42. schôdza NR SR - 1. deň - B. popoludní pokračovanie 4
Dátum: 2014-11-09
Poslanec: Kollár, Jozef (-)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

268. Ďakujem pekne za slovo. Vážená pani predsedajúca, vážení členovia vlády, dámy a páni. Ja by som chcel trošku rozšíriť doterajšiu – koľko je to dvadsaťšesť? – dvadsaťsedemhodinovú diskusiu o jeden možno rozmer, ktorý tu ešte doteraz nezaznel. A robím tak aj preto, aby som dodržal takú tú definíciu slušného politického zápasu. Jeden z mojich predrečníkov hovoril o tom, že v slušnom politickom zápase by sa nemali prejavovať nejaké lži, urážky, osobné invektívy a podobne. Takže pokúsim sa ostať v tejto rovine, koniec koncov tak, ako to bolo v mojich vystúpeniach doteraz, doteraz vždy. Ale na strane druhej je potrebné povedať, že týmto vystúpením, ktoré teraz prednesiem, chcem vyslať jednu veľmi, veľmi dôležitú správu. Nech je toto vystúpenie správou pre všetkých tých, ktorí kradli, kradnú a ktorí sa možno chystajú kradnúť. Aby som sa vyhol teraz naozaj invektívam a osočovaniam, tak nechám to len v tejto, v tejto polohe. Dovoľte mi na úvod povedať prvú tézu, ktorá znie, že existuje niečo ako kategória kritického množstva zmien. Tí z vás, ktorí majú gymnaziálne vzdelanie alebo študovali, nebodaj, aj fyziku alebo časť fyziky, ktorá sa volá jadrová fyzika, tak vedia, že platí, že keď spojíte nejaké dve podkritické množstvá štiepneho materiálu a stačí úplne malá jednoduchá konvenčná rozbuška, tak ony sa vám, tie dve množstvá, zmenia na jedno nadkritické množstvo, a potom už nasleduje jedna reťazovitá, podčiarkujem, nezvratná reakcia, ktorá sa volá jadrový výbuch. Táto, prečo som začal zdanlivo menej klasicky, že z fyziky alebo z oblasti jadrovej fyziky, totižto táto teória kritického množstva zmien plne platí, a poznáme ju aj z histórie, dá sa to empiricky dokázať, aj v spoločenských systémoch. Pre také krátke pripomenutie spomeniem, a teraz určite mnohým z vás, možno každému z vás, známy, známy súboj, známu konfrontáciu dvoch prístupov po tých spoločensko-politických zmenách v roku ´89 v Československu. Na jednej strane sme tu mali takú tú teóriu gradualizmu. Starší narodení si budú pamätať, alebo dávnejšie narodení, že táto teória bola prezentovaná Valtrom Komárkom. A na strane druhej úplne v príkrom opozite k tomuto prístupu sme tu mali šokovú terapiu, ktorá bola prezentovaná profesorom Václavom Klausom. Teraz nebudem hovoriť o Václavovi Klausovi ako o prezidentovi Českej republiky, ale čiste z tej oblasti ekonomickej, finančnej, makroekonomickej. Koniec koncov je to jeden, jeden z mojich učiteľov. No prečo o tom hovorím? Václav Klaus tú šokovú terapiu koniec koncov nielenže stelesňoval a prezentoval, on ju aj zre-ali-zo-val. On ju aj zrealizoval a práve sa oprel o tú teóriu, ktorú som spomínal v úvode, teóriu kritického množstva zmien. My keď sme tu mali do Novembra ´89 spoločensko-politické zriadenie, ktoré sa volalo socializmus, mali sme tu spoločenské vlastníctvo výrobných prostriedkov, nemali sme tu voľný pohyb kapitálu, tovarov, služieb, nedalo sa podnikať a tak ďalej, hovorím teraz čiste len v ekonomickej rovine, opakujem, nechajme bokom teraz politiku, tak takýto rigidný systém nemôžte zmeniť inak, ako tým, je to nie možno vždy populárny výraz, že šoková terapia, ako tým, že v tej spoločnosti vykonáte v istom zadefinovanom časovom úseku tú spomínanú kritickú zmenu. To kritické množstvo zmien. Preto to porovnanie k tej jadrovej fyzike, že dve podkritické množstvá sa potom spoja na jedno nadkritické a nasleduje nielenže reťazová reakcia, ale podčiarkujem slovo nez-vrat-ná. To znamená, že ten spoločenský systém sa vám začína meniť a už, čo je chvalabohu, sa nevracia nikdy späť. Čiže rozbijete vlastne tú rigidnosť toho, toho systému, alebo, ak chcete, rezistentnosť, teda schopnosť odolávať, odolávať zmenám. No a teraz sa posuňme o jeden krôčik ďalej. Ja si myslím, že aj ostatná parlamentná schôdza, tá, na ktorej sedíme dnes, prípadne aj schôdze, ktoré prídu po nej, alebo to môže byť aj nejaká úplne iná zdanlivo nevýznamná drobná malá udalosť, to môže byť práve tá klasická rozbuška, ktorá z tých podkritických zmien urobí tú jednu nadkritickú, a môžeme sa dostať do veľmi závažného a verím, že pre nikoho z nás neželateľného pohybu. Poviem to úplne nahlas a bez servítky, dvomi slovami to pomenujem, a to sú sociálne ne-po-ko-je. Hovorím o tom preto, lebo to podkritické množstvo v súčasnej slovenskej spoločnosti by sme si mohli už z definície nazvať, že to sú vlastne, to je množina ľudí, to je skupina ľudí, u ktorej prevláda, a to chcem zvýrazniť a zdôrazniť, oprávnene prevláda apatia. Tí ľudia sú frustrovaní, majú dosť politiky, a súčasne ale toto je príčinou pomerne vysokej miery tolerancie tejto skupiny ľudí voči ko-rup-cii. Pretože, opakujem, sú oprávnene frustrovaní, sú sklamaní z vývoja, ktorý sa tu odohráva ostatné roky, čo je veľmi nebezpečná tendencia. Táto množina ľudí začína úplne stierať deliacu čiaru medzi slušnými a neslušnými politikmi, táto množina ľudí sa riadi heslom a, opakujem, oprávnene sa riadi heslom "Kradlo sa, kradne sa, bude sa kradnúť, aj tak sa na tom nikdy nič nezmení.". Čo je veľmi nebezpečné, opakujem, sú dve veci, že u týchto ľudí sa oprávnene stiera hranica medzi slušnými a neslušnými politikmi, medzi tými, ktorí kradnú, a tými, ktorí nekradnú a nikdy v minulosti nekradli, aj keď tá množina politických elít sa nám scvrkáva a je momentálne veľmi malá, tí, ktorí nekradli. Čiže toto je veľmi pre budúcnosť, veľmi nebezpečná tendencia. A tá druhá, ktorú som hovoril, u tejto množiny ľudí sa prejavuje oprávnene pomerne vysoká miera tolerancie ku korupcii. A potom tu máme ešte vlastne druhú skupinu ľudí, ktorá je o trochu menšia, a to je vlastne, mohli by sme ju zadefinovať, že, že to sú tí ľudia, ktorí sú priamo súčasťou korupčného systému a ktorí tiež celkom prirodzene majú vysokú mieru tolerancie voči korupcii, pretože keby ju nemali, tak v tej skupine dochádza ku ka-ni-ba-li-zmu. O chvíľu budem hovoriť prečo. No takže nazvime si to teraz, tú prvú skupinu ľudí, ako pasívna tolerancia ku korupcii. To je to, čo sa niekedy hovorilo do roku ´89, že niekoľko miliónov vtedajšieho Československa, niekoľko miliónov ľudí boli tiež takpovediac tolerantní ku komunistickému režimu, pretože držali ústa a krok, nejako prežívali, nejako si našetrili na tú jednu škodovečku, na ten jeden panelák, ak boh dal, tak raz za päť rokov niekde aj na dovolenku. A to bola vlastne, neviem, ktorý z českých politikov nazval túto skupinu ľudí, že mlčiaca väčšina. Možno si nie úplne všetci uvedomujeme, že aj po roku ´89 máme na Slovensku mlčiacu väčšinu. A nie preto, že by jej niekto zatváral ústa, opakujem ale to, čo som hovoril pred chvíľou, sú právom títo ľudia frustrovaní, sklamaní, žijú v tej apatii a hádžu proste všetkých politikov do jedného vreca, nerozlišujú medzi slušným a neslušným, a teda sa takto u nich vygenerovala celkom prirodzenou cestou, prirodzeným spôsobom pomerne vysoká miera tolerancie ku korupcii. Čo chcem povedať na záver tejto prvej časti, že výsledkom potom je, že korupcia na Slovensku dosiahla také robustné rozmery, že začína pomaličky deštruovať základné funkcie štátu. Toto je veľmi, veľmi nebezpečná prvá správa pre tých, ako som povedal v názve môjho vystúpenia, že toto vystúpenie má ambíciu vyslať správu tým, ktorí kradli, kradnú a chystajú sa prípadne kradnúť. Kto to je, nech si už každý, v tej jednej miestnosti sa uzatvorí sám s vlastným svedomím a nech si povie, či sa v tejto skupine našiel alebo chystá nájsť. Hovorím o tom preto, lebo výsledkom takéhoto stavu, a teraz trošku prehovorím aj z oblasti znalosti verejných financií Slovenskej republiky, my máme vlastne nejaké limitované, obmedzené množstvo zdrojov. A to je druhá téza, ktorá hovorí o tom, že akékoľvek ekonomické zdroje sú li-mi-to-va-né. Tu by som si možno pomohol jednou z mnohých definícií ekonómie, ktorá napríklad hovorí o tom, že ekonómia skúma behavior of people, čiže správanie sa ľudí a skúma pre-roz-deľo-vanie limitovaných, obmedzených zdrojov. Zaoberá sa ako veda, ekonómia ako veda sa zapodieva efektívnym prerozdeľovaním vzácnych statkov, limitovaných, opakujem, obmedzených zdrojov. A platí, že čím väčšiu časť týchto zdrojov rozkradneme, rozkradnete, rozkradnú, ostávam v tejto polohe, o to menej týchto zdrojov ostane vo ve-rej-nom rozpočte alebo v štátnom rozpočte. A preto hovorím, že ak korupcia prekročí opäť nejaké to kritické množstvo zmien, tak za touto hranicou nadobúda robustný rozmer, kedy začína mať naozaj deštrukčný vplyv na plnenie základných funkcií štátu. Čo sa v takomto prípade stane v krajinách, kde korupcia prekročí túto pomyslenú červenú čiaru? Nastáva úpadok zdravotníctva, školstva, kultúry, štát stráca vlastne kontrolu nad bezpečnosťou, buduje obrovské, podotýkam, aj implicitné, skryté dlhy do budúcna a väčšina obyvateľov takejto krajiny sa ocitá na hranici prežitia. Chcem podčiarknuť a zdôrazniť, že dosiahnutie takéhoto stavu, dosiahnutie takéhoto bodu ani pre Slovensko nemusí byť nereálne. To je naozaj len otázka, povedal by som, možno trošku aj pocitu. Tu nie sú úplne exaktné nejaké empirické skúsenosti, ani nejaké tvrdé hard dáta, ktoré by hovorili, či sme sa už tej hranice ako krajina dotkli alebo sa limitne blížime k tejto pomyslenej hranici. Chcem podotknúť, že rozkrádanie verejných zdrojov má potom vlastne za následok jeden zaujímavý faktor, a to je to, že dochádza ešte k zvyšovaniu vzácnosti týchto zdrojov. To znamená, že nedostatkové, limitované, obmedzené statky pri takejto miere korupcie sa stávajú ešte li-mi-to-va-nej-ší-mi, ob-me-dze-nej-ší-mi a ne-dostatko-vejšími. Proste je to tak. No a treba si uvedomiť, že v takomto pomyslenom hrnci potom môže, môže narastať tlak, kedy, ako som hovoril v úvode, tie podkritické množstvá sa v istom okamihu môžu zmeniť na jedno nadkritické množstvo a môže sa spustiť reťazová, podčiarkujem, nezvratná reakcia. Toto by som chcel poprosiť, aby si toto uvedomili všetci, ktorí, ako som hovoril v úvode, kradnú, kradli alebo sa kradnúť chystajú. Hovorím o tom preto, lebo treba si pripomenúť, že k tej hranici tej kritickej miery zmien sa môžeme dostať, aj keby na Slovensku bola hneď tu a teraz nulová korupcia alebo nulová tolerancia korupcie. Nezabúdajme totižto na dva veľmi významné externé faktory alebo dve externality, ktoré sú tu a ktoré budú vplývať na vývoj na Slovensku, či to chceme alebo nie, či si to uvedomujeme alebo nie. Je to jednoducho mimo sféry nášho vplyvu. Tá prvá externalita, to je vlastne povinnosť dosiahnuť do roku 2017 vyrovnaný štátny rozpočet. A tá druhá externalita, ten druhý externý vplyv, externý faktor je, že po roku 2020 Slovensko s vysokou pravdepodobnosťou už nebude príjemcom eurofondov. A to nie je doba, že o dvadsať, o päťdesiat, o sto rokov, niekde tam ďaleko, čo nás už nikoho nemusí zaujímať, to je už tu, tu a teraz, o sedem rokov. Lebo máme to ďalšie rozpočtovacie obdobie, ktoré je na roky ´14 až ´20. Podčiarkujem, po roku 2020 Slovensko už nebude príjemcom eurofondov. Čiže ak to poviem trošku ľudovou rečou teraz, na jednej strane tu bude naša povinnosť, ktorá vyplýva aj z domácich zákonov, hlavne zákona o ústavnej dlhovej brzde, ale aj z medzinárodných záväzkov, ako je európska fiškálna zmluva a ďalšie, revidovaný Pakt stability rastu a ďalšie a ďalšie. Máme tu jasný zväzok a k tomu záväzku, chcem podotknúť, sa prihlásil celkom nahlas po predčasných voľbách aj premiér Robert Fico, o návrhu na odvolanie ktorého dnes rokujeme. Takže teraz si to skúsme celé dať spolu a nájsť tam nejakú tú kauzalitu. Hovorím o tom, že ekonómia je veda, ktorá sa zapodieva alebo skúma správanie sa ľudí, subjektov na trhu a zapodieva sa efektívnym rozdeľovaním vzácnych obmedzených, limitovaných zdrojov. Tie zdroje budú viac a viac limitovanejšie, lebo vyrovnaný štátny rozpočet na rok 2017, lebo po roku 2020 už nebudeme krajinou, ktorá je príjemcom eurofondov. No preto tvrdím, že keby aj tu teraz, alebo od zajtra bola na Slovensku korupcia nulitná, tak budeme mať naozaj čo robiť a budeme si musieť veľmi, veľmi vysoko vysúkať rukávy, aby sme tieto dve externality, o ktorých som pred chvíľou hovoril, zvládli. Ak si k tomu teda navaríme ten domáci problém a tú domácu polievku, ktorá sa volá korupcia limitne sa približujúca k hranici, za ktorou začína mať deštrukčný charakter na základné funkcie štátu, ak si toto priradíme k tým dvom externým faktorom, tak potom neviem, u koho z nás ešte nenastala alebo nenastane ten, takéto mrazenie na chrbte, že poďme rýchlo od tej korupcie preč. A teraz nie preto, že Jano kradne, Peter kradne, Fero kradne, Zuza kradne, Alena kradne, vaša vláda, naša vláda a my a vy a postele a 500 kíl nosnosti a neviem čo a neviem čo. Ešte raz opakujem, čo je veľmi, veľmi nebezpečné, že ak exekutíva, a to je teraz jedno aká, ľavá, pravá, konzervatívna, liberálna, zmiešaná, koaličná alebo singel, proste, vláda jednej strany, ľubovoľná exekutíva na Slovensku, áno, dnes je to SMER a bude ešte tu nejaký čas, ak po roku 2016 nenájde spojenca do ďalších štyroch rokov vládnutia, podotýkam a myslím to úplne vážne a veľmi úprimne podotýkam, že akákoľvek exekutíva, ak nezačne okamžite vytvárať systém, ktorý znižuje mieru tolerancie ku korupcií, pretože sa zhodneme na tom, že nulitná korupcia dneska nie je ani v Nórsku, ani vo Švajčiarsku, ide naozaj o mieru, to je prvý veľmi dôležitý faktor, či tu vláda buduje a vybudovala systém, ktorý je tolerantný ku korupcii. A druhý veľmi dôležitý faktor je, či tá tolerancia ku korupcií ma zostupnú tendenciu alebo vzostupnú tendenciu. Toto je veľmi dôležité. No a bez toho, aby som, ako som sľúbil v úvode, že nebudem zasahovať do nejakých emotívnych výrazov, osobných invektív, že nebudem používať slová ako červená čvarga a podobne, čo tu všetko odznelo, aj keď beriem, okej, je to právo každého poslanca, aké výrazové prostriedky, aký slovník si zvolí, ale toto nie je moja šálka kávy, tak predsa len platí, že niečo sa na tie prsty nalepilo. Hlavne v tom trojzáprahu Slota, Mečiar, Fico. Počul som od ľudí, s ktorými sa stretávam, aj také názory, že kradlo sa za červených aj za modrých, len za modrých to bolo viac sofistikované. Počul som dokonca jedno pozitívne konštatovanie, že za modrých sa kradlo menej, ale sa ešte aj, súčasne niečo aj pre ľudí urobilo. Teraz nebudem hovoriť o vstupe do NATO, do EÚ a tak ďalej a tak ďalej. Ale opakujem, nech je to už akokoľvek, pretože viem, že ľubovoľnú vetu, ktorú teraz vyrieknem na adresu ktorejkoľvek z predchádzajúcich vlád, počnúc až tým rokom – Dano, 90 boli, myslím, prvé slobodné voľby v Československu? – a teda aj na Slovensku, tak keď pôjdeme až do tohto obdobia, kedy vznikla prvá vláda, myslím, že sa volala "národného porozumenia" pod vedením vtedajšieho pána Čiča, ešte pred voľbami, tá mala priviesť krajinu, áno k slobodným voľbám, tak keby sme až do toho bodu nula išli, tak ľubovoľný úsudok, hodnotiaci súd, ktorý by sme vzniesli na ľubovoľnú vládu, ktorá tu bola od tohto nulitného bodu, no tak že nebude niektorá časť snemovne namietať. Raz sa budú búriť jedni, raz sa budú búriť druhí, preto sa vyhnem, opakujem ešte raz, týmto hodnotiacim súdom. Ja len konštatujem, že tá miera korupcie dnes, up to date, z dnešného pohľadu už sa veľmi tesne, veľmi limitne blíži k tej pomyslenej hranici, za ktorou začína deštruovať základné funkcie štátu. A pokiaľ vláda nezačne konať, nie preto, že dnes chce opozícia odvolať Roberta Fica, nie preto, že tu niekto vyšetrí, alebo nevyšetrí, ja si skôr myslím, že nevyšetrí kauzu cétečka v Piešťanoch, nie preto, že, že... Ale, opakujem, už len z toho dôvodu, o ktorom som tu hovoril, to sú tie dve externality, to sú tie externé faktory z vonku, ktoré sú tu a ktorým sa nedá vyhnúť. A potom je tu ten tretí, a to je, že tie zdroje, to bohatstvo krajiny, bohatstvo štátu sú li-mi-to-va-né. Limit welfare, proste limitované bohatstvo. A to sa dá prerozdeliť tak alebo onak, ale tá torta je vždy rovnaká, čím väčšiu časť tej torty odkrojíme vo forme korupcie a skončí vo vreckách, ako sa hovorí, peniaze sú správne rozdelené, len u nesprávnych ľudí, nech to skončí kdekoľvek, tak to bude na tej druhej strane niekde chýbať. A tak sa môže kľudne stať, aby sme neboli všetci prekvapení, opäť poviem veľmi zrozumiteľne, že štát po roku 2020, 2025, pripusťme, nemusí mať zdroje na vyplácanie dôchodkov. Čo potom urobíme, dámy a páni? Tí, ktorí kradli, kradnú a prípadne sa chystajú kradnúť, čo potom urobíme? No chcem povedať, že, trošku na odľahčenie, že úplne najhoršou kombináciou je mať peniaze a strach. To je z môjho pohľadu úplne najhoršia kombinácia, ktorá môže človeka stretnúť, mať peniaze a strach. Toho by som sa nechcel nikdy dožiť. Lepšou kombináciou je nemať peniaze a nemať strach. A úplne najlepšou kombináciou, ktorú by som doporučoval všetkým slušným ľuďom, je mať peniaze a nemať strach. To totiž znamená, to v sebe implicitne obsahuje, že tie peniaze boli po prvé, legitímnou cestou zarobené, nie tou rezešovskou, že som si kúpil VSŽ za poctivú prácu alebo zarobil som peniaze poctivou prácou a potom som si kúpil VSŽ, čiže peniaze sú po a) poctivo zarobené a po b) čo je nemenej dôležité, poctivo zda-ne-né. A vtedy sa môže dostať alebo sa môžeme dopracovať k tej tretej konštatačnej vete alebo k tej tretej kombinácii, ktorá hovorí, že najlepším riešením je mať peniaze a ne-mať strach. Ja som sa rozprával s viacerými ľuďmi, ktorí žijú v tom prvom móde, o ktorom som hovoril, že majú strašne veľa, veľa, veľa peňazí, ale tvrdím, takýmto ľuďom som to vždy priateľsky do očí povedal, že: čo ti je z toho, máš peniaze a máš strach? Pretože ak sa dostaneme k tej deštrukcii základných funkcií štátu, ak tu jedného dňa aj vďaka korupcií už nebude na vyplácanie dôchodkov, tak tvrdím, že sa bude veľmi nepohodlne žiť aj tým ľuďom za tými trojmetrovými stenami. Ako nedomnievajme sa, že tu a teraz, niekto, neviem, či ten raper alebo kto to povedal: však kradnime, však tu a teraz, lebo tu a teraz žijeme, tak veľa, veľa pre nás, nie? Sú ľudia na Slovensku, ktorí majú nakradnuté na niekoľko generácií, ktoré prídu po nich. No ale ja chcem povedať úplne na záver, že ak budeme ignorovať tieto základné zákony, a nielen fyziky, ale aj základné zákony ekonómie, tak síce z krátkodobého hľadiska budú víťaziť tí, ktorí kradnú, ale z dlhodobého hľadiska budeme porazení všetci, potomkov zlodejov ne-vy-ní-ma-júc. Darmo niekto bude mať veľkú hromadu, ako som hovoril, pre niekoľko generácií, ktoré prídu po ňom, to je taká obľúbená slovenská veta, že ten alebo tá už je za vodou, už nemusí, už nemusí pracovať a už má dosť nielen pre seba, ale aj pre mnohé generácie, ktoré prídu po ňom. Opakujem, netešte sa z toho, tí, ktorí kradnú, kradli, alebo sa chystajú kradnúť, pretože ani za tými trojmetrovými múrmi sa nebude žiť pohodlne a šťastne a spokojne. A ešte raz to zdôrazním, toto konštatovanie sa netýka tej dnešnej generácie, preto som povedal tú poslednú vetu, že potomkov zlodejov ne-vy-ní-ma-júc. Ďakujem veľmi pekne za pozornosť.