebujeme, a my odídeme.“ Z úst mi vyšla záplava slov, trval som na tom, že nemám žiadne fotky, nemám ani len fotoaparát, nikdy som nevidel žiadnu vraždu a už vôbec nie som ten človek, ktorého hľadajú. „Ale voláš sa Tom Nicholson, nie?“ Nová vlna zúfalstva, keď sa moja záchranná vzducholoď s menom ToNieSomJa zrútila dole. Bradatý sa postavil a ja som zostal ležať na posteli, kým všetci traja ďalej prehľadávali izbu. Záhadná hudba zipsov, šepotu, rýchlych a tvrdých pohybov. Potom sa Bradatý vrátil. „Pozri,“ povedal, a tentoraz mi nechal vrece na tvári. „Ja proti tebe nič nemám, ale tuto moji priatelia sú profesionáli a sú ozbrojení. Je to ich živobytie. Keď mi nedáš fotky, pôjdem preč a nechám ťa tu s nimi, možno sa dobre porozprávate.“ „Nie, nie, nie,“ zamrmlal som. „Mýlite sa. Neviem, odkiaľ máte moje meno, ale ja som nikto, ja nie som ani len Slovák, ja sa do ničoho nemiešam!“ Vzdychol, akoby nad tým uvažoval. „Poviem ti, čo spravím. Pôjdem dole a spýtam sa šéfa. Ak sa mýlime, vrátim sa a osobne sa ti ospravedlním. Ale ak klameš, tak máš problém.“ Schmatli ma dva páry rúk. Zviazali mi nohy a pripútali ich k zápästiam jedným dlhým špagátom, ktorý sa točil okolo môjho krku. Bol som natiahnutý ako na škripci. Na chvíľu mi dali dole vrece a vopchali do úst jednu z mojich kravát. Potom ma preniesli na posteľ a pre istotu pripútali k jej rámu. Bradatý sa ku mne nahol: „Môžeš dýchať?“ Prikývol som, lebo som sa nevedel dočkať, kedy vypadnú. Strčil prst pod povraz na mojom krku a skontroloval ho. „Jeden z mojich ľudí bude vonku pred dverami. Keď začuje čo len najmenší zvuk, vojde hneď dovnútra a opäť dostaneš nakladačku. Takže ani muk, kým sa nevrátime.“ A potom sa postavili a zmizli z môjho života tak rýchlo, ako do neho vpadli. Posledný zvuk, ktorý som počul, bol zvuk kľúča, ktorým za sebou zamkli. Ticho. Najskôr som len zatvoril oči a zaťal zuby do vankúša. Nepochyboval som o tom, že Bradatý si šiel všetko overiť. Radšej sa nehýbať. Ale potom som si uvedomil niečo iné. Že som na deviatom poschodí prázdneho internátu, a keďže všetci študenti sú doma na zimných prázdninách, kým by ma niekto našiel, bola by jar. Že keď sa hrubokrkí vrátia, nevrátia sa preto, aby sa ospravedlnili a rozviazali ma. Podarilo sa mi dostať kravatu von z úst, ale tento proces len tuhšie pritiahol špagát okolo môjho krku. Vystrašený som sa otočil a zahryzol do toho, čo ma držalo. Bola to moja šnúra na bielizeň, plastová s lankom vnútri. Žul som ju a rezal zubami, až kým sa nepretrhla, striasol som si z hlavy vrece a oslobodil sa z uzlov na nohách a na rukách. Posadil som sa na posteli a skontroloval škody. Ukradli mi stereo a moju zbierku cédečiek, ale nechali mi peňaženku a pas. Pozrel som pod koberec. Peniaze, čo som mal schované pre krajné prípady, tam stále boli. Zmizli aj moje kľúče, cestovná taška a nový zimný kabát. Bastardi. Schmatol som kuchynský nôž, mysliac na strážcu za dverami. Vykopol som panel zo spodnej časti dverí, ďalším úderom som zničil zámok. Chodba však bola prázdna. Trvalo celé veky, kým som sa dostal na prízemie. Budova mala priveľa rohov, za ktorými sa mohli útočníci skryť, a vo výťahu ležala prázdna fľaša od vodky, ktorá akoby patrila Toadvinovi. Radšej som šiel po schodoch. Nočnému vrátnikovi sa nechcelo volať políciu. Tvrdil, že celé hodiny nikto nešiel dnu ani von a díval sa mi pri tom do opuchnutej tváre. Napokon predsa len zdvihol telefón a zavolal. Potom mi spravil čaj a nechal ma vypiť si ho v jeho miestnosti, kde ma nikto nemohol vidieť. Prišla polícia, štyria detektívi a dvaja policajti vo svojich pekných zelených uniformách. Hľadali odtlačky prstov, zatiaľ čo ja som čakal v hale, kým povedia, čo mám robiť. Nechali ma odísť o siedmej ráno. Kým jeden z detektívov písal správu, spýtal som sa ho, čo sa podľa neho stalo. Potriasol hlavou. Spýtal som sa ho znova, povedal som mu, že nemám kam ísť, môžem sa len tak vrátiť do svojej izby, a preto by bolo lepšie, keby mi povedal to, čo vie, aby som sa vedel zariadiť. Vzdychol. „Asi to bola SlS-ka,“ zamrmlal. „Zastrašovanie.“ Aj v tom zmätenom stave, v ktorom som sa nachádzal, som mu odmietal uveriť. Čo už len mohlo zaujímať tajnú službu na reportérovi bez mena, ktorý píše pre zahraničné noviny s maličkým nákladom? A prečo si myslel, že tá bitka bola zastrašovanie, a nie krádež a vlámanie? Oprel sa o kreslo a rozhodol sa niečo mi povedať. „Strávili vo vašej izbe príliš veľa času,“ vysvetlil. „Keby to bolo len vlámanie a krádež, vlezú a vylezú tak rýchlo, ako môžu, nebudú sa poflakovať ďalších pätnásť minút okolo a mlátiť vás, tváriac sa, že sú mafia. Nechali tam aj váš pas a nechceli žiadne peniaze, čo znamená, že to neboli bežní zlodeji. A to, čo ukradli, odniesli vo vašej taške, takže predpokladám, že improvizovali a snažili sa predstierať krádež.“ Vyšiel som z policajnej stanice do zimného rána, kde na mňa čakalo moje dievča, vyslanec z reálneho sveta. Šiel som s ňou do jej bytu a dali sme si každý niekoľko štamperlíkov vodky. Skôr ako som šiel do práce, zavolal som do redakcie a zvestoval, čo sa stalo. Len čo som si sadol za svoj stôl, prišiel môj editor Dan Borský, potľapkal ma po pleci a položil predo mňa teplé pivo. V prehrávači zapol starú pásku Cranberries a štrngli sme si. A potom som sa zosypal. Celé ďalšie týždne som zo srdca nenávidel Slovensko a túto nenávisť som si bránil kuchynským nožom vo vrecku môjho saka na hrudi. Nebola to bohvieaká emócia; skladala sa zo sebaľútosti a hanby. Nezarábam tu dokopy nič a teraz sa ešte musím starať o takéto hlúposti! Keď vás niekto zbije a zviaže ako bezmocné zviera, vie to celkom pekne zničiť ego. Človek nenávidí samého seba a hľadá ľahkú obeť, na ktorú by to všetko mohol hodiť. Po mesiaci som sa odsťahoval od frajerky naspäť do svojej starej izby, pretože sa mi zdalo ponižujúce ďalej sa skrývať. Dieru na dverách zaplátali preglejkovým panelom, ale inak sa nič nezmenilo. Kúsky požutej šnúry na bielizeň a kravata ležali na posteli. Po mojom prehrávači zostal na stole zaprášený obdĺžnik. Vonkajšia temnota ležala chrbtom hore na koberci, kam spadla. Vrátil som sa k svojmu starému životu. Venoval som sa písaniu a po čase som prestal nosiť vo vrecku kuchynský nôž, lebo všetky moje saká boli zničené. Priatelia a susedia na internáte sa ma už nepýtali, čo sa stalo. Dostal som list, v ktorom mi polícia oznamovala, že vyšetrovanie je uzavreté a nič sa nezistilo. Páchateľ neznámy. Myslím, že presne to bol moment, keď som sa rozhodol napísať knihu. Nie ako dáku odplatu „mafiánom“, ani ako liek na moje zranené ego. Nie, rozhodol som sa jednoducho preto, že po prvýkrát som bol aj ja sám súčasťou toho, čo sa dialo okolo. Namiesto toho, aby som odišiel urazený do Kanady, chcel som zostať a byť členom „cnostnej minority“, ktorá odporuje Mečiarovi. Povedal som si, že môj monokel a ukradnuté veci sú platnou vstupenkou do tejto skupiny. Ale ako som mohol prispieť? Nemal som nič, len fakt, že som už aj ja patril k tým, ktorých dala moc zmlátiť. Kým sa to nestalo, Slovensko bolo pre mňa exotické miesto, kde sa dá stráviť niekoľko rokov, kým sa rozhodnete, čo so svojím životom. Pozorovatelia ako ja – učitelia angličtiny, dobrovoľníci mierových zborov, smutní právnici a manažéri, ktorých poslali firmy namiesto do Barcelony do Bratislavy – spoločne prežívali postkomunistickú frašku, preplnenú charaktermi ako Mečiar a jeho vtedy obézny šéf tajnej služby Ivan Lexa. Z ničoho nič som sa však sám ocitol uprostred tejto hry a začal som si všímať – a nenávidieť – albánskych vekslákov pred Tescom, čierny Mercedes, čo patroloval mestom, steroidové monštrá, ktoré „chránili“ bary v centre mesta. Hrubokrkí vládli národu, v politike aj na uliciach, a ich vulgárnosť bola všadeprítomná a všetkým na očiach. Každému, kto sa na situáciu pozrel zbližša, bolo jasné, že na Slovensku nešlo o to, že sa pohybovalo smerom k ruskému štýlu neslobodnej demokracie; Slovensko bolo v podstate unášané miestnymi oligarchami, ktorí si chceli z neho vytvoriť vlastné panstvo uprostred strednej Európy. Konečne som pochopil, prečo toľko mladých ľudí odchádzalo do zahraničia a prečo sa tisícky ľudí angažovali v protivládnych protestoch. Ako dávno bolo, zdanlivo, to leto roku 1998! Mečiar prehral vo voľbách a medzinárodná izolácia, do ktorej Slovensko hnal, je dnes len poznámkou pod čiarou v historických knihách. Najmúdrejší z hrubokrkých vymenili steroidy za obleky a novinári sú dnes napádaní len slovne, dokonca často z opodstatnených dôvodov. V podstate sa však toho zmenilo len veľmi málo. Kleptokracia, ktorú Mečiar priniesol, zostala na svojich miestach; dnes je len o niečo viac sofistikovaná. Väčšina voličov stále zúfalo nerozumie verejným otázkam a v nekonečných politických škandáloch nevidia žiadne zákulisie. Povedia si len: „Všetci politici kradnú.“ Sviniari stále dostávajú vysoké úrady – Mečiarov nasledovník Robert Fico je dlhodobo v pozícii najdôveryhodnejšieho politika krajiny – a ľudia vnímajú politiku tak, že menší zlodeji nahrádzajú väčších a naopak. Akoby sa pokazený dom dal opraviť tým, že vymeníte nájomníkov. V roku 2004 som sa spýtal Martina Barta, bývalého analytika tajnej služby, čo sa mi to vlastne vtedy na internáte stalo. Hoci si nemohol byť istý, že v tom mala prsty naozaj tajná služba, tvrdil, že by som bol „perfektným cieľom“ bitky. „Bol si dostatočne známy, takže ostatní novinári by sa o tom dozvedeli a pochopili by odkaz, aký im cez teba poslali,“ povedal. „Ale zároveň si bol cudzinec bez akýchkoľvek koreňov, takže nikto neočakával vážnejšie následky. Pravdepodobne si mysleli, že odídeš z krajiny.“ Neodišiel som, ale trvalo mi desaťročie, kým som pochopil prečo. Dôvodom je táto kniha. Je o moci a o tom, ako sa na Slovensku zneužíva na zbohatnutie. Je o organizovanom zločine – nie o bezduchých praktikách miestnych gangstrov, ale o tom, ako oligarchovia a politici vybabrali so systémom, aby zbohatli. Je tiež o tebe a o mne, o našej stratenej nevinnosti a o bolestivom poznaní toho, ako to na Slovensku funguje. Je to môj príspevok k činnosti cnostných minorít a je to moja odpoveď tým trom mužom v mojej izbe a všetkému, čo reprezentovali. Toto je pre vás, chlapci, a pre tých, čo vás poslali. Hneď ako otvoril dvere, vedel som, že niečo nie je v poriadku. Namiesto toho, aby ma pozval dnu, povedal, aby som podržal výťah a zobral si z vešiaka bundu. Kým zamykal, chcel som sa niečo spýtať, ale on pokrútil hlavou. Výťahom sme sa odviezli až celkom dole, po celý čas v úplnom tichu. Mal som Petra rád od prvej chvíle, čo som ho spoznal. Bol to prvý tajný, s ktorým som sa stretol, takže keď som v jedno júlové popoludnie v roku 2008 prišiel do krčmy Česká pivnica a hľadal som muža v červenej šiltovke, nevedel som celkom, čo mám čakať – možno nejakú sivú myš s okuliarmi bez emócií. Namiesto toho mal muž, ktorý zdvihol obočie namiesto pozdravu, takmer dva metre, začínajúcu plešinu, teplé vlhké ruky a výrazné, akoby sklamané ústa. Výťah prešiel prízemie a zastavil sa v pivnici. Potichu sme prešli pomedzi škatule a čistiace prostriedky do výklenku vzadu. „Suspendovali ma,“ zašepkal. „Kým prebieha vyšetrovanie, mám domáce väzenie, ale som si istý, že toto je koniec.“ „Do riti,“ vydýchol som, a zrazu som sa zľakol, že som ho nejako prezradil. „Nikdy som nikomu nepovedal, že sa stretávame, ani vlastnej manželke nie. Jediná vec, ktorú môžu mať, sú e-maily, čo sme si písali. Možno majú tie…“ „To je moja vina, nie tvoja,“ šepkal ďalej. „Pravdepodobne ma už dlhšie sledovali. Som v tajnej službe jedenásť rokov, a to je dosť dobrý dôvod na to, aby som bol pre nových šéfov nespoľahlivý. Neviem, čo ich naštartovalo, ale majú fotky. Je koniec.“ Možno existujú novinári, ktorých príbehy vznikajú na základe vnútornej inšpirácie alebo starostlivého pozorovania, ale ja takým nie som. Možno nemám fantáziu, možno som príliš lenivý. Ale keď je na Slovensku tak veľa ľudí, čo chcú povedať svoj príbeh, keď je pritom tak veľa dobrých príbehov, nie je dôvod, aby som krkolomne vytváral nápady. Tak sa to začalo aj s Petrom. „Dobrý deň, pán Nicholson,“ začínal e-mail, ktorý som dostal v jeden neskorý večer. „Som príslušník bezpečnostných zložiek Slovenskej republiky. Chcel by som sa s vami stretnúť. Detaily vám poskytnem osobne. Pošlite mi, prosím, svoje telefónne číslo, na ktoré vám môžem zavolať, a možný čas stretnutia.“ Za tie roky som dostal desiatky podobných e-mailov, ale tento bol niečím iný. Žiadne zaručené sľuby o poklade, žiadne osobné rozhorčenie ani hlúposti zo špionážnych noviel („založte si anonymný účet v internetovej kaviarni a píšte mi len odtiaľ“). Slovné spojenie „bezpečnostné zložky“ znelo lákavo, rovnako ako pisateľova istota, že má pre mňa niečo dôležité. A tak sme si dohodli stretnutie v Českej pivnici, nenápadnej krčme blízko električkovej trate v širšom centre mesta. Povedal som mu, aby čakal chlapa, ktorý vyzerá ako tulák (opis, ktorý som začal používať pri stretnutiach s neznámymi ľuďmi, ale ktorý je, nanešťastie, čoraz viac aktuálnejší). Prišiel som načas, ale on tam už sedel s pohárom piva pred sebou. Pri podaní ruky bol rýchlejší a silno mi stisol dlaň, skôr než som bol pripravený jeho stisk opätovať, čím získal nado mnou miernu prevahu. „Peter,“ predstavil sa, šacujúc ma pohľadom. Stretnutie so zdrojom je ako rande naslepo. Niekedy viete hneď, že z toho žiaden príbeh nebude. Ako keď sa za vaším „rande“ ukáže nervózna nezamestnaná učiteľka s pokrčeným golierom a nepríjemných dychom, opisujúca nepodložené „fakty“ o drobnej krádeži, ktorú urobil jej sused. Alebo manželka, ktorá chce, aby ste odhalili údajný sexuálny záujem jej manžela o ich dcéry (počas toho pamätného šokujúceho stretnutia mi dokonca ukázala fotku). Kým sa nestanete novinárom – teda kým sa nezačnete zaujímať o príbehy iných ľudí, ani netušíte, koľko zranených duší chodí po svete, nosí v sebe svoje bolesti a čaká na divákov. Keď sa vám párkrát stane, že sa do pasce nudy dáte chytiť, snažíte sa vyhýbať takýmto banálnym stretnutiam, ako sa len dá, najmä tým, že si zistíte o svojom zdroji čo najviac vopred. Nie vždy sa vám to však podarí a potom musíte trpieť a počúvať sled nezaujímavých udalostí. Ľudia zvyčajne prezentujú seba a svoje príbehy inak, než ako sa odohrali v skutočnosti, takže počas stretnutia neustále hľadíte na hodinky a premýšľate, ako čo najrýchlejšie odísť. Tentoraz to tak nebolo. Peter bol typ zdroja, o akom všetci novinári snívajú. Pracoval ako topanalytik v tajnej službe, v sekcii pre ekonomickú a organizovanú kriminalitu. Podľa toho, čo mi povedal, nedávno viedol súdom schválenú sledovaciu operáciu, a teraz chcel rozpovedať svoj príbeh. „Moja rodina je v ohrození, a moji šéfovia sa mi otočili chrbtom,“ povedal. „Skúsil som všetko, čo som mohol, ale ďalej už nemám kam ísť.“ Petrov príbeh sa začína neuveriteľnou náhodou – zistil, že jeho byt susedí s konšpiračným bytom, ktorý v tom čase používala bratislavská finančná skupina na tajné stretnutia s politikmi. Keby si kúpil byt o ulicu ďalej, operácia Gorila by sa nikdy neuskutočnila. „V živote sa také veci stávajú,“ povedal v jedno teplé jesenné popoludnie v septembri 2011. Znova sme sedeli pri pive, tentoraz v novorekonštruovanom hokejovom štadióne v Bratislave. Moji editori v časopise Trend ma požiadali, aby som zorganizoval stretnutie s Petrom; chceli jeho príbeh počuť na vlastné uši a overiť si jeho pravdivosť. „Bola to úplná náhoda,“ povedal ticho. Stalo sa to krátko po zmene vlády v roku 1998. Peter rok predtým nastúpil ako analytik hlavnej divízie tajnej služby („Odpovedal som na inzerát v novinách,“ uškrnul sa) a hľadal pre svoju mladú rodinu väčší byt. V tých časoch si nebolo veľmi z čoho vyberať, dokonca ani v hlavnom meste, a kupujúci boli neustále ohrození možnosťou, že o svoje peniaze prídu pre podvodníkov alebo krachujúcich staviteľov. Prirodzene inteligentný Peter našiel spôsob, ako odstrániť pri kúpe bytu toto riziko: hľadal len tie projekty, v ktorých si kupovali byty ľudia z Mečiarovej vlády. Jeho argumentom bolo, že stavitelia by sa neodvážili podvádzať ľudí v takom vysokom postavení. Natrafil na domovú výstavbu na Vazovovej ulici, ktorú stavala spoločnosť Spectrum Reality; jej vlastníkom bol realitný podnikateľ Dušan Kollár. Kollár mal blízky vzťah s Alexandrom Rezešom, bývalým Mečiarovým ministrom dopravy,... (Kýchnutie v sále.) Na zdravie. ... ktorý sa neskôr stal hlavnou hybnou silou VSŽ Košice. „Kollár staval viaceré domy a kupoval nehnuteľnosti. A pracoval aj pre Mečiara a Rezeša,“ tvrdil Peter. V roku 1998 mala bezpečnostná firma Guard, ktorá patrila bývalému policajtovi a členovi ŠtB Milanovi Bálišovi, zmluvu na poskytovanie ochrany pre VSŽ a jej topmanažérov, ako bol napríklad Alexander Režeš. Báliš tiež poskytoval bezpečnostné služby Vladimírovi Mečiarovi a podľa Petra aj Dušanovi Kollárovi. Pre náš príbeh je dôležité, že jeho „pravou rukou bol Zoltán Varga“. „Po roku 1998 prevzal túto budovu Jozef Majský, neviem presne z akého dôvodu, ale zrejme mu Kollár niečo nezaplatil alebo čo,“ pokračoval Peter. „V dome už mali predaných dvadsaťpäť bytov zo štyridsiatich. Zistil som, že išlo o pätnásť Majského ľudí a desať vlastníkov blízkych Rezešovi či Vargovi. Napadlo mi, že svojich vlastných ľudí by asi neodrbávali, tak som si tam kúpil byt. A zhodou okolností bol mojím susedom Varga.“ Niekoľko rokov žili Peter a Zoltán Varga ako susedia, bez toho, aby vedeli, čím sa kto živí. Až do jesene roku 2005, kedy si Peter viackrát všimol čiernu limuzínu s vládnou poznávacou značkou a v nej vtedajšieho ministra hospodárstva, ktorý navštevoval byt jeho suseda na piatom poschodí. Ten byt patril Vargovi. „Videl som, ako tam bežne chodil Jirko Malchárek a členovia bratislavskej finančnej skupiny, a povedal som si, ‚skúsme to‘,“ povedal Peter. „Prišiel som za šéfom, že mám suseda, ktorý robí pre jednu finančnú skupinu a s predstaviteľom tejto skupiny sa v jeho byte stretáva minister hospodárstva. Povedal som mu, že by to mohlo byť zaujímavé. Šéf súhlasil, poveril ma tým a šiel som do toho. Nerozmýšľal som o tom veľa.“ Aby odpočúvanie bolo legálne, Petrovi nadriadení podali oficiálnu žiadosť o schválenie odpočúvania Vargovho bytu na bratislavský krajský súd. Majiteľ bytu, ako sa súd dozvedel, bol „podozrivý z páchania rôznych zločinov ekonomickej povahy“, bol do toho zamotaný alkohol, ako aj „kontaktovanie sa s rôznymi ministerstvami za účelom ovplyvňovania verejných tendrov tak, aby boli zvýhodnené spoločnosti, pre ktoré pracuje.“ Vargu považovali za „hlavu organizovanej skupiny, ktorá používa korupčné praktiky na to, aby prenikla do policajného zboru Slovenskej republiky a štátnej administratívy, aby tak konsolidovala svoju moc a získala výhody.“ „Museli sme to nejako zaobaliť do toho liehu,“ povedal Peter. „Zdôvodnenie napísal môj šéf. Sudca schváli skoro všetko. Musela by tam byť napísaná nejaká úplná hlúposť, aby to sudca neschválil.“ A tak súd schválil šesťmesačnú sledovaciu akciu pod podmienkou, že sudca bude dostávať pravidelné reporty o tom, čo zachytili ploštice, aby bolo zaistené, že odpočúvanie je legitímné. Nebolo to však žiadne bežné sledovanie. Ploštice neboli schované – ako sa to bežne robievalo – v lampách a svetlách, ale namiesto toho ich počas jedného víkendu, keď bola rodina preč, namontovali do stien Petrovho bytu. Ploštice normálne vysielajú každý zvuk, ktorý zachytia, a tak sa dajú aj ľahko identifikovať, ak niekto skúma priestor za účelom vylúčenia možného odpočúvania. Prístroje použité pri akcii Gorila posielali zvuky elektrickým káblom, takže ak niekto kontroloval Zoltánov byt, ploštice vyzerali ako elektrické drôty v stene susedného bytu vedúce k vypínačom alebo zariadeniam, ako je napríklad lampa na stene. Užívatelia bytu zjavne verili, že je úplne „čistý“, a bez zábran sa rozprávali. Bol to dialóg o kupovaní poslancov v parlamente, o nelegálnom straníckom financovaní, o vládnych aj opozičných politikoch spojených s korupčnými praktikami. V máji 2006 bola operácia predĺžená o ďalších šesť mesiacov a bola rozšírená aj na člena finančnej skupiny, pre ktorú Zoltán pracoval. Monitorovacia skupina bola spočiatku malá. „Boli sme vlastne traja, čo sme počúvali. Celkovo k tomu malo prístup asi desať ľudí,“ spomínal Peter. „Ja som mal priamo prístup k audiu. Zo servera sa to prepisovalo na papier okamžite, najneskôr hneď na druhý deň.“ Vzhľadom na závažnosť operácie bolo do normálneho reportovania pridaných niekoľko nových procedúr. Z originálnych Gorila pások bol vytvorený tzv. skrátený záznam. Nebol to ani stostranový dokument, ktorý obsahoval najdôležitejšie informácie, vrátane priamych citácií; všetko bolo dopĺňané Petrovými poznámkami, ak bolo treba upresniť, o akej spoločnosti, resp . osobe sa debatovalo. „Skrátené záznamy neboli vôbec typické, robilo sa to len vo výnimočných prípadoch, keď to chceli nosiť hore,“ povedal Peter. „Bežná prax je taká, že sa pracuje s doslovným prepisom, z ktorého vznikne analytický materiál a ten ide oficiálnym informačným tokom služby. Ale toto bol veľmi citlivý materiál, pretože išlo o člena vlády. Služba to riešila tak, že to nepôjde žiadnym tokom, aby nedošlo k únikom informácií; išlo to cez skrátené záznamy, ktoré nosili priamo riaditeľovi SIS Ladislavovi Pittnerovi alebo šéfovi kontrarozviedky Ľubomírovi Arpášovi.“ Všetko bežalo tak, ako malo, myslel si Peter. Jeho skrátené reporty sa dostali nielen k nadriadeným, ale aj k šéfovi SIS a k premiérovi alebo k ministrovi vnútra. „Nechcite odo mňa, pán redaktor, aby som porušil štátne tajomstvo,“ povedal chladne bývalý premiér Dzurinda v roku 2009, keď som sa ho spýtal, čo v tom čase vedel o operácii Gorila. Ale za javiskom sa začínali veci hýbať a rozpadať. Začalo sa to tým, že operácia Gorila mala niekoľko informačných únikov. Prvé informácie unikli cez sekciu SIS, ktorá mala na starosti náboženské skupiny a politické strany. Jej riaditeľ bol rodinným priateľom Jána Rejdu, staršieho policajného dôstojníka, ktorý bol zachytený na audiozázname z Vargovho bytu. „Áno, bol to Fero,“ povedal Rejda, keď som ho konfrontoval v auguste 2011, v čase, keď odišiel z pozície šéfa policajného útvaru osobitného určenia. Riaditeľ vraj kontaktoval Rejdu vo februári 2006 a varoval ho, že SIS informovala ministerstvo vnútra o Rejdových stretnutiach v byte na Vazovovej. „K ďalšiemu úniku došlo na hlavnom analytickom oddelení, v sekcii, kde väčšinu informácií posúvali,“ povedal Peter. „A potom došlo k tretiemu a najväčšiemu úniku.“ V máji 2006 začali médiá hovoriť o podozreniach voči šéfovi kontrarozviedky SIS Ľubomírovi Arpášovi z predaja a manipulácií bezpečnostných previerok, ktoré vydával Národný bezpečnostný úrad. Arpáša a jeho kliku nútil odísť začiatkom augusta nový riaditeľ SIS Jozef Magala. Ale skôr ako odišli, tvrdí Peter, zobral jeho starý šéf originálne audionahrávky operácie Gorila a predal ich tým, ktorí na nich boli nahratí. Iróniou je, ako vlastne unikla aj samotná informácia o predaji – podľa Petra bola zdrojom tohto úniku pracovníčka SIS Iveta S., Arpášova nepriateľka, s ktorou nezaobchádzal v rukavičkách. „Jej muž (Stanislav S.), bývalý eštebák, bol riaditeľom odboru.