16. schôdza NR SR - 5.deň - B. popoludní
Dátum: 2013-03-20
Poslanec: Fecko, Martin (OĽANO)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

111. Ďakujem pekne, pán predseda. Pán minister, pán spravodajca, kolegyne, kolegovia, dovoľte, aby som sa tiež trošku vyjadril k tej téme, ktorú tu máme o chove psov. Áno, je to zákon o chove psov a ich držania. Ako pán Zsolt Simon povedal, prečo sa tu nevenujeme chovu hadov a iných, tak to sme mali minule v zákone o veterine, kde mi samozrejme tento zákon neprešiel, pretože asi som opozičný, takže mám smolu. Ale dáme ho naspäť, nebojte sa, pán Zsolt Simon, budem aj to riešiť. Či som chovateľom alebo nie som chovateľom. Choval som psov, samozrejme aj teraz mám psa. Aj ja som bol v podobnej situácii, ako bol pán Hrušovský, že prakticky mňa napadli štyria psi. Boli to slovenskí čuvači, dva čuvači, dvaja kríženci, a bol som na lúke sám. Správali sa ako svorka a vtedy obkľúčili ma a ja som si vtedy spočítal, že koľko je dva a dva, a iba som čakal. To boli psi, ktorí strážili stádo ovčie. Ušli bačovi a ja som len vtedy čakal proste, dúfal, že ten bača ich tak vycvičil, že na mňa nezaútočia. Nezaútočili, takže som živý, zdravý, som tu. Chcel by som sa trošku povenovať, ako vlastne ja cítim držbu a chovanie psov. Podľa mňa je zodpovednosť chovateľa kľúčovým problémom v tejto situácii. Za akýkoľvek akt agresie psa voči človeku i k inému zvieraťu nesie plnú zodpovednosť chovateľ, majiteľ zvieraťa. To, ako sa pes prejavuje, je v prevažnej väčšine výsledkom výchovy a podmienok, v ktorých je zviera držané. Takmer vo všetkých prípadoch ťažkého ublíženia na zdraví človeka psom išlo o zvieratá, ktoré boli nedostačne socializované, držané v neprimeraných podmienkach, mali trvalý úväz, nedostatok potravy, chronicky frustrované, prípadne cielene vedené k agresivite a podobne. Skúsenosti z praxe ukazujú, že módna vlna, ktorá priniesla rozkvet chovu, zrodila aj veľké množstvo chovateľov s minimálnymi až úplne absentujúcimi informáciami a skúsenosťami s chovom, ktorí nepoznajú ani základné formy správania sa svojho zvieraťa, a tým pádom dochádza k množeniu prípadov nezvládnutia zvierat. To znamená útoky, pohryzenia a podobne. Významnú úlohu zohrávajú samozrejme etické a psychické dispozície chovateľov. Veľkým problémom sa stáva i neregulovanie, množenie psov a s ním súvisiaci obchod. Vo svete sa k týmto princípom pristupuje z dvoch aspektov. Po prvé, zásada výhradnej zodpovednosti majiteľa akéhokoľvek psa. A po druhé, zásada tzv. kolektívnej viny plemien. Toto musíme rozlišovať. Na základe týchto dvoch aspektov sa aj prijíma príslušná legislatíva v jednotlivých krajinách. Zásada kolektívnej viny toho plemena, tak prakticky tu sa dostávame do určitých disproporcií, a síce, že je značne rozšírený chov psov, ktoré sú asi nepodchytené v plemenných knihách, a v takomto prípade na základe vonkajších znakov je veľmi ťažko určiť jeho rodokmeň. A vlastne to ani nemôžme, to myslím, že uzná každý. V prípade súdnych sporov prakticky žalobca bude nutne čeliť dôkazovej núdzi, pretože pes je druhovou jednotkou, a do úvahy tak neprichádzajú genetické testy. Takže prakticky sudca má veľmi ťažkú situáciu potvrdiť, nepotvrdiť daný plemenný druh. V Slovenskej republike nie sú k dispozícii spoľahlivé informácie o počte jedincov jednotlivých plemien psov, a teda ani údaje o tom, aký je podiel jednotlivých plemien na útokoch voči ľuďom. Pre tento prípad je však možné získať predbežnú orientáciu v problematike k nahliadnutiu do štatistických údajoch zhromaždených napríklad v Nemecku. Vyplýva z nich, že väčšinu napadnutí človeka psom reprezentujú tzv. malé plemená a za nimi nasledujú nemecké ovčiaky, buldogy, rozliční kríženci. Môžeme tu dať nejaký príklad, ktorý je ilustrujúci, z Českej republiky, ktorý bol uskutočňovaný na základe metodiky Európskej veterinárnej federácie, kde sa uskutočnilo vyšetrenie 18 482 psov v súvislosti s poranením ľudí. Tzv. nebezpečné plemená psov, t. j. akita inu, americký stafordšírsky teriér, staford bulterriér, argentínska doga, buldogská doga, bazílska fila, mastif, bulmastiff, pitbull, rodézsky ridžbek, rotvajler, tosa a doberman, boli v tomto súbore zastúpení 8,1 percentami. Plemená ovčiakov, nemecký ovčiak, belgický ovčiak, československý vlčiak tvorili 22,8 % súboru, jazvečíky 11, kokeršpaniely 6,6, pudle 3,1 a 48,8 % bolo reprezentovaných ostatnými plemenami a krížencami. Aby sme sa trošku dostali do nejakého toho obrazu, ako to vlastne s tými útokmi jednotlivých plemien je. Z dostupných údajov v Česku a Nemecku vyplýva, že veľa tých útokov, a to až 70 % je útokov psov na ľudí a odohráva sa v domácnostiach a obeťami sú, žiaľ, príslušníci, ktorí tú domácnosť teda užívajú. Často sa jedná o psoch, ktoré sú chované v nevhodných podmienkach, a o starších psoch, ktoré sú neurotizované chorobami. Tým, že začneme zameriavať svoju pozornosť na určité plemená, odpútava sa pozornosť od nezodpovedných majiteľov týchto psov. Zase na druhej strane, keby sme to riešili tak, ako to bolo v prvom navrhovanom zákone, že zrušíme a zakážeme chov určitých plemien, tak prakticky by sme spôsobili to, že by nastal nárast popri iných plemien, ktoré môžu rovnako pôsobiť ako nebezpečné psy, a útoky by nemuseli byť eliminované na zvieratá, ani na ľudí. Zástupcovia tejto jednoznačnej, by som povedal, kolektívnej viny plemena, argumentujú napríklad tým, že ak môže byť zakázané chovať v panelovom dome kone, hydinu, exotické nejaké zvieratstvo a podobne, prečo by sa nemohlo zakázať aj chovať určité plemená psov. Ak sa pri niektorých druhoch, a raz sa môže oplatiť mať princíp klasifikácie podľa rasy, prečo by sa to nemohlo týkať psov? No myslím si, že to asi nie, to by asi nemalo ten správny význam. Bolo tu hovorené, koľko vlastne tých útokov u nás v republike je, nie je. Áno, uznávam, nemám najnovší údaj. Parlamentný inštitút sa tým zaoberal ešte na môj podnet v roku 2011. Myslím, že za dva roky nám to až tak veľmi neušlo, aby tam nejaké tie ďalšie veci nemohli byť porovnateľné. Žiaľ, dali mi iba údaje za roky 1994 až 2003. Novšie sa nenašli. Takže aspoň, aby sme videli, o akých počtoch hovoríme útokov, respektíve smrteľných prípadoch. Hovorím o Slovenskej republike, nehovorím o Česku, Nemecku, hovorím o Slovenskej republike. Takže v roku 1994 - 382 útokov, žiadny smrteľný úraz, 1995 - 156 útokov, žiadny smrteľný úraz, 1996 - 138 útokov, žiadny smrteľný úraz, 1997 - 134 útokov, teda uhryznutie psom, to je tá diagnóza V54-ka, žiadny, v 1998 - 162, žiadne úmrtie, 1999 - 231 útokov a pohryznutie teda psom, žiadne úmrtie, v roku 2000 - 180, žiadne úmrtie, v roku 2001 - 182, jedno úmrtie, v roku 2002 - 176 útokov a pohryznutí, žiadne úmrtie, a v roku 2003 - 116 útokov a až 3 úmrtia. Takže z toho môžte vidieť, že vlastne to pohryznutie, útoky psov na človeka sa pohybujú v stovkách, jednom až dvoch stovkách prípadov za rok. Z poznatkov autoritatívnych odborných inštitúcií, ktoré použil náš Parlamentný inštitút, vyplýva, že miera nebezpečnosti psov bez ohľadu na plemeno je v najpodstatnejšej miere ovplyvnená ranným štádiom výcviku, podmienkami držania a celkovej starostlivosti. Obmedzenia vedúce k izolácii psov majú za následok nedostatočnú socializáciu, respektíve neschopnosť komunikovať. Taktiež pes permanentne obmedzovaný vôdzkou a náhubkom vycíti, že nemôže brániť seba ani svojho pána. Výsledkom je strach, podráždenosť a následná agresivita. Bolo to už spomínané, takže viac-menej všetko je od toho výcviku a od toho chovateľa, ako sa k nemu správa. Nechcem to opakovať, ale chcem to iba zvýrazniť, že tak by sme to mali chápať. Pozrime sa, ako to majú inde. Myslím, že aj to by mohol byť nejaký motív, ako možno tento zákon zlepšiť. Možno sa aj poučiť, možnože ho rozšíriť, možnože niečo ubrať, niečo pridať. Na princípe tej kolektívnej viny plemena sa v Európskej únii takýmto spôsobom vyvíja legislatíva v štátoch - Francúzsko, Nemecko, Belgicko, Holandsko, Švédsko, Španielsko, mimo Európu v niektorých štátoch USA a najnovšie aj v Austrálii v dvoch štátoch. To znamená prakticky zákaz určitých plemien. Konkrétne môžem spomenúť Nemeckú republiku, kde je v určitých štátoch zákaz chovu plemien v počte od 3-ch až do 42 plemien týchto nejakých nežiaducich a nebezpečných psov. V niektorých spolkových krajinách požadujú dokonca absolvovanie testov povahy psa. Na základe tohto môže byť dokonca nariadené jeho utratenie, alebo v opačnom prípade, že môže, nemusí nosiť náhubok, keď je na verejnosti. Takže aj možno tým sa môžeme nejakých spôsobom inšpirovať. A čo je paradox, tak samozrejme, že medzi nebezpečných psov v Nemecku nemajú zaradených nemeckých ovčiakov ani jeho krížencov. Takže to už nechám na legislatívu, ako sa s tým vysporiada, a na naše nejaké odborné orgány. Čo sa týka Belgicka, obdobne majú tú kolektívnu vinu plemena, že je za to zodpovedná, a v tomto prípade tu vyzerá, že konštatujú, že takýto zákon není veľmi účinný, keď to dáme na to plemeno zákazu, a 90 % prípadov majú na svedomí tzv. malé plemená. Následne teda upravujú zákon, sprísňujú evidenciu, ukladajú samospráve nové povinnosti a sprísňujú obchod, kontrolu obchodu so psami. Ako to máme u susedov v Rakúsku? V Rakúsku sa celá táto filozofia držania psov uberá k sprísneniu držania chovu, dokonca z držania psov sú vylúčení jedinci, ako ľudia odsúdení za násilné trestné činy, príživníctvo alebo týranie zvierat. To znamená, to je tiež možno na zamyslenie, či náhodou aj takto by sme sa nemohli nejakým spôsobom vyvarovať ďalším možným útokom týchto nebezpečných psov. Samozrejme, že všetci psi musia byť v Rakúsku vybavení mikročipmi, vyzerá to, že u nás to budeme mať tiež od budúceho roku, a majiteľ musí mať poistenie na krytie prípadných škôd spôsobených psom. Samozrejme, že majitelia psa, ktorý prejavil sklony k napadnutiu ľudí a zvierat, musia preukázať odbornú spôsobilosť psa držať. Ako to majú vo Veľkej Británii? Tak v Británii vyzerá, že zákon novelizovali v roku 1997, a u nich je zákaz chovania štyroch druhov psov, konkrétne pitbull teriér, japonská tosa, argentínska doga a brazílska fila. Zákon sa týka aj všetkých krížencov vymenovaných plemien týchto psov. Treba ďalej poznamenať, že vo Veľkej Británii sú nebezpeční psi posudzovaní podľa typu, nie podľa plemena, a to je dôležité. Takže myslím si, že tu je ďalší nejaký návod, že aj to by dobré bolo nejakým spôsobom zapracovať do tejto novely. V druhom čítaní teda, keď to druhé čítanie bude, pretože vieme, aký je pomer síl, takže dúfam, že možnože aj z toho by sme sa mohli poučiť a nejak to zapracovať. Ešte si vezmem Dánsko a Spojené štáty, keď dovolíte. V Dánsku začal platiť v júli 2010 zákon o zákaze chovu a predaja bojových plemien psov. Týka sa 13-ch rás a majitelia, ktorí pred týmto termínom ich vlastnili, samozrejme si ich môžu ponechať, ale viac-menej už ich nemôžu rozmnožovať a platia pre nich sprísnené pravidlá. Ďalej ešte Spojené štáty americké, tu viac-menej sa regulácia zabezpečuje v jednotlivých štátoch, v mestských a okresných vyhláškach, ktoré sú vydávané, a tiež trestným zákonom. Samozrejme, že sú tu zakázané psie zápasy, chov nebezpečných psov, atď., a jednotlivé mestské a okresné vyhlášky stanovujú a upresňujú presné konkrétne prípady, akým spôsobom týchto nebezpečných psov chovať. To je k tomu. A odporúčanie odbornej verejnosti, teraz hovorím za rok 2011, ako to náš Parlamentný inštitút vygeneroval, tak po prvé, povinná evidencia je nezameniteľný spôsob značenia všetkých psov. Vyzerá, že tie mikročipy, čo budeme mať, tak toto by sme mohli mať splnené. Sprísnenie trestnoprávnej zodpovednosti majiteľov psov a zvýšenie zodpovednosti správnych orgánov obce, na to apelujú viacerí poslanci, ktorí momentálne v tejto rozprave vystúpili. Apelujem aj na to proste, že keď máš hobby a máš toho psa, respektíve je to tvoj možnože aj biznis, tak mal by si byť spôsobilý a mal by si aj práva a povinnosti a všetku trestnoprávnu zodpovednosť znášať, pretože ty si zodpovedný. A keď už ohrozuješ aj život a zdravie, tak to si už ani neviem predstaviť, že by to mal byť niekto iný, ako majiteľ psa. A po tretie, samozrejme, že chovateľ, držiteľ nebezpečného psa, to bolo ešte brané, ako bol nebezpečný pes definovaný v tom pôvodnom zákone 282-ke, ktorý teraz sa takto novelizuje, by mal byť podrobený samozrejme povinnej skúške spôsobilosti ovládania psa a prípadne by mohla byť aj individuálna skúška povahy psa, čo zatiaľ momentálne v tomto zákone, ani v tej novele není nejakým spôsobom zadefinované. Samozrejme je tu ešte aj odporúčanie pre obce, že mali by sa zriaďovať kynologické výcvikové strediská, prípadne zvýhodňovať sterilizovaných chovateľov psov a samozrejme osvetu a vydávanie rôznych materiálov. Tak toto som si dovolil odcitovať nejakú tú pasáž z legislatívneho spracovania nášho Parlamentného inštitútu v roku 2011. A chcel by som jednoznačne trvať na tom, že hoci tento zákon, teda novela zákona, ktorá je tu predložená. Nehovorím, že všetko je tam na figu, s prepáčením, ale je tam veľa nedostatkov. Tá trestnoprávna zodpovednosť toho majiteľa, ktorý za to zodpovedá, na to by sme mali apelovať a mali by sme ju posilniť aj podľa mňa nepriamou novelou v tomto zákone, lebo tých nepriamych noviel sme mali dosť, tak myslím si nič by nám nebránilo, aby sme zaviazali tohto majiteľa aj po tejto stránke. Myslím si, že táto otázka musí byť u nás riešená, nemôžeme predsa zanedbávať zdravie našich občanov aj tým, že budeme tvoriť nedôslednú legislatívu, nedôsledné zákony a prakticky, keď o nich vieme, tak myslím si, že nemali by sme to dopúšťať. Aj napriek tomu, že som spomenul, že je tam dosť veľa vecí, vidím, že prevažujú tie negatíva, tak ako to už bolo spomínané, nechcem sa opakovať, lebo my sme tu iba na tláchanie prázdnej slamy, takže odoporúčam spravodajcovi tento návrh vrátiť späť na dopracovanie ministerstvu pôdohospodárstva a rozvoja vidieka. Ďakujem pekne, že ste ma vypočuli.