52. schôdza NR SR - 6.deň - B. popoludní
Dátum: 2026-06-02
Poslanec: Bihariová, Irena 
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

Takže, ďakujem veľmi pekne za slovo, pán predsedajúci, aj za dôveru, ktorú ste teda vyslovili v môj príspevok, ktorý sa chystám predniesť. Vážený pán minister, ctené poslanecké kolegyne, ctení poslaneckí kolegovia, ja sa naozaj pokúsim na tomto mieste priniesť trochu úplne inú perspektívu. Ako niekto, kto v oblasti prevencie kriminality, možno s výnimkou pána poslanca Spišiaka, v tejto miestnosti robil najdlhšie, a to teda aj so všetkou úctou a pokorou vo vzťahu k pánovi ministrovi, keďže ja som vlastne od roku 2009 alebo 2010 robila, ešte vtedy sa to nazývalo, že odbor prevencie, priamo na Kancelárii ministra vnútra. Teraz sa to, myslím, volá Úrad prevencie kriminality. Čiže môžem vám ponúknuť perspektívu, ako to vyzerá naozaj v tej praxi, keď do toho vstupujú subjekty, ktoré sa usilujú prispieť k prevencii kriminality, ako to potom funguje v koexistencii so štátom, respektíve s jeho orgánmi, ktoré sú na to povolané. Veľakrát tu teda ale zaznela aj tá kritika k samotnému zákonu. Ja vám poviem úplne úprimne, ja ju tu skúsim skondenzovať, ale keby ste poznali tú prax, tak tá zákonná materiá od, tak ako je predložená, je ešte čert berte, si poviete, hej, že áno, ja tam tiež vnímam, že je tam do istej miery kumulácia mnohých prvkov na Ministerstve vnútra, lenže zase povedzme si, kde inde by mala byť, keď sa bavíme o prevencii kriminality. Čiže áno, ministerstvo vydáva akreditáciu, vedie register, vytvára štandardy tých preventívnych programov, zabezpečuje činnosť Rady vlády pre prevenciu. Myslím, že, ak sa nemýlim, pán minister je jej predseda, však? Pričom v tomto kontexte je zaujímavé teda aj to, že ministerstvo udeľuje akreditáciu, čo je v niektorých prípadoch podmienkou na získanie dotácií, aj takých dotácií, o ktorých znovu rozhoduje ministerstvo, ak ide o ministerské výzvy. Čiže áno, mohli by sme tu vidieť trošku konflikt záujmov, ale ja teda tým, že som tam v tom priestore bola, robila, viem si predstaviť čisto hypoteticky situáciu, že je tu naozaj na strane aj štátnej správy, aj potenciálnych subjektov a aktérov, ktorí by túto činnosť vykonávali, dobrý úmysel, čiže ako inak by to malo fungovať, než pod teda strechou Ministerstva vnútra. Tým zákonom ešte, možno hovorím, že z pohľadu tej praxe drobnostičky, a je tam vymedzený preventívny program ako súbor vzdelávacích a edukatívnych informačných aktivít v oblasti prevencie kriminality, čo je bohumilá činnosť, len tým, že tá prevencia sa musí vzťahovať na viaceré patologické, hej, prejavy, zvlášť teda také, ktoré ohrozujú mládež. Mala by mať samozrejme zahrnuté, alebo pomýšľať aj na iné typy aktivít, ako sú práca v teréne, keď sa bavíme napríklad o extrémistických skupinách, tak je už bežným trendom vytváranie exitových skupín, individuálne intervencie, sociálna práca a tak ďalej, a tak ďalej. Hej, tá samotná akreditácia podľa mňa kladie veľmi benevolentné podmienky. Je tam bezúhonnosť, vzdelanie, prax a teda predložený projekt. Nežiadajú sa tam také parametre, ktoré sme my v mimovládke museli do projektov napríklad napísať. Musíte mať merateľné výstupy. Musí tam byť merateľný indikátor, musí tam byť opis rizík, musí tam byť mechanizmus spätnej väzby od účastníkov. Musí tam takisto teda, hej, keď sa tu bavíme o tom nešťastníkovi youtuberovi, byť aj popis toho, ako predísť a vylúčiť možné riziká, ktorými by, s akokoľvek dobrým úmyslom, mohol projekt teda aj ohroziť tých, ktorým má pomôcť, a tak ďalej, a tak ďalej. Hovorím, toto sú všetko tie legislatívne veci, o ktorých môžeme viesť odbornú diskusiu. Áno, sú hodné kritiky, ale podľa mňa, aj keby to bolo naozaj kráľovsky napísané, problém je v tom, čo sa s tým stane v praxi. A teda ja som tú prax zažila a nenazvala by som ju nijak inak ako potemkiáda. Hej, že ako som povedala, poviem vám to na svojom vlastnom príbehu. Keď som skončila právnickú fakultu, v živote som nechcela ísť do advokácie. Chcela som robiť na Ústave štátu a práva. Nejakým omylom som skončila v témach extrémizmu a rasizmu. Bolo to v roku, myslím, že 2009 a začala som robiť v mimovládke Ľudia proti rasizmu. Ona bola v tom čase úplný monopol v tejto téme. Vznikla hneď v 90. rokoch, či sme chceli, či sme nechceli, boli sme to teda my, kto vykonával tie preventívne programy, kampane. Vtedy ešte neexistovalo GDPR, takže my sme mali obrovský, obrovský, myslím, že dodnes nemajú spravodajské služby taký archív, ktorý mal zmapovanú celú extrémistickú scénu. V tomto smere sme pomáhali polícii, aby teda mala prehľad o tom, kde, v akých lokalitách, akým spôsobom, aké závadové skupiny sa vyskytujú. No. Takisto sme robili kopec kampaní a, čo je veľmi dôležité, a v tejto chvíli som naozaj veľmi rada, že som zastihla pána predsedajúceho pána Danka. Pretože povedal takú vetu, ktorá ma zabolela v nedávnej relácii, že vy mimovládkari ste boli príživníci a parazity. Tak za to, čo vám tu popisujem, sme nikdy v živote z toho nič nemali. Hej, že pomáhali sme štátu, chodila som za vlastné peniaze ako vyštudovaná právnička chodiť na školy do Tornale, na východ, do Kežmarku. Posielali ma na bratislavské učňovky, kde, keď som prišla do miestnosti medzi mladých mužov, ktorí mali potetované všetky možné neonacistické symboly, som si nebola istá, či vyjdem živá a zdravá z tých dverí von. A nikdy v živote sme za to nič nedostávali. Naša mimovládka v živote nebola ani len v dotačnej schéme Ministerstva vnútra a boli sme s ním v interakcii, odkedy ja som v tejto téme pôsobila, a to si myslím, že som teda najdlhšie pôsobiaca právnička v tejto téme na Slovensku. Ale pamätám si teda, že sme sa v tejto téme stretli s pánom Halcinom, myslím, že ešte stále sa tomu venuje, však? A naozaj sme vtedy volali po tom, aby existovali akreditované subjekty, pretože, aby to jednak neležalo na pleciach vtedy existujúcej jednej mimovládky, robilo sa to na kolene a dokonca sám pán Hlinka chodil robiť tie prednášky. Chápete, že riaditeľ vtedy odboru prevencie chodil robiť prednášky na školy, lebo sme nemali akreditované subjekty. Bol tam koordinátor boja proti extrémizmu, ten chodil na prednášky. Hej? A ja teda ako zástupca mimovládneho sektora som chodila na prednášky. A veľmi sme chceli, aby existovalo niečo také, s čím teraz prichádza Ministerstvo vnútra, aby existovali nejaké parametre na to, že subjekt, ktorý splní určité odborné predpoklady, má nejakú prax, preukáže teda áno, aj bezúhonnosť, ale aj spôsobilosť, hej, v tej danej téme a schopnosť pôsobiť preventívne, aby sa naozaj dostal priestor a neležalo to na pleciach naozaj štátnych úradníkov, ktorí mali robiť systémové zmeny a nechodiť po školách ako drogári. No a potom ale teda, ako to pokračovalo ďalej. Ja si pamätám, že som chodievala na metodicko-inštrukčné zamestnania. To sú také tie školenia pre policajtov. A tam ste presne videli, že ja som vystupovala po jednom policajtovi. V školách jak drogéri. No a potom, ale teda, ako to, ako to pokračovalo ďalej. Ja si pamätám, že som chodievala na metodicko-inštruktážne zamestnania. To sú také tie školenia pre policajtov. A tam ste presne videli, že ja som vystupovala po jednom policajtovi, ktorý školil o extrémizme spôsobom, ktorý bol 10 rokov neaktuálny. Hovoril svojim kolegom, čo majú odhaľovať, čo si majú všímať, nejaké tetovačky, nejaké pesničky, kapely, tričká. V dobe, kedy my sme mali politicky angažovanú krajinu pravicu a kedy nejaké skupiny, ktoré, hej, Petržalka, Enigma, už 10 rokov neexistovali. Čiže naozaj tam bola úplne, bola, že núdza o nejakú odbornú odbornú pomoc. Potom sa to trochu sprofesionalizovalo a vznikol tzv. výbor boja proti extrémizmu, radikalizmu, rasizmu, neviem, aký to má dlhý názov, volal sa v skratke VRAK. Myslím, že je dodnes zachovaný. Ja som bola v tom čase jeho podpredsedníčkou za mimovládnu obec. Pán Kaliňák bol predsedom za štátnu správu. A v tom čase tam boli mimovládky, ktoré naozaj, opakujem to znovu, bez nároku na nič, na nič, sme tam sedávali raz za dva mesiace aj tri, štyri, päť hodín, koľko bolo treba, a tvorili sme teda základné politiky a východiská v tejto téme. Rozdelili sme sa na pracovné skupiny a áno, robili sme aj na metodikách pre školy, robili sme už aj na iných nástrojoch, hej, gamifikácia, rôzne typy kampaní. Ja si pamätám, že dokonca ešte nejaké súťaže v Českej republike sme vyhrali. To bola taká kampaň, ktorú sme my robili, zhnednutie webov, že sme nechali, nechali… To bolo, myslím, že deň pripomienky obetí holokaustu, sme nechali zhnednúť… Robili sme to v spolupráci s Ministerstvom vnútra. Čiže viacero tých mimovládok, ktoré ste neskôr označili za politické mimovládky, robili roky, roky bezplatnú robotu v interakcii s Ministerstvom vnútra v oblasti prevencie kriminality, bez akejkoľvek teda, hej, takejto formalizácie, hoc sme my sami po nej volali. A vysvetlím, prečo sme po nej volali. Pretože v tom čase sa začalo stávať veľmi, veľmi neblahým trendom, že sa do škôl infiltrovali skupiny ako boli Slovenskí branci. A rôzne tieto polovojenské paramilitárne skupiny, dokonca, môj ty bože, známy vykričaný extrémista, dnes som ho už spomínala, Magát s Mišúnom, chodili robiť v Trnave prednášky, ktorí boli najväčší možní radikáli, akých sme tu za posledných 20 rokov a 30 rokov naozaj, naozaj trpeli. A preto sme my naozaj chceli, aby sa vytvoril nejaký kľúč, nejaké sito akreditačné, ktoré zneprístupní, aby sa do škôl a k deťom dostávali takéto závadové osoby. Nuž, ale potom to malo, hej, zvláštne pokračovanie. To už bola teda situácia, kedy som ja postupne odchádzala z mimovládneho sektoru. Kedy sa zaviedla tá povinnosť, že čokoľvek prichádza do školy, musia rodičia odobriť tým informovaným súhlasom. Tak si predstavte, že dneska by som, nebyť političkou, ak by som ostala ešte stále ako predsedníčka Ľudia proti rasizmu, ja už by som neprešla do tej školy, hej? Už by ma tam nepustili. Presne kvôli tej atmosfére, prepáčte, ktorú ste vy akože koaliční reprezentanti vyrobili presne voči tým mimovládkam, ktoré vám v týchto veciach najviac pomáhali. A kvôli kravinám, ktorými ste infiltrovali proste verejnú mienku o nejakých gender, neviem čo, ideológiách, čiže dneska by tam už ani mimovládky, ktoré bojujú proti násiliu na ženách, nemohli ísť. Hej, že hlavná vec, že máme tam všelijaké… No nechcem, som liberálka, tolerujem hocičo, ale presne práve tie subjekty, ktoré za tie roky nadobudli aj prax, aj kvalifikáciu, aj skúsenosti, aj ich tí samotní úradníci a aktéri v rámci teda tých štruktúr v rámci prevencie kriminality mali odskúšaných, poznali ich prácu, dnes sú proste ostrakizovaní, odkopnutí a dostali sme sa teda do bodu, že sme áno, radšej uprednostnili nejakého toho, ani ja neviem ani kto to je, ktorého ste tu celý deň spomínali. Čiže to, čo mňa na tom celom mrzí, je, že áno, ak je tu dnes vôľa, a prezumujme pre túto chvíľu, že je v tom dobrý úmysel, aby sa vytvorilo niečo, čo má sprofesionalizovať poskytovanie preventívnych programov. Tak potom toto veľmi zle začalo. Hej? Že už, keď aj hovorím, dám bokom, že aj ten zákon je odfláknutý, že nekladie ani poriadne podmienky na tú akreditáciu, ani nie na tie preventívne programy. Dalo by sa s tým oveľa lepšie vyhrať. Nevraviac teda o tom, že sú dneska na periférii presne tie subjekty, ktoré by v mnohých oblastiach dokázali byť užitočné. Sú proste, hej, majú tú nálepku politických mimovládok, asi teda za to možno aj, hej, my Ľudia proti rasizmu, že som pomáhala bezodplatne celých 10 rokov ministrovi vnútra Kaliňákovi. V živote sme za to nikdy nič nemali. To teda na margo toho príživníctva a parazitizmu, že naozaj nechcela by som… Život politika, kolegovia, oproti tomu je selanka. Že robiť v mimovládke v týchto témach, za ktorých vás celá republika nenávidí, lebo sa zastávate menšín a bojujete proti extrémizmu, je vlastne… Ja tuto, tuto je oproti tomu, čo musí robiť mimovládkar za tie peniaze, ktoré dostane, aj hej, byť kreatívec, aj byť hovorca, aj písať publikácie, aj školiť, aj pomáhať štátu, aj byť v pracovných skupinách, aj sa podieľať na tvorbe legislatívy. Kopec, kopec vecí som robievala za 700 € na faktúrach ako právnička, hej? A ešte som chodievala poskytovať bezplatnú právnu pomoc. Oproti tomu tento život, ktorý tu žijeme, hej, ako poslanci, je, že prechádzka ružovou záhradou. Ak niekto povie, že ľudia v mimovládnom sektore sú paraziti a príživníci, ktorí nikdy nepracovali, naozaj nevie, o čom hovorí a pravdepodobne by asi ani nevydržal jeden mesiac v tomto prostredí, pretože vy popri tom všetkom, čo som vymenovala, musíte ešte písať jednak projekty, súčasne realizujete bežiace a súčasne vyúčtovávate končiace. Hej? Čiže to je naozaj veľmi, veľmi nevďačná robota a mnohí z nás sme ju naozaj robili na prospech štátu. Ja sa za žiadnu aktivitu na prospech Ministerstva vnútra nehanbím, každú si obhájim. Dokonca mnohokrát to bolo tak, že ak prišlo na rad potreba odpočtovania, lebo viete, že ministerstvá musia vo vzťahu k medzinárodným organizáciám odpočtovať, čo robia v daných témach, tak Ministerstvo vnútra nemalo čo. Lebo vtedy neurobilo nič. Tak my sme boli natoľko veľkorysí, že sme si povedali, že dobre, napíšte tam naše aktivity, že sme to robili spolu. Robilo to síce Ľudia proti rasizmu, nedali ste na to ani cent, ale dobre, nech teda ministerstvo nie je v hanbe, tak tam napíšte, že ste sa na tom nejakým spôsobom podieľali. Čiže naozaj sme sa do tých preventívnych programov vkladali energiou, častokrát vlastnými zdrojmi, ktoré sme, hej, mali z iných projektov. Osobným personálnym kapitálom a došli sme do štádia, že dnes v nich vlastne práve tieto subjekty nemajú miesto a sú pravdepodobne teda asi preferovaní ľudia, ako je ten pán Randy. Čo je ešte také zvláštne, tak to sa týka tých peňazí. Keď sme sa o nich bavili, ja som si tu našla, že beží nový projekt Akadémie Policajného zboru a úradu prevencie kriminality. Že od novembra 2025 do októbra 29 má bežať projekt Podpora v boji proti prejavom radikalizmu a extrémizmu, pričom prijímateľom je Akadémia Policajného zboru, partnerom je úrad prevencie kriminality. Ide o nenávratný príspevok v hodnote milión € a teraz cieľ, veľmi zaujímavý: zvyšovať povedomie verejnosti a pracovníkov verejnej správy, neviem o čom, posilňovať kritické myslenie a spoluprácu s mimovládnym sektorom pri prevencii radikalizácie extrémizmu. A teraz neviem, že s ktorým tým mimovládnym sektorom, ktorý už áno, ešte stále síce formálne ostáva tá rada, o ktorej som vám hovorila, ten VRAK, kde som ja bývala teda podpredsedníčka, kde bola polovica z nich zástupcov z mimovládok, ale tie mimovládky sú na kolenách. Hej, že oni už v takýchto projektoch vo vzťahu k štátnej správe, zvlášť keď teda prijímateľom je Akadémia Policajného zboru, si neviem predstaviť, ako napĺňa účel a cieľ tak, ako je pri tejto podpore deklarovaný. Nehovoriac o tom, a to je ďalší taký, hej, môj príbeh z praxe, že mnohokrát, keď som vám spomínala, že som chodila na tie metodicko-inštruktážne zamestnania, že sme školili policajtov a teda pozorovala som ich, ako sú 10 rokov pozadu v tom, čo sa v tej téme deje, tak veľmi smutné bolo, že tento istý neduh mala aj samotná Akadémia Policajného zboru. Že tam vlastne ste pozerali na skriptá a neverili ste, že toto nenapísal šiestak na základnej škole. Hej? A áno, vidíte, aj tu v tomto návrhu sa predpokladá, že orgány, predpokladám, že asi aj akadémia, by nepotrebovali takýto proces akreditácie, keďže orgány verejnej správy a obce sú teda výnimky, ktoré nemusia preukazovať spôsobilo poskytovanie takýchto preventívnych… vôbec ste ma nevyrušili, v poriadku… v poskytovaní preventívnych programov. Čiže áno, vidíte, tu sa tiež našiel nejaký ďalší milión na preventívny program proti prejavom radikalizmu a extrémizmu. Áno, má ho teda manažovať úrad prevencie kriminality s Akadémiou Policajného zboru. Rátajú s nejakými mimovládkami, ktorým podrazili členky. Nevieme, čo bude výstupom. Nevieme teda, do akej miery budú spĺňať tie prizvané subjekty z tretieho sektora tie podmienky, ktoré naozaj by naplnili tento cieľ. A na záver možno ešte, ešte teda, aby som to zhrnula, čo mňa mimoriadne mrzí. Viete, že naozaj toto je veľmi dobrá vec, samotný ten návrh zákona, respektíve tá téma, ktorú prináša. Tá akreditácia je naozaj potrebná, aby sa do škôl nedostávali kadejakí, skade ruka, skade noha, aby sa k deťom nedostávali presne takíto všelijakí Randy a Magátovia, Mišúnovia, Branci, nedajbože Brat za brata a podobné, hej, závadové osoby. Čiže tá myšlienka je dobrá. Apelujem na to, že aj prax na konci dňa veľmi často skončí tou potemkiádou. Možno ešte na záver jeden príklad za všetky, ako to potom funguje, keď máte už dohodnutý takýto program, hej? Poviem vám príklad, vždy sa na Ministerstve vnútra robil Akčný plán boja proti rasizmu a extrémizmu, kde boli pridelené jednotlivým rezortom konkrétne úlohy, ktoré aj v rámci prevencie majú robiť. Keď prišlo na odpočtovanie, poviem vám príklad, ako sa to robilo. Ministerstvo obrany v tom čase malo podľa tohto akčného plánu úlohu urobiť vzdelávacie semináre k téme radikalizácie tak, aby aj príslušníci ozbrojených síl poznali túto problematiku. Lenže samozrejme na ňu neboli ľudia a zdroje. Takže Ministerstvo obrany vykázalo túto aktivitu tak, že: „No veď my mávame pravidelné semináre, sa to volá, myslím, že etika v mužstve alebo také niečo. A my sme sa vtedy, hej, v rámci tejto bežnej, ktorú majú povinne, vyučovacej slotu, dotkli aj tejto témy.“ V živote nikto by im nedokázal, či sa dotkli alebo nedotkli. Najlepšie pravdepodobne sa nedotkli, lebo by to tam nemal kto odprednášať. Takže sa to vykázalo v rámci úplne nejakej inej aktivity, ktorú už mali narozpočtovanú, ktorá bola súčasť ich povinného rozvrhu, a tým sa vlastne, hej, Ministerstvo vnútra si mohlo odfajknúť, že dobre, veď sme splnili. V rámci prevencie sme edukovali príslušníkov ozbrojených síl. A ja sa presne tohoto bojím, presne tohoto výkazníctva, tejto potemkiády. A teda hovorím, keď som na začiatku povedala, že tá kumulácia pod krídlami Ministerstva vnútra by mohla byť dobrá, ak by sme tam mali tú prirodzenú dôveru v úmysel a v aktérov a prideľovanie potom akreditácií v kontexte prideľovania a následne dotácií. Tak aj by sme aj toto dali bokom, že by sme teda povedali, že by to mohlo fungovať dobre, lebo všetci tu majú ten dobrý úmysel, tak ja sa na konci dňa bojím najviac toho, že to prvé stroskotá na tom, že sa budú vypisovať odpočty, ktoré nikto nerobil, preventívne programy, ktoré nikto neevalvoval, nemajú tam žiadne merateľné výstupy, nikto sa nebude zaoberať tým, či tam bol dosiahnutý cieľ, nikto si neoverí, aký to malo efekt na tie deti, nikto nebude vedieť, či vôbec, hej, nám tento typ kriminality, na ktorý sme cielili v rámci preventívnych aktivít, nejakým spôsobom klesá, či to je v kauzálnom účinku tých preventívnych programov. A toto je presne tá bieda toho štátneho výkazníctva a toho, keď sa naozaj na ministerstvách nerobia veci poriadne, keď tam nie sú ľudia, ktorí to vedia a chcú robiť poriadne. Ktorí majú potrebu áno, niečo vykázať, niečo odprezentovať. Skutek utek, potom, keď sa niečo stane na školách, tak, hej, budeme hľadať vinníka, budeme o tom robiť tlačovku, ale zase, hej, vlak popôjde ďalej. Čiže ja len naozaj v dobrom by som si veľmi priala, ak smiem odporučiť pánovi ministrovi, nech už teda akokoľvek, v akej verzii to má premyslené. Nech to naozaj nekončia tieto programy pri tom falošnom fejkovom víťazeníctve. Nech sa naozaj tejto téme prevencie kriminality… Pôjde ďalej. Čiže ja len naozaj v dobrom by som si veľmi priala, ak smiem odporučiť pánovi ministrovi, nech už teda akokoľvek, v akej verzii to má premyslené. Nech naozaj nekončia tieto programy pri tom falošnom, fejkovom víťazeníctve. Nech sa naozaj tejto téme prevencie kriminality venujú subjekty, ktoré nielenže sú bezúhonné, ale majú aj nejaký track record, že sa naozaj nejakým spôsobom ministerstvo, aspoň Ministerstvo vnútra, pokúsi o obnovu dôvery a dialógu práve s tými mimovládnymi organizáciami, ktoré v tom mali skúsenosť, ktoré v tom mali odbornosť a ktoré boli vyhodené proste, hej, ako špinavá handra bez ničoho s nálepkou politických mimovládok, aby tú robotu na konci dňa mal kto robiť, lebo to je robota. To je veľmi dôležitá robota, ktorá sa musí urobiť tak, aby bolo vidno výsledky, a nie tak, aby bolo vidno tisíc papierov a haldu papierov plných prázdneho odpočtovania bez toho, aby sa vôbec v praxi niečo prejavilo. Ďakujem.