44. schôdza NR SR - 10.deň - A. dopoludnia
Dátum: 2014-12-10
Poslanec: Kuffa, Štefan (OĽANO)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

Ďakujem za slovo. Vážená pani podpredsedníčka, navrhovateľka, spravodajkyňa, kolegyne, kolegovia, dovoľte mi povedať niekoľko slov. Ale ja by som ten šál dal z tej druhej strany, ak dovolíte, nech ten štátny znak nie je zakrytý tu. Dobre? Takto to dáme. (Uloženie šálu na rečníckom pulte.) Aj zhora to vidno, však máme aj zozadu tie kamery, tak nech to snímajú zhora. No, dobre, tak mi to viacej tak pasuje. Za tento návrh zákona, ktorý tu je, ja sa tiež prihováram, ja som aj spolupredkladateľom, aby sme ho podporili. Myslím si, že je dosť skromný vo vzťahu možno k bývalým postkomunistickým krajinám. A myslím si, že keby sme ten výsluhový dôchodok v stopercentnej výške zobrali vlastne bývalým dôstojníkom a spolupracovníkom ŠtB, aj to by bolo stále málo. Aj keď vyplatíme tých tisíc eur ako jednorazovú výpomoc, je to stále málo. A keby sme vyplatili týmto obetiam aj stotisíc eur, stále by to bolo málo. Ako kolegyňa to uvádzala, tak sú mnohé veci, ktoré sa nedajú vrátiť. A to sú mnohé rodiny, ale nielen mnohé rodiny a rozvrátenie tých vzťahov, ale aj mnohé ľudské životy. Veľmi málo sa o tom hovorí. Ale päťdesiate roky u nás boli naozaj veľmi, veľmi kruté. Pri tejto príležitosti nedá mi, aby som si nespomenul na možno niektorých ľudí, dnes už naozaj nebohých, niektorých aj kandidátov na svätých. Takže aj my sme si aj, poviem to tak polovážne, polohumorne, vyrobili takých kandidátov na svätých. A jedným z nich je Titus Zeman. Titus Zeman bol katolíckym kňazom, bol saleziánom, bol v Saleziánskej spoločnosti dona Bosca a bol odsúdený za to, že bol prevádzačom. Tu neďaleko cez rieku Moravu v podstate prevádzal chlapcov, ktorí chceli študovať za kňazov, pričom nemohli, lebo totalitný režim im to nedovolil. A tí, ktorí mali tú veľkú túžbu, tak utekali na tú druhú stranu, do tej západnej zóny a študovali v zahraničí, či už v Rakúsku, Nemecku. Ale veľmi veľa ich utekalo práve do Talianska, do Ríma. Nebola to ľahká cesta. Nemyslite si, že na tých chlapcov tam tí ľudia z druhej strany čakali, lebo mnohých z nich preverovali takisto veľmi silno, či to nie sú nasadení agenti. Nedá mi, aby som nespomenul tu jedného, už dnes tiež nebohého katolíckeho kňaza, Mons. Faltina, ktorý bol jeden z dvanástich sudcov Rímskej roty. Rímska rota má 350 zamestnancov, ale len 12 sudcov. A tento padre bol jedným z nich. Teda dosiahol v tom cirkevnom práve tú najvyššiu hodnosť a najvyšší titul, aký je len možné tam dosiahnuť. Mal doktoráty z obojakého práva, ovládal štrnásť jazykov. Sám mi to rozprával, ako sa dostal cez rozbúrenú rieku Moravu v jesennom období, keď tá hladina bola veľmi vysoko zdvihnutá, tam 5 stupňov bola zhruba asi teplota, v noci, keď prechádzali na druhú stranu. Keďže som ho poznal a dlhodobo sme viedli také nočné dialógy, som mu tak úsmevne hovoril: „Padre, vy ste mojou druhou univerzitou.“ Tak on tak sa len stále usmieval popod nos. A teda ja už som poznal trošku aj jeho ten životopis aj také osobné veci, lebo veľakrát v tých dialógoch sme prechádzali aj do osobných vecí. A keď mi hovoril, že cez tú rieku Morava prechádzali na druhú stranu, tak som mu položil takú šibalskú otázku a hovorím: „Padre, a ako vy ste sa dostali na tú druhú stranu, však vy plávať neviete? A on mi vtedy hovoril, akým spôsobom to robili. Tak mladému saleziánovi uviazali lano. Preplával na druhú stranu a z jednej i z druhej strany držali lano cez tú rozbúrenú rieku Morava a oni vlastne takým rúčkovaním prešli na tú druhú stranu. Som sa ho potom pýtal: „Padre, a nebáli ste sa?“ A hovorí mi na to: „Bál som sa, ale túžba stať sa kňazom bola oveľa silnejšia ako môj strach.“ Pozrite sa, je dvadsaťpäť rokov od pádu totality. Dovolím si opýtať sa, prepáčte, nechcem sa nikoho dotknúť, aj ja strach prekonávam odvahou, koľko ľudí ešte dnes má naozaj strach, koľko ľudí má strach hovoriť pravdivo. Veľakrát mi to tak pripadá aj práve tu v pléne Národnej rady, keď aj my poslanci máme strach prejaviť svoj názor, za svoj názor možno priniesť obetu, bojovať a rovnako aj za svoj názor a slobodne v súlade so svojím svedomím hlasovať. Skúste sa zamyslieť sami nad sebou, či ste prežili alebo neprežili takéto chvíle tu v tomto pléne. O čo viac museli prežívať taký strach tí ľudia, ktorým hrozil trest smrti? Nedá mi, aby som nespomenul aj ženy, ktoré boli tie, ktoré boli takými nositeľkami odvahy aj v našej krajine. A jedna z nich je sestra Zdenka Schelingová. Dnes je naozaj zapísaná do zoznamu blahoslavených v Krivej na Orave, je rodáčka z Krivej. Dnes je zapísaná do zoznamu svätých. Bola to tiež žena, ktorá bola odsúdená na tvrdé väznenie a, musím povedať, aj trýznenie a mučenie. Toho mučenia vo väznici následkom a jej previnením bolo to, že pomohla kňazovi, ktorý bol hospitalizovaný v nemocnici, ktorému hrozil trest odňatia slobody. A pomohla mu pri úteku. Eštebáci ju zatvorili. A v podstate tento režim ju tak trýznil. Nebudem hovoriť o tých útrapách. Bolo to veľmi nedôstojné, samozrejme, to bolo až pod ľudskú dôstojnosť. No bolo to hrozné, keď mám tak pred sebou ten životopis toho dievčaťa. Musím povedať, dievča si to vytrpelo a prinieslo tú najvyššiu obetu. A to je ten ľudský život. Chceme ten ľudský život odmerať hodnotou jednej tisícky? Môžeme to odmerať? Je to stotisíc eur? Koľko je to? Nedá sa to vyčísliť. Mnohé veci naozaj nevrátime späť. To je tragédia osudu aj tej minulosti. Ale určite treba sa s tým vysporiadať. Ja tu určite nechcem ani len naznačiť, aby sme išli cestou pomsty. Cesta, ktorá tu je aj po tých dvadsiatich piatich rokoch, je cestou odpustenia, tak ako Janka to rozprávala. Aj naša rodina bola tá, ktorá bola prenasledovaná komunizmom. Ale nepozeráme sa na ten komunizmus s takou nenávisťou a nevraživosťou, ale sú veci, na ktoré sa nedá zabudnúť. To, že ty odpustíš, neznamená, že musíš zabudnúť. Naopak, tvoja veľkodušnosť nech je v tom, aby si ty dokázal odpustiť, ale aby si nezabudol, aby sme nezabudli na svoju minulosť. Možno sa dotknem takých vecí, od tých personálnych prejdem možno k tým majetkovým, ktoré tu boli spomenuté. Možno ako je tá tehelňa, tak takých tých podnikov tu bolo dosť však v celej krajine, lebo v podstate jedným znárodnením, jedným vyhlásením bol znárodnený majetok. To, čo celé generácie budovali, odrazu štát si privlastnil. Odpusťte mi, ja keď tu počúvam o tých zápasoch, ako my bojujeme, možno za štátne lesy, za štátne pozemky, mne stále sa vynára tá krivda na druhej strane. Ja sa pýtam, odkiaľ má štát lesy? Pýtam sa, odkiaľ má štát pozemky? Čie sú? Pozrite sa do pozemkovoknižných vložiek. Vlastníci napísaní tam sú alebo nie sú? Obce odkiaľ majú odrazu obecné lesy. Odkiaľ majú obce pozemky? Je to stále majetok, ktorý nebol vrátený ľuďom. Nebol vrátený, bol ukradnutý. Tak to treba povedať. Bol ukradnutý a dneska plačeme nad tým, lebo ja neviem sa rozkrádajú štátne lesy. Treba les vrátiť ľuďom, ktorým to patrí aj im to patrilo, pôdu takisto vrátiť ľuďom, ktorým to patrilo a to patrí. Počul som nedávno jedného. Už je to v podstate syn otca. A ten spomínal na ten majetok. A hovorí, že: „Pozrite sa, ja dva roky vybavujem navrátenie pôdy po mojich rodičoch späť.“ A ja som sa tak usmial, hovorím: „Však dva roky, to je veľmi krátko, to je nič. Sú ľudia, ktorí vybavujú to dvadsať rokov, dvadsať rokov od pádu totality a nemôžu sa dostať späť k majetkom.“ On hovoril: „Pozrite sa, tu u nás robili jednu členskú schôdzu a na jednej členskej schôdzi prepadla všetka pôda v prospech štátnych majetkov.“ On za dva roky nie je schopný sa dostať ku svojej pôde späť. A na Slovensku je strašne veľa takýchto majetkových krívd. Dobre, mohli by sme tak možno kývnuť nad tým rukou, ale nedá sa to kvôli tomu, aby aj táto generácia, aj budúce generácie dôstojne žili, len najväčšou tragédiou je to, že my sa nevieme vrátiť späť k tým tradičným hodnotám. A to je, ako to Martin Fecko tu aj spomína, odkaz našim otcom a dedom. A to je aj ten vzťah k pôde, ten vzťah k tomu lesu. Ja si dovolím povedať, naši starí otcovia neboli zlí hospodári. Starý otec nebol ten, ktorý prišiel a len koristnícky ťažil z tej zeme, aj tak, že by sa neúctivo k nej správal. Umelé hnojivo tam nerozsypával, ako to bolo za komunizmu, keď to boli celé haldy, to bola kontaminovaná pôda, to bolo na okraji pôdy, išlo to do tých studničiek, do potokov, to bola otrávená pôda. Ale tí naši starí otcovia neboli tí, ktorí prišli a vyťali teraz celý les a zrobili holorub. Ale oni, keď ten strom vyťali, to bolo v zime. Obyčajne v zime tí gazdovia si to vedeli tak rozložiť: Na jar sa vyvážal hnoj, na poliach sa hnojili role, takisto aj v zime, keď bola tá zima taká miernejšia, na saniach takisto sa hospodárilo. Gazda si musel rozložiť tú prácu v priebehu toho roka a v zime šiel do lesa. V lese robil tie ťažobné práce. Na jar vysádzal tie stromčeky, lebo on vedel, že je to jeho les, a vedel, že má synov a že bude mať aj vnukov, teda mal tú túžbu dožiť sa detí svojich detí a pamätal aj na tie ďalšie generácie. Teda mali tí ľudia osobný vzťah k tomu. A, viete, to štátne, to je veľakrát, prepáčte, ja to tak poviem, ako keby bolo ničie. Ja si dovolím povedať, že štát je jedným z tých najhorších hospodárov, jedným z tých najhorších hospodárov, podčiarkujem, lebo ak majetok dáme do súkromných rúk, je to inak. Veď koniec koncov na čo bola privatizácia, prvá, druhá vlna kupónovej privatizácie? Ako už to dopadlo, tak to dopadlo, úmysel toho, myslím si, bol dobrý. Lenže ľudia neboli na to pripravení, lebo tých štyridsať rokov, ktoré sme tu vynechali, bolo veľkým problémom. Dnes už tu môžeme hovoriť o šesťdesiatich piatich rokoch, čo je veľmi dlhá doba. A my naozaj máme problém sa vrátiť ku mnohým tradičným hodnotám. Ja si myslím, že keď som len takým drobným pozorovateľom, mám taký pocit, že síce malými krôčikmi, ale predsa len blížime sa späť k tomu, čo je dobré, čo vnímam ako vysoko pozitívnu vec. Nebudem tu hovoriť o svojich osobných veciach, ktoré sme zažili aj my v čase komunizmu. Naša rodina bola takisto prenasledovaná. Mamička bola učiteľka, otec bol síce len obyčajný robotník, podobne tak, ako to bolo možno tu spomínané. Mamička naša teraz nám 2. novembra zomrela, ale dovolím si povedať, že v čase komunizmu bola to žena tiež, ktorá zastávala svoje hodnoty, chránila si svoju vieru, ktorú jej odovzdali rodičia. Len pre náboženský názor človek bol perzekvovaný a prenasledovaný. Veľakrát v tejto dobe my si vôbec neuvedomujeme tú skutočnú hodnotu, ktorú my dnes máme. Dnes ak máš odvahu, môžeš takto smelo rozprávať, ak ju nemáš alebo si ju nemal ani vtedy, tak ti chýba tá odvaha, ale môcť môžeš to robiť, samozrejme, s tým, aby sme si odvahu nezamieňali s tým, že ja budem niekoho dehonestovať a niekomu budem nadávať a preklínať niekoho. To určite zase je ten druhý extrém. Ale máš tu ten priestor. Keď si spomínam na tú slobodu slova, tak takisto mi prichádzajú na um dvaja veľkí muži našej krajiny, ja som už ich spomenul, ale spomeniem ich aj teraz, lebo to sú vždycky témy, keď sa ich nedá vynechať. To je Silvester Krčméry. Bol dermatológ, lekár, ktorý takisto bol prenasledovaný v čase komunizmu, dlhé roky sedel v base. Keď mu skrátili rozsudok, tak on povedal, že nechce ho skrátený, pretože on povedal, buď ho omilostia a sa mu ospravedlnia, že bol nespravodlivo väznený, alebo on jednoducho toto skrátenie neprijíma. A Vlado Jukl bol ďalší, ktorý bol týmto nositeľom slobody slova a slobody prejavu. Myslím si, že boli to muži, ktorí mali odvahu, a teraz môžem povedať, už v minulosti, lebo obidvaja tiež zomreli. Však to bolo počas tohto obdobia tejto Národnej rady, tu sme mali aj nejakú tú spomienku minútou ticha. Sú to muži, o ktorých môžem smelo povedať, a hrdo môžem sa k nim hlásiť, hodní nasledovania. Myslím si, že veľmi veľa takýchto hrdinov máme v našej krajine, a teda to je to dobré, to je to, by som povedal, vynikajúce, že boli tu ľudia v ťažkých časoch, ktorí sa dokázali vzoprieť, ktorí sa dokázali vzoprieť zlu a neprávosti. Koľkokrát ideme na takej konformnej vlne tu aj v pléne Národnej rady, lebo jednoducho je to in. Je to jednoducho populárne, tak sa zveziem na tej populárnej téme aj na tom populárnom hlasovaní, pričom je nepopulárne možno hlasovať proti návrhu, respektíve možno je veľakrát nepopulárne hlasovať za návrh. Koľkokrát som to zažil tu v pléne tejto Národnej rady? Ja vyzývam aj seba, ale aj vás, kolegovia, aby sme nabrali túto odvahu aj my a aby sme sa tak správali. A poslanec Národnej rady, to nie je len taká figúrka, ktorá by sa tu možno zdala. Možno to, čo povieš, nie je ani také rozhodujúce, ale to je to, čo konáš, to, čo robíš, a to, ako veľakrát sedíš vo svojej lavici, ako hlasuješ. A koľkokrát je to tak, že máme problém naozaj vo svojom vlastnom svedomí, dostávame sa do rozporu svojho vlastného svedomia? Musím sa priznať, že ja som to teda zažil, hovorím teda sám za seba, a nie je to veľakrát ľahké rozhodnutie a ľahké rozhodovanie. Ja tento návrh zákona vítam, však jednak som ako jeho spolupredkladateľ. Ale ak by možno bola odvaha tu v pléne Národnej rady, mohli by sme aj stiahnuť tento návrh zákona, aby sme ten výsluhový dôchodok prípadne zobrali úplne celý, nielen tých 50 % z neho. A to hovoríme len o výsluhovom dôchodku, to nehovoríme o starobnom dôchodku. Teda starobný dôchodok tí bývalí dôstojníci ŠtB budú mať, ale hovoríme o výsluhovom dôchodku. Myslím si, že sú ľudia, ktorí naozaj prenasledovali a trýznili a trápili ľudí, lebo to bolo nielen fyzické trýznenie, ale ruka v ruke išlo psychické trýznenie a vydieranie. Naozaj mnohí ľudia skončili ako samovrahovia. Dohnali ich do takej krajnosti, že skončili ako samovrahovia. Mnohí ľudia naozaj si odtrpeli a odsedeli v tých väzniciach. A dovolím si povedať, prepáčte mi, všetko zlé je na niečo dobré, všetko to malo zmysel, tú obetu, ktorú tí ľudia priniesli v tých rokoch, v tých časoch, my sme tí a my nesieme za to zodpovednosť, aby sme dokázali zúročiť, a to tak, že to bude v prospech občanov tejto krajiny, aby sme prijímali tie zákony, ktoré sú naozaj v prospech človeka, v prospech ľudí, v prospech tejto krajiny, a nie proti tomuto všetkému. Koľkokrát sa zamýšľam nad tým, že tu sú toľké veľakrát také absurdnosti, ktoré prechádzajú tu v tomto našom pléne, že je to niekedy až zarážajúce. Prepáčte mi to, ale ja si to tak nepredstavujem, ale neviem si to ani predstaviť, že do budúcna táto krajina týmto smerom pôjde. Veď to je mlynček na zákony. Ruku na srdce, my poslanci Národnej rady koľkí sme zorientovaní v tej spleti v tej legislatíve, koľko tých zákonov je tu? Len jedna schôdza Národnej rady, veď to máme takmer 130 návrhov zákonov. Ale my, ktorí to schvaľujeme a tu to predkladáme, veľakrát ani nevieme, o čom je reč, o čom hlasujeme. A my to vyžadujeme od občanov tejto krajiny, aby to dodržiavali. To je úplne absurdné, treba sa naozaj nad tým zamyslieť. A možno aj ten rokovací poriadok, pani podpredsedníčka, hej, to tu bolo spomenuté, môže sa niekto uraziť alebo čosi také. Kolega Miro Číž keď tu rozprával, ako je to v tom českom parlamente, dotklo sa nás to. Nezaradený poslanec nemôže mať celkom plnohodnotné to právo ako poslanec ten, ktorý je možno organizovaný v tom klube. By som sa vedel aj ja na tom zhodnúť, aby sme neatakovali tu tieto schôdze Národnej rady skrze tie veľakrát zákony a nepredkladali sme tie zákony len preto, aby sme sa tu možno pretŕčali a upozornili nejako na seba. Prepáčte mi, nechcem byť osobný, ani nechcem, aby sa to niekoho dotklo. Žiaľ, musím povedať, a mi to odpusťte, naozaj to myslím úprimne, ak aj tieto slová sa niekoho dotkli, určite som nechcel nikoho uraziť. A mi to prepáčte, ak to možno niekoho nevhodne zasiahlo. Ďakujem. Dalo by sa o tej téme naozaj veľmi dlho rozprávať, lebo to obdobie totality bolo veľmi komplikované, veľmi ťažké. A možno na záver by som ešte takto povedal, že tú obetu, ktorú dokázali priniesť ľudia vtedajšej doby, tú šancu takto nezahoďme, aby sme si chránili tú demokraciu. Demokracia nie je to, že ty si môžeš robiť v nej, čo chceš, ale predovšetkým to, aby si sa zodpovedne správal ty, teda aj ja aby som sa tak správal, aby sme sa správali zodpovedne a aby sme takto mohli byť aj príkladom aj pre túto krajinu. Myslím si, že každý jeden z nás poslancov nesie túto zodpovednosť. Ty nie si poslancom Národnej rady len tu v pléne Národnej rady, lebo si zvolený na štyri roky. Ty či si doma, či si v zahraničí, či si kdekoľvek, kým ti neskončí mandát, nezabúdaj na to, si poslancom Národnej rady. Ďakujem.