52. schôdza NR SR - 8.deň - A. dopoludnia
Dátum: 2026-06-04
Poslanec: Bihariová, Irena 
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

Vážené poslanecké kolegyne a kolegovia, začnem možno tak netradične ako opozičná poslankyňa, už len samotnou pochvalou pánovi ministrovi za to, že uviesť naozaj najzásadnejší zákon, aký sme prijímali za ostatných 60 rokov, za 40 minút, je heroický výkon. Ja by som si veľmi priala, kebyže je u všetkých poslancov a poslankýň v tomto zákonodarnom zbore určitá taká tá báza a rešpekt tomu, o čom ideme rokovať. A keby si našli čas na to, aby sa aspoň v tom druhom čítaní naozaj nachádzali v početnejšej zostave v pléne, ako je tomu možno dnes, pretože ako to už naozaj zaznelo, ten zákon na rozdiel povedzme od trestného, hej, kde v trestnom zákone stačí vedieť, čo nemáte robiť. A nemusíte s ním v podstate nikdy prísť do kontaktu, tak naopak pri Občianskom zákonníku čokoľvek, čo robíme, má istým spôsobom právne následky, ktorých si musíme byť vedomí. Čiže napriek tomu, že tu teda, ako aj pán minister v tom úvode povedal, preberáme zákon, na ktorom sa v rôznej miere pracovalo možno dve dekády. Považujem aj to, že sme v takomto režime, v skrátenej rozprave, ako prejav hlbokej neúcty voči práci tých, ktorí tento zákon pripravovali, pretože naozaj ja si myslím, že sme tu všetci, ktorí sme teraz zapísaní v rozprave, alebo by sme sa boli bývali zapísali do rozpravy, mali záujem viesť o tomto návrhu odbornú debatu. Toto naozaj sa ani, ani nedá, nedá, naozaj z môjho pohľadu nedá ťahať do nejakých politických sporov a primiešavať tam nejaké politické výčitky, preto teda si myslím, že to, ako sa pre tento návrh alokovala časová kapacita, je naozaj, naozaj nedôstojnou urážkou práce tých všetkých, ktorí, ktorí na tom robili. No. Pán minister v tom všeobecnom zhrnutí vlastne teraz počas tých 40 minút povedal také tie zásadné veci a spomenul, že prvé čítanie by sa naozaj malo držať filozofického rámcovania a presne o to sa teda pokúsim s tým, že čokoľvek budem aj možno v rámci tých filozofických alebo takých axiomatických testov kriticky reflektovať. Dnes to nie je debata o správnom a nesprávnom, hej? Že to je debata o tom, ako sa môžete na nejakú vec pozerať a ktorá, ktorá tá optika vám je hodnotovo bližšia. Ako už teda bolo povedané, Občiansky zákonník je teda postavený na monistickom koncepte, čiže sa stáva akoby lex generalis voči všetkým ostatným alebo teda väčšine predpisov súkromného práva. Má mnohé pokrokové prvky. Myslím si, že od tých 60. rokov napriek tomu, že bol 66-krát novelizovaný, sa naozaj nedokázal zbaviť mnohej tej socialistickej civilistiky. Rozumiem aj tomu princípu, kde sme upustili od racionálnej kontinuity. Narážam teda na to zachovanie zásady superficies solo cedit, ktorá niekedy v slovenskom právnom poriadku platila. Teda v Československu to bolo 1950, myslím, sa to zrušilo, ak si pamätám dobre. A teda možno aj pre neprávnikov ide o to, že v zmysle tejto zásady to, čo sa nachádza na pozemku, sa riadi právnym režimom pozemku. U nás to takto nie je. Máme oddelený právny režim k nehnuteľnosti, právny režim k pozemku. Je to, áno, ja si uvedomujem, že obrovské sústo, keby sme sa do tohto pustili, ale asi v niektorej dobe, v niektorom štádiu budeme tento gordický uzol musieť, musieť preťať. Kde sa mi zdá, že je iný a silnejší príklad racionálnej, iracionálnej kontinuity, je to, že sme rezignovali na tú inkorporáciu rodinného práva. Že naozaj toto, toto vnímam ako, ako premrhanú príležitosť a tu si možno predsa len neodpustím takú politickú vsuvku, že pri tom, ako sme ústami premiéra, suverénistická republika najväčšieho kalibru, sme zarazili členky, či ako sa to hovorí, zrazili opätky pred výhradami teda katolíckeho kléru. Ja by som možno viac ocenila, keby vzniesli námietky, ktoré sa týkajú, o ktorých budem možno aj ja hovoriť viacej. Také tie voči ústupku od istého v niektorých miestach želaného, aspoň z môjho pohľadu želaného paternalizmu ochrany slabšej strany, než teda tlačiť na to, aby vypadla úprava toho, kto s kým kedy zase v akom vzťahu. Čiže toto, toto ma mrzí, že na toto sme rezignovali, pretože inak mal návrh ambíciu a podľa mňa aj naozaj skutočný potenciál byť kódexom človeka, kde teda rodinné vzťahy by tvorili integrálnu časť statusu osoby po vzore českého nového občianskeho zákona. Jednak mal návrh, ambíciu a podľa mňa aj naozaj skutočný potenciál byť kódexom človeka, kde teda rodinné vzťahy vytvorili integrálnu časť statusu osoby po vzore českého nového občianskeho zákona. Dobre, a teraz k tomu filozofickému konceptu a veľmi dúfam, že budem zrozumiteľná, lebo naozaj ono je to mimoriadne, mimoriadne zložité nielen tým obsahom a tou kvantitou, ale aj tým, že sa v mnohých aspektoch paradigmaticky mení filozofia, na akej je návrh postavený oproti tej filozofii, s akou sme teda v občianskom práve pracovali alebo na akú sme boli zvyknutí ostatných 60 rokov. V podstate je to naozaj o hodnotovej polemike, ako sa pozeráme na zásah štátu do občianskoprávnych vzťahov. Či ako na žiaducu ochranu slabšej strany, alebo ako na nežiadúce limitácie slobodného rozhodovania strán, a zvlášť nežiadúce, ak sú tieto zásahy limitáciou, takpovediac, tej silnejšej strany alebo slobody silnejšej strany. Je to polemika o tom, či má byť občiansky zákonník viac podporujúci taký protransakčný alebo možno predsa len v niečom si zachovať ten paternalistický prístup. Alebo teda či štát vsádza na to, že subjekt, ktorý vstupuje do súkromných vzťahov, je naozaj racionálny, je uvedomelý, je právne zorientovaný, pozná svoje práva, rozumie právnym následkom, hlídá si lehoty a teda môžeme mu zveriť oveľa väčšie rámce tej autonómie a tej dispozitívnosti, alebo teda štát ako normotvorca predpokladá, že, zvlášť teda v dobe dezinformačnej, subjekt nie je zvyčajne v tej bežnej realite, nech už z akých dôvodov, úplne právne uvedomelý vo všetkých úkonoch, ktoré bežne robí. A áno, potrebuje teda štát zasiahnuť preto, aby občana chránil pred následkami, ktoré by mohli byť nepriaznivé pre samotný subjekt, ktorý ich vyvolal. Ja rozumiem, že inak to vidia advokáti, ktorí sa stretávajú v tých súdnych sieňach a vidia, že naozaj ten paternalistický prístup spôsoboval mnohé, mnohé ťažkosti, ktoré bolo treba vyriešiť potom súdnym konaním. Ja sa k tomu dostanem, keď budem bližšie hovoriť o tej neplatnosti, zrušiteľnosti úkonov. Inak to však vidia tie osoby, ktoré sa do tých súdnych siení ani nedostanú, hej?, pretože áno, ako sa ešte dostanem na inom mieste k tomu, spravodlivosť, ako ja zvyknem hovoriť, je najdrahšia komodita a tá slabšia strana musí, alebo teda sa predpokladá, ak upustíme od toho paternalistického prístupu, vynaložiť oveľa väčšiu procesnú iniciatívu. To znamená zaplatiť si advokátov, striehnuť si lehoty. Museli by sme mať uspôsobené aj to sporové konanie na to, aby sa vôbec jej nároky dostali do konania. Prečo vlastne teda začínam, hej, takýmto filozofickým výkopom, alebo čo som naznačila, tie tri filozofické otázky je preto, pretože občiansky zákonník, respektíve ten návrh, takú tú kľúčovú hodnotu, kľúčový princíp, na ktorom stojí, je princíp autonómie vôle. To znamená, že platí všetko, čo si strany dohodli, ak zákon neustanovuje inak, kým predtým to bolo tak, že zákon teda ustanovoval, ak sa strany nedohodli inak. Hej, že to je taký paradigmatický odklon od toho, ako úlohu plnil občiansky zákonník, aká bola miera jeho rigidnosti a aká bola tá dispozitívna sféra vo vzťahu k účastníkom týchto vzťahov. Mne sa veľmi páči, že sú v úvode spomenuté princípy. Ja ich tu nebudem všetky, všetky menovať. Ale teda jeden z nich je práve ten princíp autonómie vôle, kde však aj v samotnom tom princípe, v tom článku, myslím, že to je dva, návrh pripúšťa, že aj tá autonómia samozrejme musí mať nejaké limity. Zasahuje sa, zakazuje sa, ak by prišlo k neprimeranému zásahu do práva dôstojnosti iných, ak by dojednanie dvoch strán odporovalo dobrým mravom a verejnému poriadku, v prípade, ak by sa týkalo dojednania, ktorým nemožno disponovať, hej, že o zdraví a živote niekoho iného. Alebo ak sa to prieči zmyslu a účelu zákona. Toto, na toto chcem zvlášť upozorniť, pretože to, či sa niečo bude priečiť účelu a zmyslu zákona, je práve to, čo sa prenesie do tých súdnych siení, čo bude musieť posudzovať sudca vždy in concreto, čo môže, kým sa ustáli nejaká teda tá aplikačná prax a výklad, spôsobovať, že niečo bude inak vidieť sudca v Bánovciach a niečo inak v Trnave. Plus, čo tam je ešte taká zvláštna vec, je teda, že sa v tej zásade autonómie jednotlivca hovorí, že dojednanie dvoch strán sa nemá priečiť dobrým mravom a verejnému poriadku. Dobré mravy občiansky zákonník poznal aj doteraz, ale verejný poriadok je taký zvláštny, nový pojem, s ktorým sa začína pracovať. Si myslím, že dnes je viac taký vedecký konsenzus, ktorý kritizuje tú Hartovu doktrínu otvorenej textúry, kedy vkladáme do zákona tzv. tie právne neurčité pojmy, ktoré musí potom aplikačná prax vysvetľovať a dávať im konkrétny obsah, zvlášť v kontexte, a to neviem teda ja, či tomu dobre rozumiem, pán minister, ale v § 45, kde potom pojednávame o konkrétnych dôvodoch, pre ktoré teda, hej, sa môžeme baviť o neplatnosti. Tam sa zmenili už len dobré mravy, nie verejný poriadok. Dokonca aj dôvodová správa v tomto bode pri § 45 hovorí, že áno, teda, hej, tvorcovia mali v úmysle pracovať aj s tým inštitútom verejného poriadku, ale potom od neho upustili. Čiže v princípoch máme ako jednu z možností, kedy by mohol byť úkon neplatný, jednak, ak sa prieči dobrým mravom a verejnému poriadku, ale potom v tom konkrétnom ustanovení, ktoré pojednáva o neplatnosti úkonov, sme nechali len dobré mravy. Ale to je už len iba taká pikoška. Nie je to nič, čo by sa nedalo technicky asi nejak doupraviť. Čiže, keď už som teda spomenula tie úkony, tak kedysi to fungovalo, alebo teda dodnes to funguje tak, že ten paternalistický prístup štátu sa prejavoval v tom, že garantoval určitú ochranu pre prípad, že úkon zašiel tak ďaleko, že by privodzoval neželané účinky a možno aj ujmu tej dotknutej strane. Hovorilo o takzvanej absolútnej neplatnosti. To znamená, že takýto úkon proste sa považoval za neplatný, pretože priečil zákonu, obchádzal zákon, mal vady, ktoré sa vzťahovali na formu, ak ju zákon predpisoval a tak ďalej. A popritom existoval ešte relatívne neplatný úkon, ktorý bol taký, že mohol ho súd zhodnotiť ako neplatný iba, ak sa dotknutá strana dovolávala na súde a požadovala teda, aby bol takýto úkon vyhodnotený ako neplatný. Tento koncept sa v navrhovanom, zavrhovanom znení mení a pracuje sa už len s neplatnosťou, ale aj to nie v takom tom absolutizujúcom zmysle. Áno, je teda, ako som vymenovala aj v tom čl. 2, kde sú vymenované limitácie autonómie vôle, aj v následných paragrafoch 45 vymedzené prípady, kedy sa môže nahliadať na úkon ako neplatný, ale nie je to z obliga, hej?, ak som teda aj spomenula ten príklad, kedy sa úkon prieči zákonu, tak ani v takomto prípade nemusí sudca povedať, že je neplatný úkon, pretože si všíma, či to porušenie zákona, posudzuje ho vo vzťahu k účelu zákona, posudzuje ho vo vzťahu k následku, či je viac verejný záujem na tom, aby ten úkon zostal zachovaný, alebo je to iba poškodenie individuálneho záujmu, ku ktorému teda úkonom odporujúcim zákonu prišlo na strane dotknutého účastníka vzťahu. Čiže veľmi ťažko sa dovolá tej úplnej neplatnosti úkonu. To tým pádom kladie určité procesné nároky jednak na tie strany dotknuté, pretože sa budú musieť, hej, oveľa teda viac snažiť, aby úkony, ktoré majú teda v ich vnímaní nejaký poškodzujúci účinok alebo sa priečia zákonu alebo dobrým mravom, aby ho stihli napadnúť, zvlášť teda to je ďalší princíp občianskeho zákonníka vo svojom návrhu, že princíp bdelosti je zavádzaný. Keby som ho mala úplne voľne preložiť, to znamená, že právny úspech praje pripraveným. Hej, že vy musíte strážiť to, ako sa vaše dojednania vyvíjajú. Musíte mať úplné povedomie o tom, že ak urobíte toto, má to následok, ale aj ak neurobíte toto, má to takýto a takýto následok. Sú skrátené lehoty, v rámci ktorých môžete úkon napadnúť. A to teda áno, v istom zmysle minimálne, keď sa bavíme v tej rovine filozofickej, môže priniesť to, že tá slabšia strana, tá, ktorá je menej právne uvedomelá alebo teda nespĺňa všetky tie parametre na právnu bdelosť, tak môže ostať pozbavená zákonného nároku preto, lebo, hej, nereagovala. Zákon jej už nebude poskytovať takúto kogentnú ochranu. A áno. To, čo som si teda dala do poznámok, taký výkričník, hej, že aby sa z tej formálnej slobody, ktorú návrh dáva, nestala potom vo výsledku materiálna nerovnosť. Hej, ale hovorím, je to filozofický pohľad, ktorý možno tá prax ukáže, že je iba zbytočnou obavou. Nechcem ja konkrétne zachádzať do tých jednotlivých inštitútov, ale predsa len som si vybrala dedenie, kde by som vám možno chcela ukázať, ako sa prejavuje ten koncept, o ktorom hovorím. Áno, pribudol nový, nový delačný dôvod, dedičská zmluva, ktorá je špecifická tým, že bude mať úplnú prednosť aj pred závetom, aj pred dedením zo zákona. Pre neprávnikov len teda vysvetlím, že závet je jednostranný právny úkon poručiteľa, kým dedičská zmluva je zmluva. To je dvojstranný právny úkon. To znamená, že to bude mať potom aj iné účinky, aj iné náležitosti si to bude vyžadovať, ak by sa poručiteľ rozhodol, hej, zmeniť svoju vôľu, kým pri závete to vie jednostranne zmeniť, eventuálne zrušiť, keď to ľudovo poviem, roztrhá závet, hej, ale pri dedičskej zmluve je to zmluva a bude sa musieť teda vysporiadať s tým, čo druhá strana od nej právom, právom očakávala. Pri závete je zase slabšia ochrana toho, komu je majetok odkazovaný. Pri dedičskej zmluve bude vyššia ochrana toho, v prospech koho je teda majetok alebo tá pozostalosť dohodnutá v zmluve. Samotná dedičská zmluva je dobrý inštitút, je typický pre kontinentálne právo. A ja vôbec ani nechcem jeho podstatu spochybňovať. Len sú tam presne v duchu tej, hovorím, keď je ústupok od tej kogentnosti, od toho paternalistického prístupu a je väčší akcent na dispozitívnosť a autonómiu vôle jednotlivcov v občianskoprávnych vzťahoch, tak áno, pri tej dedičskej zmluve zvlášť sa môžu vytvárať rôzne formy tlaku. Aj práve kvôli tomu, že má dopad na dedičské podiely, tak ako to už vlastne aj v tom úvodnom slove pán minister zmieňoval. Čiže jednak sa aj v zákonnom dedení, hej, menia dedičské podiely a to je tiež filozofická debata. Ja som asi v troch vetách si vymenila o tomto repliku s pánom profesorom Števčekom, kde on hovoril, že on si nemyslí, že je tu nejaká hodnotová odôvodnenosť na to, aby si potomkovia nárokovali, že majú dediť, povedzme, po rodičoch, hej?, že to je proste nejaký prežitok typický pre možno toto naše právne prostredie, ale je to istým spôsobom z jeho pohľadu anomália. Ja si naopak zase myslím, že má to hodnotovú tradíciu. Veď poznáme tú rozprávku o troch grošoch, či ako je to, nie?, že jeden groš vraciame rodičom. A áno, že minimálne tí potomkovia majú, a ja si myslím, že morálne právo, nejakým spôsobom ostať súčasťou toho procesu dedenia. Však nakoniec ten návrh od toho ani neopúšťa, len mení tie výšky podielov. S tým, že ak do toho vstúpi dedičská zmluva, tak predstavte si situáciu, že máme ženu vydatú, ktorá má dve maloleté deti a zomrie a má uzavretú dedičskú zmluvu tak, že všetko prenecháva mužovi. Tak tie deti stále ostávajú neopomenuteľní dedičia, ale už v takomto prípade by podiel maloletých detí bol iba o 1/4 znížený? Dobre to hovorím? Z Mužovi. Tak tie deti stále ostávajú neopomenuteľní dedičia, ale už v takomto prípade teda by sa podiel maloletých detí bol iba o 1/4 znížený? Dobre to hovorím? Znížený, hej. Čiže a pri plnoletých áno, poď, dáme to isté. A to isté platí, ak by sa aj poručiteľ rozhodol, že on ten majetok dá úplne inej inej osobe, hej? Tým pádom tam ten manžel pozostalý by z toho mohol byť úplne vyradený, lebo on nie je, on je síce zákonný, ale on nie je neopomenuteľný, ak to dobre hovorím. Čiže neopomenuteľní sú len len potomkovia. Čo je ešte zvláštnosť tohoto konceptu, že, že, ak by sa... Áno. Áno, áno, áno, áno, áno, áno, áno, to ani ani nerozporujem. Tak aj bolo. Čo je ešte zvláštnosť takého konceptu, že, ak sa, ak pristupuje k, ak sa pristupuje k dedeniu zo zákona a povedzme potomok to odmietne, tak ani jeho potomkovia, hej, tým pádom nebudú môcť dediť v tom ďalšom ďalšom rade. Teraz to bolo, myslím, že sa dalo dediť aj tak, aby potomkovia potom, ktorí deti toho, kto odmietol dedičstvo, ostali ešte stále teda v dedičských skupinách. Myslím, že v Česku je trošku konzervatívnejšie upravené, tam sa ponechala nejaká miera majetku, o ktorej sa nedá rozhodnúť dedičskou dedičskou zmluvou. Ale teda toto sú už len také tie detaily, ktoré podľa mňa skôr už patria do druhého čítania. Kebyže to mám zhrnúť, tak ja si myslím, že to je dobrá práca, ktorá bola na tomto zákone vykonaná. V tomto prípade ja aj prezumujem ten dobrý úmysel. Absolútne nepochybujem o odbornosti všetkých zainteresovaných. Áno, myslím si, že takto to malo prebiehať aj pri trestnom zákone, kde mala byť dlhá dlhá odborná diskusia, nie, že tam nebola žiadna diskusia, potom sa to rok opravovalo v parlamente. Akurát sa akurát sa trochu obávam toho, že sme možno trochu precenili tie tie subjekty a ich pripravenosť disponovať takouto mierou slobody a precenili sme aj pripravenosť súdov, lebo ak očakávame, že sa rôzne spory medzi účastníkmi, tie, do ktorých už, hej, nejakým spôsobom nedáva tú ochrannú ruku štát, vybavia pred súdmi... No, ja si naozaj neviem predstaviť, že my tu naozaj sa nemôžeme tváriť, že budeme mať americké súdne siene. Hej, že nemáme na to pripravené procesné, hej, civilný proces, nemáme pripravené celú, hej, aj ten personálny substrát. Nemáme na to zdroje. Ľudia na to nemajú právnu pomoc, zdroje na advokátov. Hovorím vám teda o tom aj v kontexte princípu bdelosti, že u nás sa, bohužiaľ, nepestovala taká tá, možno ako je to naozaj v tých amerických filmoch, tá kultúra chodiť sa súdiť za každú pociťovanú krivdu, čo nehovorím, že je dobré, práve naopak, ja by som bola rada, keby sme v tomto smere na tom boli inak, ale vzhľadom na tie špecifiká našich právnych zvyklostí sa tak trochu obávam toho, že tá väčšia miera autonómie môže byť na neprospech tých slabších strán. Ono je to fajn, ak sú dve strany vyrovnané, ak sú, alebo ak ide o veľmi profesionálny vzťah, obchodný vzťah, tam sa možno nemusíme obávať toho, o čom hovorím, ale v tých bežných každodenných úkonoch tie strany, ktoré môžu byť poškodené, vlastne aj tak ani nedostanú na súd a možno len ťažko odčítame, aké sú, aké to má praktické konsekvencie, či tam miera autonómie naozaj neprivodzuje skrivodlivosti, pretože si myslím, že tam, kde privodzuje, sa tie dotknuté subjekty, ako som povedala, už teda, nechcem opakovať, ani nebudú môcť súdne brániť. Ďakujem pekne.