27. schôdza NR SR - 6.deň - B. popoludní
Dátum: 2013-12-04
Poslanec: Šebej, František (MOST-HÍD)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

38. Ďakujem, pani podpredsedníčka. Dámy a páni, pán minister, ja som pri prvom čítaní prisľúbil, že poviem pár systémových slov, som to dlžný, ale, ale hneď na úvod by som rád povedal, že zdá sa, že v tejto podobe, že ten zákon dostal proste značne vylepšujúcich zmien, a tiež mám, pokiaľ viem, aj moji kolegovia z klubu MOST - HÍD majú tendenciu ten zákon podporiť, lebo zdá sa, že naozaj ide o spoločenskú nutnosť a čosi, čo je, čo si situácia vyžiadala. Ale ja by som rád povedal, že, že ten stimul, ten podnet na to, aby vôbec bolo potrebné prijímať takúto normu proste, má svoje korene v jave, ktorý by som nazval sociálnou patológiou. To nie je bežný jav a je to ale jav, ktorý súvisí s čímsi úplne iným, ako je podstata tých športových odvetví, ktorých sa týka. Tie športové odvetvia mali tú smolu, a teda konkrétne najviac futbal, ale aj hokej a potenciálne aj ďalšie športové odvetvia majú tú smolu, že sa hodia na to, aby poskytli prostredie na tieto patologické javy. Ony sú jednoducho proste tým, ako sú organizované, tak vytvárajú - a toto chcem, o tomto som chcel hovoriť - ony vytvárajú ilúziu v podstate nejakej zástupnej vojny, proste ako keby sa stretli dva súperiace kmene a tí diváci ako keby boli svedkami v podstate čohosi, čo sa, čo sa v realite, nie v športe, ale v realite, v konkrétnych stretoch národov a kmeňov nazýva vojna. Mimochodom, nemáme tuná šport, ktorý vojnu o teritórium naozaj najviac pripomína, a to je americký futbal alebo ragby, tam sa doslova dva tímy bijú o teritórium, ktoré dobíjajú, a v podstate preto je to spojené s mnohými vášňami, lebo tam máte v priamom prenose do krátkeho časového intervalu komprimované, komprimovanú drámu, ktorá je z dejín známa ako vojna. No je to vojna symbolická, je to vojna symbolická do tej miery, ako je symbolickou vojnou proste počítačová hra. Ale toto je akoby realita spojená s reálnymi emóciami, s reálnou možnosťou identifikovať sa s bojujúcimi stranami až do tej miery, že je to my a oni. A to je, to je to, to je ten prvý znak prostredia, prečo práve toto prostredie proste vytvorilo živnú pôdu na tento typ patologických javov. Ale to nie je všetko. Tá druhá vec je, že je to zároveň prostredie, ako by som povedal, antickej arény. To je prostredie kolosea, kotla, ktoré sa, ktorý sa zvažuje k nejakému bojisku uprostred a kde je zhromaždených strašne veľa ľudí, ktorí si tam prídu pre nejaký typ emocionálnej satisfakcie. Takže, že v podstate je to taký malý zázrak, že existujú krajiny a existujú štadióny, ktoré, ktoré jednoducho nepritiahnu sociálnu patológiu tohoto druhu, pretože je to koloseum. V podstate to, to bojové divadlo takú patológiu potenciálne má schopnosť pritiahnuť. Nota bene, keď sa jedná o skutočný stret hoci symbolických, viete, keď sa stretnú armády, tak sa jedná o armády národov, a keď sa stretnú reprezentačné tímy, tak sa jedná o akoby, akoby symbol, akoby zástupnú armádu dvoch národov, ktoré sa zrazili v nejakom boji o teritórium, alebo existenciu, alebo čokoľvek. Ja teraz hovorím ako psychológ, ako sociálny psychológ. No ale keď sa nestretnú dva národné tímy, tak stále sa stretnú tímy, s ktorými je možné na takej, takej pseudokmeňovej úrovni sa identifikovať, ako keby sa jednalo o národnú identitu. Lebo tak Sparťania, Slovanisti, Košičania, Trnaváci, Bratislavčania, to sú také zástupné národnosti. To sú, to sú identity, ktoré prenikajú až do kostnej drene pre niektorých ľudí, takže ten konflikt je, hovorím, ako keby symbolickým stretom, symbolickou vojnou. Toto je ten rozmer, pre ktorý je automaticky takéto prostredie rizikové tým, že môže kedykoľvek ten, ten symbolický, ten symbolický konflikt, ktorý prebieha na ihrisku, proste cez, cez, prekročiť emocionálne bariéry a stať sa fyzickým konfliktom, stať sa fyzickým konfliktom medzi skutočnými skupinami ľudí, ale tentokrát už, tentokrát už nepôjde o loptu, ale pôjde o skutočné násilie. Toto, povedal by som, je tragédia, pretože, pretože na to trpí, trpia vlastne vznešené veci. Šport je v mojich očiach vec, ktorá patrí k tým krajším stránkam ľudskej kultúry, a proste tie športy si to nezaslúžia, aby jednoducho sa stali, stali objektmi sociálnej patológie. Ale poviem ďalšiu vec. V ľudskej spoločnosti sa pohybuje, proste my, naše intelektuálne schopnosti, naše fyzické schopnosti, ale aj naše, naša, naša morálna výbava a osobnostná výbava sú rozložené podľa Gaussovej krivky. Gaussova krivka, to je krivka tzv. normálneho rozloženia a tá krivka hovorí, že najviac nás je priemerných. A smerom k tým koncom toho kontinua, smerom k tomu podpriemeru aj k tomu nadpriemeru ľudí ubúda. To znamená, že ak je reč o povedzme o inteligenčnom kvociente, no tak najviac ľudí ho má okolo sto, čiže priemerný. Ale tých, ktorí ho majú 140, je už ako šafranu. Nehovoriac o tých, čo, ktorí ho majú 160, ale to platí aj opačným smerom. No ale to sa týka, bohužiaľ, toto normálne rozloženie sa týka, by som povedal, aj našich morálnych kvalít. Nie takto priamo numericky, ale fakt je ten, že vďaka tomu existuje v spoločnosti aj isté percento ľudí, ktorých, ktorí sú nedostatočne vybavení morálne, ktorí sú sociopati, ktorí sú eventuálne agresívni sociopati so sklonom k násiliu, ktorí jednoducho vyhľadávajú násilie, ktorí potrebujú pre svoje normálne psychické existovanie participovať na niečom násilnom, ktorí si potrebujú, ľudovo povedané, udrieť alebo byť súčasťou nejakého fyzického konfliktu, ktorým nevadí ubližovať iným ľuďom, ktorým nevadí ničiť veci okolo seba. Naopak, ktorí to potrebujú. Tých ľudí nie je veľa. Ale práve štadióny poskytujú v podstate tomu nie veľkému percentu sociopatov doslova ihrisko. Proste poskytujú priestor, ktorý keď si oni nájdu, tak majú schopnosť sa samoorganizovať, lebo tie fankluby, ktoré sa nakoniec vyzdobia rôznymi insígniami a značkami a podobne a vytvoria si samy o sebe nejakú mytológiu, nejaké urbánne legendy, tak to je, to je prejav, by som povedal, schopnosti ľudských skupín sa združovať okolo nejakej témy a konkrétne, bohužiaľ, v tomto prípade sú to, sú to zoskupenia, ktoré priťahujú sociopatov. Takže to, čo pozorujeme na štadiónoch, nie slovenských len, ale, samozrejme, aj českých, aj nemeckých, aj talianskych, aj juhoamerických, je, bohužiaľ, sociálna patológia, ktorá nadobudla vyjadrenie týmto smerom. Lebo keby sme úplne zakázali proste futbalové stretnutia, hokejové stretnutia a úplne to zregulovali až na kostnú dreň, tak by sme neznížili počet sociopatov v spoločnosti. Ten je daný. Iba by sme obmedzili priestor. A teda ja, vediac toto o ľudskej spoločnosti, vravím, že je užitočné prijať normu, ktorá to ihrisko, by som povedal, obmedzí a oplotí, nejakým spôsobom odfiltruje alebo prinajmenej zníži pravdepodobnosť, že jednak bude chrániť futbalistu, jednak bude chrániť tých ostatných, ale, ale by som povedal, že zoberie možnosť tejto samoorganizácie násilia, tejto samoorganizácie sociálnej patológie na športoviskách. To je, to je dôvod, pre ktorý si myslím, že tá norma je užitočná. Ak som tomu dobre rozumel, ak som dobre rozumel spravodajcovi aj kolegovi Mihálovi, aj tomu, čo som, priznám sa, že tých pozmeňujúcich návrhov je hrozne veľa, takže, že som nebol celkom schopný sa v nich zorientovať, ale zdá sa, že obavy, ktoré som vyslovil aj ja, aj ďalší, aj kolega Érsek, že ako to postihne organizátorov z malých športov, u ktorých takéto riziko nie je, tak by som povedal, že bolo, bolo našim obavám vyjdené v ústrety a že ten zákon sa značne vylepšil. Ja mám ešte stále problém, že či toto je norma, v ktorej by sa mal, mal definovať extrémizmus. Ale neviem, či to tam zostalo. Ja si myslím, že to patrí do inej zákonnej normy, a vôbec mám problém so slovom extrémizmus ako takým. Ale to je irelevantné v tejto chvíli. Chcel by som povedať ešte jednu vec k tomu, čo som povedal predtým, a to je toto, že tak trochu vinu na tom, že sa mohla vytvoriť táto patologická situácia okolo športových podujatí, nesú tak trošičku aj organizátori tých športových podujatí a tie samotné kluby a všetko ostatné okolo toho, tí funkcionári, tí hráči, všetci, lebo jednoducho nepostrehli tú patológiu včas. Boli príliš zhovievaví k tomu, čo sa dialo. Pokojne tolerovali ten najodpornejší rasizmus na futbalových štadiónoch, začalo sa to, alebo na hokejových. Začalo sa to považovať za taký folklór. Nie je to folklór. Je to nebezpečný patologický jav, ktorý prv alebo neskôr vyústi naozaj do násilia. Do násilia, ktoré môže mať omnoho škaredšie podoby ako, ako pár mlátiacich sa holých hláv na futbalovom štadióne. Nie je to folklór a ja by som preto bol hrozne rád, keby popri tom zákone ešte prišlo k nejakému, nejakej reflexii toho celého a k tomu, že aby aj športové zväzy, športoví funkcionári a aktéri toho športu, hráči samotní pochopili, že patológia, aj verbálna patológia, nie je folklór a nemajú ju tolerovať. Toto by bolo veľmi dobré pre celú spoločnosť, keby to pochopila, že nemáme dočinenia s folklórom. V mnohých, mnohých prípadoch máme dočinenia so zárodkami fašizmu. A nie nejakými skrytými zárodkami. So zárodkami, ktoré sú verejne vytŕčané na obdiv. Nie je to dobrý fenomén. Vravím, že som rád, že sa prinajmenej aspoň v podobe takejto normy spoločnosť a zodpovední ľudia snažia s tým niečo urobiť. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)