18. schôdza NR SR - 2.deň - A. dopoludnia
Dátum: 2011-05-18
Poslanec: Rosová, Tatiana (SDKÚ – DS)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

53. Ďakujem pekne. Vážený pán podpredseda vlády, vážený pán predsedajúci, milé kolegyne, kolegovia, ak niekto hovorí, že pozná situáciu ľudí, ktorí sú postihnutí krivdou, ktorá nastala ako súčasť jedného reťazca krívd, kde na začiatku bolo vyvlastňovanie, ale na konci je dnešná situácia, keď mnohí dôchodcovia žijú v nedôstojných podmienkach, kde sú psychicky týraní, dá sa povedať, vlastníkmi, tak teda dovolím si povedať, že túto situáciu poznám naozaj veľmi dôverne. Poznám ju dôverne a osobne z príbehov ľudí, ktorí si podávajú dvere v mojej kancelárii. Práve dnes, kým som odchádzala do parlamentu, jedna takáto rodina zo Šancovej riešila problém, kde vlastník bytu sa im vyhráža fyzickou likvidáciou, odpája ich od elektriny, ich starú matku okolo 90-ročnú terorizuje duševne a tak ďalej. Čiže naozaj je to problém, ktorý tu existuje. Ten problém tu existuje a pretrváva strašne dlho a ja by som týmto oslovila aj moju predrečníčku a jej kolegov, pretrváva tu aj preto, lebo nebola vôľa riešiť ho. Keby pred dvadsiatimi rokmi, a to je teraz aj na margo ostatných predchádzajúcich vlád, sa bolo pristúpilo k postupnému zvyšovaniu nájomného v takýchto bytoch, bolo by to podstatne bezbolestnejšie. Dnes sme už mohli existovať v normálnom svete trhových nájmov a malo by to určite, bolo by to malo určite pozitívny vplyv aj na celkový trh s nájomným bývaním na Slovensku, ktorý je veľmi vychýlený a kde teda výška nájomného, trhového nájomného je zarážajúca a nenormálna práve preto, že tuná vysoko dopyt prevažuje nad ponukou. Takže myslím si, že tie deformácie sa stali v minulosti a dnes je tu snaha nejakým spôsobom ich riešiť. Ja oceňujem, že v tomto návrhu zákona veľmi, podľa mojej mienky, spravodlivo zákonodarca rieši výpočet kompenzácie alebo proste výšku náhrady, ktorá prináleží tým-ktorým nájomníkom. Je tam veľmi jasný vzorec podľa veľkosti rodiny a zohľadňuje sa tam aj súčasná majetková a bytová situácia vo vzťahu k vlastníctvu iných bytov a tak ďalej. Myslím si, že tento princíp je veľmi dobrý, pretože neumožňuje špekulácie, na ktoré, naozaj treba povedať, niektorí boli pripravení. Špekulácie v tom zmysle, že ak niekto má dvestometrový byt, očakával, že dostane finančnú náhradu adekvátnu veľkosti bytu a nie adekvátnu jeho potrebám. Myslím si, že tu by naozaj asi vznikla ďalšia nespravodlivosť, a to navrhovala vlastne aj pani kolegyňa predtým, takéto výpočty, ktoré by vlastne reflektovali skôr nie na potreby tej domácnosti, ale na to, čo jej kedysi bolo pridelené. No, jeden problém ale vidím a ten problém je veľký, je ich dokonca niekoľko, ale dá sa zhrnúť pod to, že obávam sa, že keby sme pristúpili iba na takéto riešenie, tak do reťazca krívd, o ktorom som hovorila, kde na začiatku boli vlastníci, ale potom aj nájomníci, ktorí naozaj boli ukrivdení, pretože vo vedľajšom dome ľudia za úplne rovnakých podmienok, ktorí dostali presne rovnako pridelené byty, mali možnosť odkúpiť si ich do vlastníctva podľa zákona č. 182, kým títo nemali. Takže do reťazca týchto krívd by pribudli obce. Dôsledky, ktoré by toto malo pre obce a, samozrejme, predovšetkým pre Bratislavu, pokiaľ by štatút náhodou neurčil inak a v tom prípade by to bolo predovšetkým pre mestskú časť, ktorú reprezentujem, teda pre Staré Mesto Bratislavy, tie dôsledky sú mnohonásobné. Na jednej strane pribudne obci povinnosť evidovať žiadateľov o takéto náhradné byty, zisťovať vlastne oprávnenosť týchto žiadostí, to znamená zisťovať ich bytovú a majetkovú situáciu, ich situáciu, ako aj všetkých posudzovaných osôb. To samo osebe zakladá personálne nároky na administratívu. Ďalej je tu povinnosť, v prípade, že obec nebude schopná poskytnúť náhradnú, teda náhradné bývanie, bytovú náhradu, platiť polovicu nájmu až do obdobia, kým takúto náhradu tomu žiadateľovi neposkytne. To si myslím, že je naozaj príliš silné. Pokiaľ však takúto náhradu obec bude schopná poskytnúť za okolností, ktoré definuje nasledujúci zákon, bude musieť hradiť tomu nájomníkovi náhrady na sťahovanie. To si myslím, že naozaj, teda náklady na sťahovanie, to si myslím, že skutočne nie je dôvod, aby toto riešila obec. Ďalej v bytoch, ktoré takýmto spôsobom obec získa - či už kúpou, alebo výstavbou - ako náhradné, bude ďalej platiť regulované nájomné. Tým sa podľa mňa obec dostane v podstate do situácie dnešných vlastníkov, ktorí tiež vlastne nútene musia rešpektovať regulované nájomné. Na jednej strane to regulované nájomné by určite bolo vyššie, pretože by išlo s veľkou pravdepodobnosťou o, teda muselo by ísť o byty, ktoré majú iné obstarávacie náklady, a tým pádom dnešné regulované nájomné by bolo podstatne vyššie, ako platia nájomníci vo svojich terajších bytoch, čo už samo osebe otvára otázku, prečo teda radšej nehľadáme možnosti, aby mohli ostať vo svojich bytoch a platiť za ne vyššie nájomné. Samozrejme, je to možné tam tým navyšovaním, ale prečo teda nejdeme najmä touto cestou. Pokiaľ ale teda obec bude zaviazaná, tak ako to teraz zákon hovorí, riešiť tento problém, bude na ňu kladený ďalší nárok, pokiaľ ide o nákupy, resp. výstavbu týchto bytov, čo naozaj chce zriadiť jednu osobitnú kanceláriu. Samozrejme, nehovorím o tom, že ďalšia administratívna náročnosť bude súvisieť s vybavovaním dotácií. Hovoríme predovšetkým o Bratislave, ktorej sa to týka najviac. V Bratislave sú desaťtisíce prázdnych bytov, v Starom Meste je, myslím, okolo 6 800 prázdnych bytov, ďalšie prázdne byty vzniknú uprázdnením týchto bytov, o ktorých hovoríme, teda o týchto reštituovaných alebo privatizovaných bytoch. Už tu vidím istú nelogičnosť(nelogickosť), preto apelujem na to, aby sme hľadali také riešenie, ktoré umožní využiť tieto existujúce byty, umožní prispieť súčasným nájomníkom na to, aby si mohli buď ostať v svojich bytoch bývať, alebo zakúpiť za tieto prostriedky také byty, ktoré existujú, ale ktoré nespĺňajú kritériá, ktoré tento zákon ukladá tak, aby ich obec mohla kúpiť za tieto prostriedky. Jasné, že tu sú isté iné kritériá, ktoré sú, alebo isté štandardy, ktoré nie sú bežné pre tie byty, ktoré sú dnes dostupné ako nájomné. Takže chcem sa dopracovať k návrhu riešenia. Ak som začala hovoriť o tom, že tento zákon veľmi jasne umožňuje vypočítať, čo komu patrí z hľadiska bytovej náhrady, umožňuje to tak veľmi jasne, že tento výpočet je možné vyjadriť aj finančne. To znamená, že na základe, teda myslím tohto druhého zákona, ktorý je neoddeliteľnou súčasťou, je možné povedať koľko, akú hodnotu ako protináhradu, ako náhradu chceme tej-ktorej domácnosti poskytnúť. A od toho je už len krok k tomu, aby sme našli cestu, ako mu túto hodnotu alebo ako tej domácnosti túto hodnotu poskytnúť formou finančnej náhrady. Samozrejme, nie je možné fyzickej osobe takúto úhradu bezprostredne nejako transferovať zo strany štátu. Cesta podľa mňa vedie cez istú špeciálnu dávku, tak ako máme dávky pre iné ukrivdené sociálne skupiny. Ministerstvo práce a sociálnych veci má medzi svojimi úlohami novelizovať zákon o príspevku na bývanie. Ja by som veľmi chcela apelovať na ministerstvo predkladajúce tento návrh a na pána ministra osobne, aby sme využili čas do druhého čítania na hľadanie takej alternatívy, v ktorej by sa zohľadnila možnosť práve prostredníctvom zákona o príspevku na bývanie vyriešiť aj alternatívu finančnej kompenzácie pre nájomníkov privatizovaných a reštituovaných bytov. Zásadným spôsobom by to uľahčilo obciam, vlastne by to aj zreálnilo toto riešenie, pretože v takejto podobne, pokiaľ skutočne využijú nájomníci možnosť tohto zákona, to bude obrovský nápor a prakticky neriešiteľné. Na druhej strane by to umožnilo vlastne to, o čom táto vláda hovorí ako o svojom hlavnom hodnotovom princípe, dať ľuďom slobodnú voľbu, ako naložia s touto príležitosťou, ako naložia s tým, čo im štát poskytne. To znamená, dať im slobodnú voľbu, či si za to budú platiť zvýšené nájomné, alebo si prispejú na kúpu iného bytu v trhovom prostredí, alebo budú túto situáciu riešiť akokoľvek iným spôsobom. Takže myslím si, že netreba teraz už rozmotávať, kto je na vine, kto mal čo robiť dvadsať rokov, či tí nájomníci mali byť na to pripravení. Nemohli. Preboha, veď keď niekto 70-ročný v roku 1990 sa dostal do takejto situácie, dneska majú tí ľudia 90 rokov. Oni si svoju bytovú situáciu kedysi riešili presne rovnako ako ich susedia, ako ich kolegovia, akurát sa ocitli v takomto nešťastnom položení. Takže netreba tuná naozaj vyťahovať, kto, čo mal robiť, ale treba hľadať také riešenie, ktoré bude reálne, ktoré konečne pomôže uzavrieť túto kapitolu a ktoré nevtiahne do tohto kolotoča ukrivdených aj obce. Ďakujem vám za pozornosť.