36. schôdza NR SR - 9.deň - A. dopoludnia
Dátum: 2014-07-08
Poslanec: Kollár, Jozef (-)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

8. Ďakujem pekne za slovo. Vážený pán predsedajúci, vážený pán podpredseda vlády a minister financií, dámy a páni, štátny záverečný účet Slovenskej republiky, ako koniec koncov štátny záverečný účet akejkoľvek krajiny, je veľmi závažný dokument. Tí z vás, ktorí pracovali v súkromnom sektore, tak by som to prirovnal možno k ročnej účtovnej závierke korporácie, kde sa akcionári korporácie zapodievajú vždy po skončení roka tým, aké dosiahla spoločnosť výsledky, akú dosiahla súvahu, výsledovku, čiže nejaké aktíva, pasíva, bilanciu na strane jednej a výnosy a náklady a na konci rozdiel, čiže zisk alebo strata na strane druhej. Keď zostanem pri tejto voľnejšej paralele, tak to je presne to isté pri štátnom záverečnom účte. Rozdiel je len v tom, že namiesto akcionárov tu máme občanov, ktorí by mali byť v tom dobrom slova zmysle akcionármi štátu (vyslovené s pobavením), s troškou nadsádzky. A ďalší rozdiel je v tom, že keď si porovnáme výnosy a náklady, tak v prípade korporácie dostaneme zisk alebo stratu a v prípade štátu by sme mali dostať prírastok alebo úbytok bohatstva, keď to opäť s troškou zjednodušenia a nadsádzky poviem. Ale koniec koncov po tom, čo sme schválili v parlamente zákon o rozpočtovej zodpovednosti, tak ide sa, predpokladám, z roka na rok aj toto zdokonaľovať a doviesť do nejakej hodnoty, kvality, kedy to bude mať dobrú vypovedaciu schopnosť, či vláda, akákoľvek vláda krajiny bohatstvo za štyri roky zvýšila alebo, naopak, znížila. Takže toľko na úvod, na odľahčenie. A preto, preto chcem povedať nasledovné dve poznámky k predloženému štátnemu záverečnému účtu, ktorý, ako som povedal v úvode, by mal niečo hovoriť o tom, ako korporácia, v tomto prípade Slovenská republika, hovorím, pracovala pre svojich akcionárov, v tomto prípade pre svojich občanov. Tá prvá poznámka sa týka dosiahnutého schodku verejnej správy alebo deficitu. A tá druhá sa bude týkať ako obvykle hrubého verejného dlhu. Takže poďme teda po poriadku. Pokiaľ ide o schodok verejnej správy, chcem konštatovať, že je naozaj dobrou správou pre Slovensko, že sme sa dostali von z tej trestnej lavice a že sme ukončili pobyt v procedúre nadmerného deficitu. Skutočne dobrá správa. Na strane druhej ale, aby sme vnímali takéto posolstvá v celom komplexe, nielen nominálne, nielen ako suché konštatovanie, tak treba povedať pre objektivitu, že sú stále krajiny, ktoré v takejto procedúre nadmerného deficitu nikdy neboli. Napríklad Luxembursko, napríklad Švédsko, ale aj krajina z toho postkomunistického bloku, napríklad Estónsko, nikdy v procedúre nadmerného deficitu neboli. Takže aby sme naozaj videli vždy obidve, obidve strany tej, tej mince. A chcem povedať ešte jedným dychom, že my sme sa dostali do procedúry nadmerného deficitu v roku 2009. A teraz naozaj nejde o to, tie prekáračky naša vláda, vaša vláda, nechajme toto bokom. Ale holou pravdou je, že v roku 2009, keď tá kríza dorazila na Slovensko, lebo vypukla v septembri 2008, tak pravdou je, že ja si to vtedy celkom dobre pamätám, vtedajší minister financií Jano Počiatek prišiel do parlamentu a požiadal o schválenie, novelu zákona o štátnom rozpočte. Myslím, že to bol november 2009 alebo október 2009. Nehrajú rolu teraz tie tri-štyri týždne hore-dole. Proste na sklonku roka prišiel s novelou o štátnom rozpočte do parlamentu. Pritom zákon o štátnom rozpočte je preto zákonom, že by sa mal dodržiavať presne rovnako ako ktorýkoľvek iný zákon. No a čo tá novela mala vtedy obsahovať? Mala obsahovať dve veci. Konštatovanie, že príjmy nám klesli o 2 mld. eur, lebo kríza. A na strane druhej o rovnakú sumu 2 mld. eur vzrástol deficit. Poviem okrúhle čísla, namiesto 3 mld. 5 mld. eur. Prečo to hovorím? Vtedy, v roku 2009 sa vláda s krízou vyrovnala tak, že predložila parlamentu novelu zákona o štátnom rozpočte s konštatovaním, že príjmy budú o 2 mld. nižšie, ako bolo plánované, a teda deficit bude o približne 2 mld. eur vyšší, ako bolo plánované. S výdavkami sa nestalo vôbec nič. Vláda v tej spomínanej novele na sklonku roka 2009 s výdavkami neurobila vôbec nič. A nie je pravdou, že opäť s výdavkami nebolo možné nič robiť because of crisis, lebo nám vypukla kríza, ale okolité krajiny, netreba chodiť ďaleko pre príklad, tu susedia z Českej republiky v tej dobe znižovali medziročné výdavky o 16 percent práve preto, lebo kríza. Dobrý hospodár v tej kríze musí trošku zatiahnuť ručnú brzdu primárne na tej výdavkovej strane. No a tak sa stalo v tom roku 2009, že sme vyprodukovali deficit vo výške približne 8 percent. To bol ten, ten prvý okamih, keď sme sa dostali do procedúry nadmerného deficitu. Takže aby sme nežili tu v nejakej ilúzii, že v tej procedúre sme boli niekoľko rokov a že sme tam chvíľu boli a potom zase neboli. Proste to má nejaké svoje opodstatnenie, má to nejaké svoje dôvody. A teraz som sa pokúsil naozaj bez emócií konštatovať holé fakty a čísla. A myslím, že v tom sa aj s pánom ministrom Kažimírom zhodneme. Takže vrátim sa teraz, pre objektivitu zase otočím tú mincu opačne, a konštatujem, že je to dobrá správa pre Slovensko, že sme von z procedúry nadmerného deficitu a že nedostaneme finančnú pokutu vo výške 0,2 % HDP, čo v absolútnom vyjadrení by mohlo predstavovať 140, 150 mil. eur. Dobrou správou je to preto, lebo napríklad pre ľudí, ktorí nepracujú s číslami v oblasti makroekonomiky a verejných financií, ak sa nemýlim, na zvýšenie platov sestier a pôrodných asistentiek sme potrebovali sumu okolo 50 mil. eur ročne, čiže ak by takúto pokutu Slovensko dostalo, tak by napríklad nám chýbali zdroje na tri roky v spomínanej oblasti. Čiže naozaj toto je dobrou správou. Ale treba súčasne povedať, že dobrým signálom je to aj preto, že finančné trhy nám prinajmenšom nebudú zvyšovať náklady na obsluhu verejného dlhu. Chcem ale povedať, že akokoľvek ozdravíte verejné financie, tak má to dve roviny. Môžme to vyjadrovať či už absolútnych číslach alebo v percentách v pomere k ekonomickému výkonu štátu, ale treba povedať, že má to rovinu kvantitatívnu a kvalitatívnu. Ja sa na chvíľu zastavím pri tej kvalitatívnej rovine. Náš deficit v uplynulom roku naozaj klesol pod 3 percentá. To číslo 2,77 je fajn. Ale treba si položiť súčasne jedným dychom tri fundamentálne otázky. Tá prvá, správa sa vláda zodpovedne k verejným financiám aj z dlhodobého hľadiska? Pretože, opakujem, nominálne sme pod 3 % a tešme sa tomu vystúpeniu z procedúry nadmerného deficitu, ale vzniká otázka, či sa vláda správa zodpovedne aj z dlhodobého hľadiska k verejným financiám. To magické slovo, ktoré sa v týchto diskusiách používa najčastejšie, slovo sustainability alebo udržateľnosť verejných financií. Druhá fundamentálna otázka je, či má vláda zásadnú predstavu ako tlmiť dopady ekonomickej krízy. Pretože nie nadarmo som spomenul ten krátky historický, s troškou nadsádzky historický, to je staré päť rokov, ten príklad z roku 2009 o tej jeseni, ako sa novelizoval zákon o štátnom rozpočte. Tretia fundamentálna otázka, vyrovná sa vláda so záväzkami z európskej fiškálnej zmluvy a so záväzkami, ktoré plynú z domáceho zákona o ústavnej dlhovej brzde? No a ja tvrdím v odpovedi na všetky tri otázky: nie, teda rovnaká odpoveď na všetky tri otázky. Keď sme pri tej prvej otázke či sa vláda správa zodpovedne aj z dlhodobého hľadiska a dbá na dlhodobú udržateľnosť verejných financií, tak chcem povedať, že akýkoľvek strednodobý, podčiarkujem, strednodobý plán ozdravenia verejných financií ten je vždy dôveryhodným až v okamihu, keď vedie k stabilizácii hrubého verejného dlhu. Vtedy sa strednodobý plán konsolidácie verejných financií stáva kredibilným, dôveryhodným pre domáce a zahraničné entity, ale myslím si, že primárne aj pre ľudí, ktorí nesú priamu politickú zodpovednosť za takúto stabilizáciu. A teraz sa pýtam opäť, možno považovať kroky vlády na ozdravenie verejných financií za vierohodné, ak vláda prelamuje v tom verejnom dlhu jedno ochranné pásmo za druhým? Prelomili sme 50 %, potom 53, 55 a tohto roku sa dotkneme hranice 57 percent. Teraz nebudem polemizovať o tom, či ju prelomíme alebo nie. Pevne verím, že nie. Ale pravdou je, že sme vlastne štyri ochranné pásma prelomili, pokiaľ ide o hrubý verejný dlh. A obzvlášť podčiarkujem, že tá hrozba povinnosti predloženia vyrovnaného rozpočtu pre volebný rok 2016, ten Damoklov meč tu visí stále. Budem držať aj osobne palce ministrovi financií, aby sa mu podarilo na jednej strane neprelomiť spomínaných 57 % v tomto roku, to by bola naozaj katastrofa pre slovenskú ekonomiku. Boli by len dve možnosti, buď získať niekde opäť 2 mld. eur, čo je takmer nemožné, alebo prelomiť teraz nie ochranné pásmo, ale prelomiť priamo zákon o rozpočtovej zodpovednosti, čo myslím, že som správne vyčítal z médií, sa už pán minister financií vyjadril, že touto cestou určite nepôjde, minimálne, že ju sám nebude iniciovať, otváranie zákona o dlhovej brzde. No ale na strane druhej sme nie tak dávno mali na výbore pre európske záležitosti tému o tom, že nám hrozí zastavenie preplácania eurofondov. Vtedy sa hovorilo o sume od 300 do 500 mil. eur, neviem, ako sa medzitým v ostatných dňoch a hodinách táto situácia vyvinula. Ale ešte pár dní dozadu to riziko bolo úplne reálne. A preto aj Európska komisia samotná v tých country-specific recommendations, v tých špecifických odporúčaniach pre krajiny, sama hovorí, uvádza, že Slovensku hrozí riziko, že sa odkloní v strednodobom horizonte od tých MTO, od tých strednodobých cieľov, ktoré sú niekde zapísané do kameňa. Čiže pokiaľ ide o štrukturálne deficit, čo je deficit očistený od cyklických vplyvov a nákladov na obsluhu verejného dlhu, nám stále hrozí, že sa v strednodobom horizonte od stanovených cieľov odkloníme. Konštatujem nie ja, konštatuje Európska komisia. A dokonca Slovenská republika ostáva v skupine rizikových krajín, pokiaľ ide dlhodobú udržateľnosť verejných financií. Tu nechcem ísť do technických detailov, hovorím teraz o tých ukazovateľoch S1, S2. Myslím, že vieme obaja, o čom hovorím (poznámka rečníka adresovaná predkladateľovi). To znamená, že stále platí, že sme v skupine rizikových krajín, pokiaľ ide o schopnosť udržať hrubý verejný dlh pod 60 % aj v roku 2030. To riziko tu stále platí. Posun je len v tom, že sme sa dostali zo skupiny veľmi rizikových krajín do skupiny ri-zi-ko-vých. A slovíčko riziko je tu stále. A v tejto súvislosti by som chcel povedať, že dlhodobo z tých špecifických odporúčaní pre krajiny si príliš tie krajiny ťažkú hlavu nerobia a nelámu si ju. A vo všeobecnosti som niekde zachytil taký údaj, že v priemere tie špecifické odporúčania pre krajiny sa plnia na 15 %, v priemere podotýkam. A tu sa chcem, opýtať, a využiť možnosť a priestor, pána ministra financií, že ako tipuje on, že tie country-specific recommendations pre Slovensko pre nasledujúce dva roky, že asi na koľko percent si trúfa táto vláda, teda do konca volebného politického cyklu splniť. Či budeme nad priemerom 15-percentným, alebo budeme pod priemerom plnenia týchto odporúčaní. Takže konštatujem k tej prvej poznámke, stále, stále platí, že z dlhodobého hľadiska sme aj v schopnosti udržať verejný dlh pod 60-percentami v roku 2030, sme stále krajinou, podčiarkujem, ri-zi-ko-vou. Bolo by veľmi dobré, keby sme, ono je to už vlastne takou prirodzenou vlastnosťou takmer všetkých politikov, že to, čo je bližšie, to, čo je v krátkodobom horizonte, to nejakým spôsobom cítime vierohodnejšie, alebo to riziko, ten Damoklov meč je nám tak, povedal by som, veľmi viditeľný a veľmi vyvolávajúci mráz po chrbte. A to, čo je v strednodobom alebo dlhodobom horizonte, ako keby už sa nás, nikoho, nikoho z nás netýkalo, lebo to je niekde tam, ďaleko, kam nedovidíme. Kto by sa, preboha, dnes zapodieval rokom 2030, že?! Veď žijeme tu a teraz, tak poďme všetko minúť a prejesť a rozdať a zabezpečíme si, keď nič iné, tak znovuzvolenie na konci politického cyklu. Ale v istom okamihu tá realita, dôjde k tomu stretu s realitou, pretože tomu stretu s realitou sa vyhnúť nedá. Dovoľte mi teraz druhú poznámku, ktorá sa týka dlhovej, dlhovej brzdy. A to, čo v poslednej dobe veľmi rezonuje aj v tej skupine odbornej verejnosti, ale aj v skupine menej odbornej verejnosti, medzi politikmi s určitosťou, to sú tie diskusie o tom, že kde sa vlastne slovenská ekonomika dnes nachádza. Sme v období po kríze, alebo sme len v nejakom tvare písmena W. To znamená, že momentálne to je ten prostriedok v tom dvojitom W, že sme trošku, trošku hore. Je to veľmi fragile, veľmi také krehké, veľmi labilné, ale predsa len akési oživenie, podčiarkujem to slovíčko krehké, a či nedôjde teda k opakovanému, opakovanému prepadu, najmä po tom, čo budú na jeseň zverejnené stress testy, záťažové testy európskych systémových bánk. Takže je veľa diskusií o tom, kde sa nachádzame, či sme v období po kríze alebo nás čaká ešte nejaká ďalšia, ďalší pád smerom dole. Teraz nehovorím o Slovensku, ale obecne o celej eurozóne a celej Európskej únii. Potom z toho vyplývajú diskusie o tom, či otvoriť alebo neotvoriť ústavný zákon o dlhovej brzde. A nakoniec diskusie o tom, ktoré sa veľmi zintenzívnili po eurovoľbách aj na európskej úrovni, či zjemniť alebo nezjemniť, rozumej oslabiť alebo neoslabiť rozpočtové kritériá na úrovni celej skupiny krajín Paktu stability a rastu. No a tu sú hneď dva aktualizačné momenty k týmto diskusiám. Tým prvým bola nedávno skončená misia Medzinárodného menového fondu na Slovensku, kedy zástupcovia MMF konštatovali, že ako keby sme mali zjemniť náš domáci zákon o rozpočtovej zodpovednosti, pretože, teraz to voľne parafrázujem, zväzuje vláde ruky. Zväzuje vláde ruky tým, že po prelomení už ochranného pásma 55 % verejného dlhu je povinnosť viazať výdavky vo výške 3 % a navyše v tomto roku a navyše v budúcom roku hrubé verejné výdavky nesmú byť vyššie ako výdavky tohto roka. Čiže medziročne prírastok zero, nula. A ako keby toto malo zväzovať vláde ruky, či má ozdravovať verejné financie len teda na tej strane výdavkov, v tomto prípade viazaním, 3-percentným viazaním výdavkov alebo medziročným nulovým nárastom a že teda nemôže variovať na obidvoch stranách rozpočtu jak na stane výdavkovej, tak aj na strane príjmovej. Tu chcem ale upozorniť, že, a opäť je to holé konštatovanie faktu, bez nejakých emócií, že 3-percentné viazanie výdavkov sa v princípe udialo tak, že vlastne minister financií rozpustil rezervu, ktorú mal vytvorenú, myslím vo výške okolo 240 - 250 mil. eur pre prípad, že vláda nevyberie na daniach takú sumu, ako predpokladala. Koniec koncov samotný štátny záverečný účet konštatuje ďalšie jednorazové vplyvy typu, že napríklad bola vytvorená rezerva na otvorenie druhého piliera tiež vo výške asi 230 mil. korún. Vy keď otvoríte druhý pilier, tak sporujúci, ktorí z neho odchádzajú, tak odchádzajú aj tak, že si, odchádza spolu s nimi samozrejme aj ten našetrený kapitál, tá istina. Takže boli povytvárané takéto rezervy a v princípe ich rozpustením sa dosiahlo 3-percentné viazanie. Ja som dodnes nevidel nejaký relevantný detailný materiál, detailnú analýzu, 3-percentné viazanie výdavkov, z čoho sa skladalo, ako postihlo jednotlivé rozpočtové kapitoly a jednotlivé rezorty, kde všade došlo proste k úsporám, reálnym úsporám, podotýkam. A po druhé, je treba povedať, že vláda už manévrovací priestor na príjmovej strane nemá takmer žiaden. Teraz abstrahujem od dlhodobo, a správne, že sa tak deje, pripravovaných napríklad úprav daňových sadzieb, pokiaľ ide o majetkové dane, dane z nehnuteľností, príprava cenových máp a všetko, čo s tým súvisí. Toto je veľmi správne, že sa tak deje. Ale ak teraz od toho abstrahujem, pretože to ešte bude stáť istý čas, kým sa dostaneme do použiteľného, do vykonateľného štádia týchto daní, tak konštatujem, že na príjmovej strane vláda vyčerpala takmer úplne celý manévrovací priestor. A teda naozaj ostáva len tá strana výdavková. A tu chcem povedať, že tie odporúčania Medzinárodného menového fondu považujem za veľmi, veľmi nebezpečné, ak hovoria teda o tom, že zákon o rozpočtovej zodpovednosti príliš zväzuje vláde ruky, že mala by mať vláda väčšiu volatilitu, pokiaľ ide hlavne o výdavkovú stranu. Za nebezpečné to považujem hlavne preto, alebo vedel by som to ešte pochopiť v prípade, ak by verejné výdavky na Slovensku, buď všetky alebo aspoň veľká väčšina z nich, boli vynakladané produktívne, efektívne a hospodárne. Všetci dobre vieme a určite sa zhodneme aj s pánom ministrom Kažimírom, že tomu tak nie je. Predsa nemôže nikto, kto trochu pozná verejné financie, vysloviť vetu, že verejné výdavky na Slovensku z veľkej miery alebo takmer všetky sú vynakladané hospodárne, efektívne a účelne. Tomu tak jednoducho nie je. Tak opäť by som chcel len varovať, že buďme veľmi opatrní pri takýchto odporúčaniach akokoľvek renomovanej inštitúcie a nepopusťme opäť uzdu tým výdavkom tak, ako sme to urobili na jeseň v roku 2009, alebo teda urobil to vtedajší minister Jano Počiatek, a výsledkom bolo, že sme nemali deficit už spomínané 3 mld., ale 5 mld. V percentách voči výkonu ekonomiky, ak chcete, takmer osem percent. A také roky sme zaknihovali po sebe dva. Druhý aktualizačný moment, ktorý je ešte robustnejší, pokiaľ budeme hovoriť o otvorení, neotvorení zákona o ústavnej dlhovej brzde, je nedávno skončené stretnutie lídrov socialistických a sociálnodemokratických strán v Paríži, na ktorom sa zúčastnil... Tu má niekto problém vypnúť mobil? To je celkom jednoduché, to tlačítko (reakcia rečníka na zvonenie mobilu v sále). Nedávno sa v Paríži uskutočnilo spomínané stretnutie lídrov socialistických a sociálnodemokratických strán, na ktorom sa zúčastnil aj náš premiér Robert Fico. A tam sa odohrala jedna veľmi, opäť pre celú eurozónu a celú Európsku úniu veľmi nebezpečná, nebezpečná vec. Vytvoril a sformuloval sa obrovský tlak, hlavne Francúzska a Talianska, tlak na to, aby sa práveže zmiernili v Európe rozpočtové pravidlá, pravidlá Paktu stability a rastu. A ten tlak išiel naozaj, on tak nominálne, keď počúvate tie zdôvodnenia, tie sa počúvajú naozaj dobre a neznalý veci alebo neekonóm by aj tomu, aj uveril. To sú tie odvolávania sa na to, že potrebujeme ekonomický rast za každú cenu, nech to stojí, čo to stojí, potrebujeme vytvárať nové pracovné miesta. Opäť za každú cenu, nech to stojí, čo to stojí. Ale opakujem, z toho strednodobého hľadiska príde neuveriteľne krutý stret s realitou. A tam sa nechali počuť zástupcovia Francúzska a Talianska, najmä teda bolo počuť francúzskeho prezidenta Hollanda, že napríklad náklady na ekonomické reformy by sa nemali započítavať do deficitov. No ja sa teraz chcem opýtať tak úplne zrozumiteľne, ak, lebo isté prirodzené ekonomické zákony platia ako na úrovni domácností, tak na úrovni korporácií, tak aj na úrovni krajiny alebo tej makroekonomickej sféry. A teraz si predstavte, že domácnosť si rekonštruuje dom. To je tiež reforma. Alebo si ide dať nový systém kúrenia, aby bol úspornejší. A náklady na rekonštrukciu kúrenia, tá rodina povie, že síce sme si to požičali z komerčnej banky v podobe nejakého spotrebáku, nejakého úveru, ale budeme sa tváriť, že to nie je náš dlh, že to ako keby bol dlh nejakého suseda. No to jednoducho, jednoducho nejde. Opäť ten stret s realitou v jednom okamihu nastane. Prvý, ktorý sa ozval a začal veľmi razantne kričať proti takýmto tlakom Talianska a Francúzska na zmierňovanie rozpočtových pravidiel Paktu stability a rastu, bol guvernér Bundesbanky Jens Weidmann. Preto ja vždy rád spomínam, že Nemci sú v súčasnosti pomaly jednou z posledných krajín, ktoré držia ako taký, v dobrom slova zmyslše žandár a policajt, držia proste ten, tú supervíziu, ten dohľad nad tým, aby sa nám úplne tá Európska únia a eurozóna nerozsypala ako domček z karát. Jens Weidmann povedal doslova, že takéto ústupky v zmierňovaní alebo zjemňovaní Paktu stability a rastu a ostatných rozpočtových pravidiel by mohli byť pre celú eurozónu fatálne. Podotýkam, ja nie som lekár, ale myslím, že to je niečo podobné ako smrť, nie? Keď lekár konštatuje exit, to znamená, pacient zomrel. Ak je niečo fatálne, to znamená, že už je to nezvratné, že to je proste koniec. Opäť toto nehovorím ja, toto povedal guvernér nemeckej Bundesbanky, čo je obdoba našej Národnej banky Slovenska. A ten určite vie, o čom hovorí. Varoval, že takéto zmiernenie rozpočtových pravidiel v eurozóne a v Európskej únii by mohlo viesť dokonca k šokovým vlnám a pripomenul Francúzom, a to treba pripomenúť aj na pôde slovenského parlamentu, že z pätnástich rokov pobytu v eurozóne Francúzi deväť rokov porušovali Pakt stability a rastu. Z pätnástich rokov, ktoré sú v eurozóne, 9 rokov porušili pravidlá Paktu stability a rastu. Čo sa stalo? Nič. Po každé dostali výnimku. A preto vravím, že aj v tomto kontexte, aj v tejto optike sa pozerajme na naše vystúpenie z trestnej lavice, z toho pobytu v tej procedúre nadmerného deficitu, že my sa síce tešíme, že nedostaneme finančnú pokutu vo výške 0,2 % hrubého domáceho produktu, tých 150 miliónov eur. Francúzi tiež mali zapísané v strednodobom cieli ozdravenie svojich verejných financií a tiež mali v roku 2013, minulý rok dosiahnuť deficit pod 3 percentá. Nedosiahli. Dostanú pokutu? Nedostanú. Budú desiaty rok z pätnástich rokov pobytu v eurozóne porušovať pravidlá Paktu stability a rastu. A nielen to, že tie pravidlá nie sú vymožiteľné, lebo keď nie sú sankcionované, tak nie sú ani vymožiteľné, ale navyše budú vyvíjať a už vyvíjajú obrovský tlak spolu s Talianmi, aby sa ďalej zmäkčovali pravidlá Paktu stability a rastu, rozpočtové pravidlá. Toto, varujem, je naozaj cesta do pekla. A viete prečo? A viete prečo sa to týka veľmi, veľmi tesno sa to dotýka aj Slovenska? No dôvod je jednoduchý. Na jednom z ostatných zasadnutí výboru pre európske záležitosti, kde sa zúčastnil aj pán premiér, ktorý si došiel vypýtať mandát pred odchodom na Európsku radu, ja som sa ho práve na ten jeho pobyt vo Francúzsku spýtal, na to stretnutie lídrov socialistických strán a chcel som vedieť, a to ma zaujíma nielen ako poslanca, ale primárne ako občana Slovenska, aký je postoj, aká je pozícia Slovenskej republiky k týmto tlakom Francúzska a Talianska? No a presne sa stalo to, čo som čakal. Pán premiér povedal, že takéto snahy budú zástupcovia tiež socialistickej strany SMER podporovať, snahy na zmäkčovanie rozpočtových pravidiel, lebo je to dobré, lebo to vytvorí ekonomický rast, to vytvorí nové pracovné miesta. Len opakujem, že žijeme na kyslíkový dlh. A tí z vás, ktorí chodia občas aj pod vodu sa ponárať ako aspoň v rámci športového potápania, tak vedia, že donekonečna na ten kyslíkový dlh sa ísť nedá. A preto chcem poprosiť pána ministra Kažimíra, aby on ako ekonóm vo vláde SMERU - sociálnej demokracie vysvetlil premiérovi, že zníženie odvodov neznamená odvodovú reformu. Narážam teraz na ten darček deda Mráza v podobe 250 mil. eur, ktorý je tu nachystaný. Teraz nechoďme do detailov, že prečo zadarmo doprava a prečo len vlaky? Prečo nie autobusy? A prečo nie rýchliky, len osobné vlaky? Toto ma teraz naozaj skutočne v tejto téme nezaujíma. Podotýkam, že z toho celého packingu 250 miliárd, miliónov, pardon, je 170 mil., práve má rezultovať zo zníženia odvodov pre nízkopríjmové skupiny obyvateľstva. Stosedemdesiat miliónov. A premiér Fico na výbore pre európske záležitosti s plnou vážnosťou povedal, že áno, on by uvítal, keby sa týchto 170 mil., počúvajte dobre, nezapočítavalo do slovenského deficitu. To sme opäť pri tej rekonštrukcii rodinného domu. Neefektívne kúrenie, systém kúrenia, kde nám, alebo fučí nám cez okná, ideme si vymeniť okná, ktoré budú mať vyššiu izoláciu. Nebude dochádzať k úniku tepla. Neefektívny systém vykurovania budeme nahrádzať efektívnejším, požičiame si v banke a budeme sa tváriť, že to nie je dlh tejto rodiny. No a koho je to teda dlh? Skôr alebo neskôr sa s tou opäť realitou zrazíme. Aj tá rodina. A potom tá banka si bude tie pohľadávky vymáhať, napríklad aj v podobe takej, že ako záložný veriteľ si siahne na ten rodinný domček a vám ho zoberie. Zoberie vám strechu nad hlavou. Tak si nenechajme aj my ako občania Slovenskej republiky vziať strechu nad hlavou takýmito bludnými úvahami o tom, že 170 mil. eur, čo je cena za zníženie odvodov alebo nižšie príjmy alebo vyššie výdavky, ak chcete, to je jedno, budeme sa tváriť, že: a my by sme uvítali, keby sa to tak nezapočítavalo do deficitu. A ja sa pýtam: a kam sa to má započítať? Veď pred pol hodinou najvyšší šéf NKÚ, Najvyššieho kontrolného úradu, tu jasne povedal, keď konštatoval, lebo tak si to vyžaduje zákon, že náš deficit vo výške, a teraz to nebudem citovať, plus-mínus 2 mld. eur je krytý vydanými štátnymi dlhopismi. No ale tie štátne dlhopisy niekto kúpil! A ten, kto ich kúpil, keď budú tie dlhopisy expirovať, tak si bude pýtať naspäť nielen tú istinu, ale aj tú úrokovú, ten úrok teda, úrokový výnos. Takže nechoďme naozaj touto cestou ani doma na Slovensku a nikdy nehovorme, a toto je moja prosba adresovaná ministrovi financií, aby on ako ekonóm vo vláde vysvetlil premiérovi, že ak zníži odvody, po prvé, to neznamená reformu odvodov, a po druhé, nech sa nikdy na Slovensku nezačnú otvárať témy, celospoločenské témy, a je jedno či v laickej, v odbornej verejnosti, o tom, že ako keby ten kyslíkový dlh, tých spomínaných 170 mil., že by sme všetci uvítali, keby sa nezapočítavali do nášho deficitu. Takže chcem povedať, že je zlou správou pre Európu, ak takéto dočasné upokojenie finančných trhov, ktoré práve teraz pár mesiacov zažívame, ak vyvolalo u socialistických lídrov v Európe, predovšetkým talianskeho a francúzskeho premiéra, ale ten náš sa k tomu pridal všetkými desiatimi, okamžitú stratu pamäte. Ako keby tí socialistickí lídri zabudli, akú lekciu nám tu uštedrila dlhová kríza v Európe. A podotýkam, nechcem byť zlým prorokom, ale nie je všetkým tým zlým správam koniec. Kto bude lepšie pripravený na obdobie, ak príde opäť prepad, ak príde opäť tá druhá v podobe písmena dvojitého W, ten druhý prepad ekonomický, kto bude na to lepšie pripravený? Rodina, korporácia alebo štát, ktorý má premiéru dlhov, je predĺžený, alebo rodina, korporácia a štát, ktorý tie dlhy má pod kontrolou? Pod kontrolou znamená, že ich dokáže z vlastných príjmov splácať. Chcem konštatovať, že nezabúdajme na takéto kruté lekcie, ktoré sme tu mali v rokoch 2010, 2011, 2012 a ešte aj čiastočne 2013. A chcem konštatovať, že žiaden ekonomický rast sa nedá postaviť na zvyšovaní dlhu. Žiadne zvyšovanie zamestnanosti, nominálne môžte naprijímať mladých ľudí, ak to bude všetko postavené na spomínaných dotáciách alebo eurofondoch, takých, onakých, v istom okamihu tie dotácie skončia, čo bude potom s tými mladými ľuďmi? Čiže nechoďme touto cestou takých nominálnych uspokojení sa v konštatovaní, že: ale však v tom deficite sme neviem ktorí, siedmi, a trinásti sú horší od nás a v tom ekonomickom raste sme neviem ktorí a hentakí sú horší od nás. Proste toto je čiste plávanie po povrchu a chýba mi v tejto diskusii akákoľvek minimálna snaha ísť po jadre veci. Takže na tomto bode končím moje vystúpenie. Ďakujem veľmi pekne.