12.schôdza NR SR - 6.deň - A. dopoludnia
Dátum: 2011-02-09
Poslanec: Číž, Miroslav (SMER - SD)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

Ďakujem za slovo, vážený pán predseda. Vážené kolegyne, kolegovia, dostávame sa ku koncu diskusie o návrhu zákona, ktorý má podľa môjho názoru nesmiernu dôležitosť. Zasahuje do nesmierne dôležitej sféry a tvorí jednu z podstatných náležitostí súčasnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky Slovenska. Je pre mňa nepochopiteľné, že táto téma v kontextoch, o ktorých sa pokúsim hovoriť, je prakticky nie žiadnym predmetom pozornosti nášho ministerstva zahraničných vecí. Neviem si predstaviť štát, v ktorom tak zásadnú vec riešime, kde je aj stanovisko vlády, akože podporné, teda aj následne bez zodpovednosti vlády za výsledok, pretože je to vec poslaneckého zboru a nie vlády. A táto vláda, pán minister Dzurinda, ale dramatickým spôsobom ignoruje túto diskusiu a nezaregistroval som v poslednom období ani jeden jeho verejný prejav, ktorým by slovenskej verejnosti povedal, že akým spôsobom chce vzniknutej situácii zaujať úlohu ministerstvo zahraničných vecí, teda následne aj vláda. Hlavne, aké nástroje chce použiť pri riešení tejto situácie. Ako ju vôbec vníma túto situáciu. Do akej miery tie ohrozenia, riziká, porušenia medzinárodných zmlúv jednak multilaterálnych, ale aj bilaterálnej, to znamená hrubé porušenie zmluvy medzi Maďarskom a Slovenskom pri dôslednom mierovom spolunažívaní, a teda predovšetkým dobrom susedstve, aby som citoval aj z názvu tejto zmluvy. Totálna absencia a vlastne to vyzerá tak, že pár poslancov sa amatérsky alebo odborne podľa, samozrejme, dispozícii jednotlivých poslancov, zaoberajú otázkou, ktorá má podľa môjho názoru zásadný vzťah k tomu, ako má vyzerať zahraničná politika Slovenskej republiky, ale hlavne životným záujmom Slovenskej republiky. Denunciácia akejkoľvek úvahy na túto tému sú spravidla vydávané časťou liberálnej opozície a samozrejme aj politickou reprezentáciou maďarskej menšiny, sú vydávané za akési prejavy nacionalizmu, častokrát rasizmu, dokonca, pričom používanie týchto slov spravidla je kontrolované iba veľmi, veľmi málo. O čo ide. Vážené kolegyne, kolegovia, v Maďarsku bol prijatý, teda naozaj zákon o dvojitom občianstve, ale diskutovať o tomto zákone bez širších súvislostí, bez základných nuans vnútropolitického vývoja v Maďarsku, ktoré sú inak ako zásadnými otázkami bezpečnostnej politiky Slovenska, prakticky nie je možné. Veď, kto je Viktor Orbán? Aká je politická cesta Viktora Orbána od roku ´90? Aké sily reprezentuje? S kým spolupracuje? Aký je ideový obsah, ideový obsah aktivít, ktoré dnes už realizuje v pozícii predsedu vlády a s poslaneckým zborom, kde má možno šesťdesiat alebo možno viac percent poslancov, a kde jednoducho disponuje ústavnou väčšinou? Aké kroky môže urobiť Maďarsko pri realizácii týchto záujmov? Sú tieto záujmy štandardné, samozrejmé, patria do arzenálu európskeho politického uvažovania? Do akej miery predstavujú zásadné bezpečnostné riziká pre Slovensko, ako také? Tieto otázky, už úplne a ďalší problém, ktorý tu ešte je. Mediálny priestor ako sprostredkovávame tento konflikt verejnosti, čo sa dozvedia občania? Ako to vyzerá s verejným priestorom? Je dostatočne pluralistický? Naozaj dochádza, aby dával priestor všetkým zásadným názorom, ktoré reprezentujú veľké skupiny poslancov tu, teda veľké skupiny voličov, vedieme polemiku o hodnotách, o ktorých sa hovorí alebo sú, alebo nie sú podávané skutočnosti iba jednostranne? Dokonca sú pravdivé otázky časti slovenskej verejnosti, ktoré hovoria o tom, že jednoducho verejný priestor Slovenska je kontaminovaný aj záujmami iných krajín, a že jednoducho v praktickej činnosti novinárskej na Slovensku, jednoducho tento moment cítiť. Je to pravdivé? Nie je to pravdivé? Vážené kolegyne, kolegovia, politická zodpovednosť nás všetkých nás núti bez toho, aby sme roznecovali akékoľvek vášne, nás núti zaujať k tomu stanovisko, pretože, chcem ako základný motív svojho uvažovania povedať vec, ktorú cítim, aj v strane, ktorú reprezentujem. Zásadným predpokladom medzinárodných vzťahov je dobré spolunažívanie. Dobré spolunažívanie medzi štátmi je, má významnú pridanú hodnotu, upokojuje pomery, vytvárajú sa priateľské prostredia, výrazne sa vytvára lepší priestor pre hospodársku komunikáciu, pre rozvoj vzájomného turizmu, pre vedeckú výmenu, pre komunikáciu medzi občanmi, pre výber, pre výmenu kultúrnych a iných hodnôt a výdobytkov, zvlášť v krajinách, ktoré kedysi fungovali v jednom politickom spoločenstve. Táto hodnota je nezastupiteľná a nemá alternatívu. Slovensko, pokiaľ viem, nevznáša voči nikomu žiadny územný nárok, má politiku dobrej susedskej spolupráce zapísanú vo svojom vienku ako základnú a primárnu politiku. Nemá žiadne výhrady voči nikomu, rešpektuje susedné krajiny, nemá, ale absolútne žiadnu požiadavku voči žiadnej krajine. Toto Slovensko už 20 rokov pertraktované v európskom prostredí ako krajina pomaly rasistická, ako krajina, ktorá je vnútorne zásadným spôsobom rozdelená, ako krajina, kde je veľká časť politickej reprezentácie, ale menšinovej časti občanov, pomaly už 20 rokov alebo minimálne 15 rokov, permanentne atakuje Brusel rôznymi, akože negatívnymi javmi, ktoré sa na Slovensku dejú a toto malé Slovensko, ktoré má veľmi malý geopolitický potenciál, ktoré si môže veľmi ťažko chrániť svoje záujmy, sa stáva pomaličky pre časť Európy agresorom. Niečo tu, vážené kolegyne, kolegovia, logicky, ale nehrá. Na druhej strane sa objavujú názory a sú myslím, že tieto názory sú relevantné, že na juh od Slovenska existuje štát, ktorý ako jediný v Európe a už ako jediný vôbec, ako člen Európskeho spoločenstva, má veľmi výrazné prejavy politické, vnútropolitické v tom smere, že neuznáva výsledky druhej svetovej vojny, neuznáva hranice povojnového usporiadania. Vážené kolegyne, treba citovať z prejavov, čo všetko sa povedalo v maďarskom parlamente, kde povedzme, že až 300 poslancov freneticky tlieskalo pri rôznych vyjadreniach. Mám vám ich prečítať? Budem naozaj veľmi, veľmi opatrný pri týchto vyjadreniach, lebo naozaj, už ak si niečo, ale absolútne neželám je to, aby sa zhoršovali vzťahy medzi našimi krajinami. Ale vyjadrenia, ktoré odzneli v maďarskom parlamente typu, a dokonca nie je vylúčené ani to, keď medzinárodný vietor bude priaznivo viať, tak v zmysle Helsinského záverečného aktu mierovým spôsobom môže sa uskutočniť zmena hraníc ľudovým hlasovaním, spoločnou vôľou tam žijúcich ľudí, ale takýchto vyjadrení je samozrejme, čítam len to najmiernejšie, takýchto vyjadrení je o potrebe budovať armádu, vážené kolegyne, kolegovia, preto aby, možné riešiť zásadnú traumu, ktorá sa v maďarskej spoločnosti diskutuje minimálne 20 rokov, to je to, tzv. trianonská trauma. Čo znamená trianonská trauma? Vyjadrenia parlamentu? Roztrhali maďarský národ. Je potrebné zjednotiť cezhraničie, aj cez hranice, aj politicky. Mechanizmus, ktorý tu funguje, nebudem popisovať vlastnými slovami, aby som nebol obviňovaný z toho, že som subjektivistický a nebodaj, teda nacionalistický. Český komentátor, historik Ivan Šebestík napísal prednedávnom jeden článok. Dovoľte mi, keďže veľmi výrazne charakterizuje isté momenty, nad ktorými sa minimálne treba zamyslieť, ako nad rizikami, tak tieto by bolo dobré možno odcitovať. Dovoľte mi využiť ten čas rokovania o tomto bode programu a niečo z tohto článku prečítať. Maďarský parlament sa chystá novelizovať zákon, podľa ktorého by Maďarom žijúcim v zahraničí bolo umožnené dvojité občianstvo. Zákon vyzerá nevinne a pokiaľ by ho niekto kritizoval, dá sa mu oponovať tým, že podobné zákony už existujú v iných krajinách, že nejde o nič špatné. Isteže, záleží ovšem na tom, ako sa to vezme. Prečo by napríklad Maďar žijúci na Slovensku nemohol mať vedľa slovenského, tiež maďarský pas. Keď sa na to pojme takto izolovane, tak vlastne každá námietka voči tomu vyzerá zlovoľne. Hovorí, ale tento autor zároveň, že tieto veci sa práve takto izolovať nesmú. Predstavujú podľa neho v skutočnosti iba začiatok procesu, ktorý býva spravidla nevyhnutný a nezadržateľný. Vôbec nejde o navýšenie práv národnostných menšín žijúcich mimo území niektorého štátu, ale skutočne, ale skutočne vždy a za všetkých okolností o starostlivo premyslený postup voči krajine, v ktorej menšina existuje. Vtedy sa častokrát nedeje nič zlého, často, práve naopak, napriek tomu sa problémy spolunažívaním odniekiaľ vynoria, napobtnajú a žijú vlastným nezadržateľným spôsobom. Pripomína to, hovorí skôr živelnú katastrofu, ako dielo ľudského myslenia. Čo je potrebné, tvrdí autor, k tomu, aby takýto problém vznikol. Predovšetkým musí na území niektorého štátu žiť národnostná menšina, ktorá na rozsiahlejšom teritóriu niekoľko regiónov získa majoritnú pozíciu, dokonca aj voči národu, ktorý je v krajine v štátotvornom postavení a má všade inde v iných regiónoch početnú prevahu. Na danom území o ňu však z rôznych dôvodov postupne často po dlhom vývoji príde. Ďalšou dobrou, aj keď nevyhnutnou podmienkou pre vznik problému je, aby región, v ktorom má menšinová majorita, ležal v tesnej blízkosti štátu, ktorý utláčanie tých svojich ľudí starostlivo sleduje a nepraje si nič iného, než sa ochrániť pred zlobou jej utlačovateľov. Heslá, pod ktorými sa zdanlivá starostlivosť o príslušníkov národnostných menšín odohráva, sú stále rovnaké. Nedostatok vyšších odborných škôl, absencia nápisov v materskej reči, nutnosť používať v úradnom jazyku majoritný jazyk, málo novín, málo časopisov, málo kníh, málo štátnych dotácií, málo regionálnych dotácií, údajné potlačovanie kultúrnych aktivít a ešte pár ďalších. Väčšinou je to pravda iba z časti alebo vôbec. Privilégia, ktorými si majoritné nároky väčšiny predchádza, sa spravidla nezmieňujú. Pokrok v tejto oblasti je prehliadaný a dosiahnuté úspechy nestoja za nič. Myslím, že len veľmi ťažko nevidieť analógiu medzi takýmto postojom vnímania slovenskej politickej reality u nás. Dôležité je, že s týmto procesom sa nedá ani veľmi čo robiť, lebo sa vždy bezpečne, tvrdí autor, utrhne z reťaze. Jeho pravidlá sú jednoduché a iba v 20. storočí sa zopakovali na niektorých miestach Európy spôsobom, ktorý pripomína, buď to opisovanie v škole alebo ukazuje spoločného projektanta. Národ, ktorý je týmto procesom vo svojom vlastnom štáte dotknutý reaguje podľa svojej vlastnej úrovne. Ak je aspoň trošku ľahko nacionalistický, tak konflikt k masívnej spokojnosti provokatérov akceleruje veľmi rýchlo. Príkladom je napríklad Kosovo. To sa v období Juhoslovanskej federácie, ovšem ešte pred príchodom Miloševiča, ktorý sa rozhodol zachrániť Kosovo brutálnou silou, tešilo takej miere autonómie, že k úplnej samostatnosti chýbal, obrazne povedané, iba jeden milimeter, tvrdí autor. Napriek tomu boli kosovskí Albánci v krajine nespokojní. Dôvod je prostý. Ono totiž vôbec nejde o skutočné práva menšín. To sú, to sú skoro vždy v týchto prípadoch iba zámienky smerujúce k vyprovokovaniu štátotvorného národa k represiám, ktoré potom prejdú k zdanlivo legálnym ..... voči utlačovateľom. Presne tento scenár uplatňoval Konrad Henlein v 30-tych rokoch minulého storočia v Československu a veľmi podobne postupovali aj Albánci v Kosove, ktorých jediným programom bolo Veľké Albánsko a Juhoslávia nielen že nemohla ich nároky nikdy uspokojiť, ale ani nemohla. Pre nacionalistov nemôže byť horší výsledok len ako ten, keď sú zvrchované, keď sú ich požiadavky vrchovatou mierou naplnené. Musia si okamžite vymyslieť nové požiadavky, až vyhodí, až vyložia na stôl tak vrcholnú nehoráznosť, že i ten najtrpezlivejší národ nakoniec urobí to, čo potrebujú. Teda sa nechá vyprovokovať k neuváženému a represívnemu konaniu a nakoniec vlastne príslušníci menšín vypadajú ako obete a ako bojovníci za nezávislosť. Toto sú ale extrémne prípady, ktoré sa snáď už nikdy, tvrdí autor, v Európe nebudú opakovať, aj keď ich tieto praktiky úspech Kosova v podstate legalizoval a historicky rehabilitoval. Väčšinový národ, ale nemusí byť vždy iba tzv. nacionalistický, môže sa dokonca jednať o veľmi rozumný, tolerantný, vstriecny a vysoko demokratický národ. Napriek tomu mu to v jednaní s majoritnou väčšinou aj s ich ochrancami v zahraničí, nie je vôbec nič platné. Takáto rozumná a zmierlivá centrálna vláda znáša modré z neba, ale vďaky sa nedočká. Politicky zástupcovia minority vždy iba ohrnú nos a zabručia: No tak dobre, toto ste splnili, ale nemyslite si, že to stačí. Samozrejme, že nestačí, nikdy nebude stačiť. O práva menšín totiž vôbec nejde. Nebudem ďalej pokračovať v čítaní tohto článku. Je to nezávislý, nezávislý moravský historik, ak dovolíte, len jeho postrehy v danom prípade sú veľmi zaujímavé, a ak chceme korektne a objektívne posudzovať bezpečnostné riziká, ktoré Slovensko má, pravdepodobne nad tým porozmýšľať trošku musíme. Ako vyzerá národnostná politika u nás, ako vyzerá, ako vyzerajú medzinárodné dohody a dokumenty, ktoré túto politiku upravujú? Vážené kolegyne, kolegovia, dovolím si tvrdiť, že mnohí z vás nečítali tak zásadné, tak zásadné medzinárodné dokumenty, ako je Rámcový dohovor o ochrane národnostných menšín, ale aj niektoré ďalšie, ďalšie dokumenty, ktoré sú ako prioritne a základné a ktoré naznačujú, akým spôsobom Európa organizuje svoju národnostnú politiku. Skúsme si pozrieť do tzv. úvodných ustanovení Rámcového dohovoru na ochranu menšín o tom, čo hovorí o menšinovej politike, ako má vyzerať. Majúc na zreteli, že vytvorenie ovzdušia tolerancie a dialógu je nevyhnutné na to, aby kultúrna rozmanitosť mohla byť zdrojom a činiteľom jej rozdeľovania, ale obohacovania každej spoločnosti. Máme pocit, že mechanizmus uplatňovania menšinových práv u nás na Slovensku spĺňajú toto kritérium menšinovej politiky, a teda nepriamo potom nástroja, ktorý má donútiť väčšinovú spoločnosť, aby realizovala menšinové práva? Nie je jej základným predpokladom to, čomu trošku hovoríme aj lojalita, čo, pán predseda klubu KDH Hrušovský povedal, že slovo, ktoré celkom nemám rád. Nie je náhodou obsiahnuté aj v tejto vete? Ďalšie ustanovenie, ktoré tu je. Majúc na zreteli, že vytvorenie tolerantnej a prosperujúcej Európy závisí nielen od spolupráce medzi štátmi, ale vyžaduje si aj cezhraničnú spoluprácu medzi miestnymi a regionálnymi orgánmi bez ujmy na ústave a územnej celistvosti každého štátu. Sú to zásady, ktoré starostlivo sledujeme pri diskusiách na túto tému na Slovensku? Ak sa stanovujú zásady, ktoré sa majú rešpektovať a z nich vyplývajúce záväzky s cieľom zabezpečiť v členských štátoch ochranu národnostných menšín, tak zásadnou podmienkou je rešpektovanie štátnej zvrchovanosti a územnej celistvosti štátov. Vážené kolegyne, kolegovia, toto sú základné výkladové ustanovenia pre Rámcový dohovor o ochrane menšín. Dovoľte mi, aby som ešte raz zdôraznil, že toto je jedna zo zásadných vecí, v akej atmosfére uplatňujeme národnostnú politiku, aké nástroje, metódy používame, a či naozaj metóda tolerancie, spolupráce, kultúrnej rozmanitosti a povznesenia duchovnej Európy je súčasťou týchto, týchto dokumentov. Do akej miery vnímajú, vnímame národnostnú politiku u nás vo väzbe na toľko žiadaný občiansky princíp, ktoré Európska únia vlastne urobila ako základný moment zjednocovania Európy pri rešpektovaní kultúrnej rozmanitosti, nezávislosti, jazykov, kultúry a všetkého ostatného. Je úlohou Európy pri rešpektovaní národnostných menšín ohrozovať stabilitu regiónov? Je úlohou Európy vytvoriť podmienky pri ochrane národnostných menšín, aby sa spochybňovalo povojnové usporiadanie Európy? Vážené kolegyne, u nás je vždy veľký problém v tom, že do akej miery sú tieto riziká, kde hovorím aj o krokoch, ktoré sa odohrávajú na juhu našej hranice, do akej miery sú reálnym nebezpečenstvom pre Slovensko. Je to iba nezodpovedné vajatanie jedincov, patrí to k štandardom sociologických štatistík krajín, kde vždy tých 10 až 15 % obyvateľov má tendenciu viac inklinovať k ochrane národnostných práv a častokrát pritom používa málo akceptované prostriedky a nie je v súlade s hodnotovým systémom Európy? Alebo ide o nejaký iný moment. Aká je intenzita ohrozenia Slovenska v tomto zmysle? Čo vlastne možno očakávať, a kam asi bude smerovať konečný cieľ takýchto aktivít pokiaľ existujú? Vážené kolegyne, kolegovia, kto sa chce korektne zaoberať bezpečnostnou otázkou Slovenska a zabezpečovať dve základné funkcie štátu, ochranu hraníc, územnej nezávislosti a suverenity svojho vlastného štátu, musí sledovať všetky aktivity v okolí, ktoré sú adresované vo vzťahu k jeho územiu, ktoré vyslovujú nároky na toto územie alebo na iné aktivity, ktoré sú v tomto území, ktoré napr. rozširujú právo upravovať pomery svojim občanom na susedné krajiny na princípe krvi. Vážené kolegyne, ... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)