12. schôdza NR SR - 7.deň - B. popoludní
Dátum: 2017-02-09
Poslanec: Dostál, Ondrej (SaS)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

148. Vážený pán predkladateľ, vážená pani predkladateľka, vážená pani podpredsedníčka Národnej rady, kolegyne, kolegovia, kým začnem, tak rád by som oznámil, že som poslancom zastupiteľstva Bratislavského samosprávneho kraja, a nie je vylúčené, že v tohtoročných voľbách budem znovu kandidovať, aj keď ešte nie som rozhodnutý, ale aby mi pán predkladateľ ako, myslím, kolegovi Klusovi včera nevytýkal, že som neoznámil možný osobný záujem na veci, aj keď to, čo budem hovoriť, nesúvisí s tým, či som, alebo nie som poslanec zastupiteľstva, a či budem, alebo nebudem kandidovať. Na úvod by som chcel by trochu osobný, pretože budem vystupovať kriticky a podobne kriticky vystúpil, keď sa dozvedel o návrhu pána poslanca Beblavého a pani poslankyne Macháčkovej premiér Fico, ktorý znosil pod čiernu zem tento návrh a znížil sa k osobným útokom a nazval pána poslanca Beblavého bezvýznamným poslancom, tak ja chcem povedať, že napriek tomu, že budem v nasledujúcich minútach veľmi kritický k návrhu, tak ja si pána poslanca Beblavého vážim a väčšinu, drvivú väčšinu jeho poslaneckých aktivít považujem za užitočných a zmysluplných a v žiadnom prípade ho nepovažujem za bezvýznamného poslanca. Čiže moja kritika bude takpovediac priateľská. Pán poslanec Beblavý v snahe hľadať podporu pre balík 28 návrhov, ktorý spoločne, ktoré spoločne s pani poslankyňou Katarínou Macháčkovou predkladá, s cieľom presadiť úplne zrušenie územnej samosprávy na úrovni krajov, uviedol v jednom zo svojich výstupov sedem dôvodov, prečo treba zrušiť vyššie územné celky. Preberme si ich teda. Dôvod prvý. Zrušením krajskej samosprávy by sme vraj ušetrili, a to na tom, že by sa nemuseli organizovať a konať voľby, ušetrili by sme na tom, že by neexistovalo osem úradov, osem predsedov samosprávnych krajov, osem zastupiteľstiev, naďalej by však existovali kompetencie, ktoré dnes vykonávajú samosprávne kraje. Časť z nich by mala byť presunutá na našu dosiaľ stále ešte nemunicipilizovanú miestnu samosprávu, časť by mala byť recentralizovaná na štátnu správu nedávno posilnenú tzv. reformou ESO. V rámci tohto argumentu sa ráta s tým, že správu kompetencií budú efektívnejšie než krajská samospráva vykonávať miestne samosprávy, resp. štátna správa. Nie celkom sa s tým dá súhlasiť, a to ani pokiaľ ide o úroveň miestnej samosprávy, keďže tá je naďalej mimoriadne rozdrobená, a už vôbec nie v prípade prenosu kompetencií späť na štát. Nie. Centrálna vláda, štátna správa, či už tá centrálna, alebo tá miestna, nie sú efektívnejším hospodárom ako naše samosprávy bez ohľadu na to, čo si o kvalite a úrovni krajskej samosprávy myslíme. A potvrdzujú to aj čísla. Pán poslanec Beblavý uvádza, citujem, že ročné náklady za rok 2015 všetkých VÚC na správu ciest sú 99 640 000 a nejaké drobné eur, čo je za 5 rokov 498 202 000 eur. Ak by si starostlivosť o krajské cesty rozdelili obce a štát, úsporu odhadujeme na 10 % za 5 rokov, čiže zhruba 50 mil. eur. Naozaj úprimne nerozumiem, kde pramení tá viera, že ak takúto kompetenciu presunieme na štát, ušetríme. Skúsenosti s tým, ako prebieha a s akým výsledkom pričasto končí verejné obstarávanie centrálnej vlády nielen, ale aj a možno najmä v oblasti dopravnej infraštruktúry - pozdravujem pána Širokého - nám vôbec nedáva žiadnu nádej, že by sme recentralizáciou niečo ušetrili. Skôr naopak. Ale keď už sme pri tých regionálnych cestách, sú dobrým príkladom pre poukázanie aj na niečo iné. Stav regionálnych ciest je naozaj často zúfalý a je neraz dôvodom, pre ktorý sa na samosprávne kraje pozeráme ako na neschopných správcov, ktorí ani za 15 rokov nedokázali s cestami urobiť to, čo by sme si ako užívatelia predstavovali, že by s nimi urobiť mali. Pýtajme sa však, či krajské samosprávy dostali na správu svojich kompetencií od centrálnej vlády dostatok zdrojov na to, aby mohli zmazať ten modernizačný dlh, ktorý pred sebou tlačíme v tejto krajine ešte z čias minulého režimu na úrovni krajskej samosprávy, miestnych samospráv aj štátu. Neviňme samosprávy za dôsledky vládnutia, v posledných rokoch najmä Ficových vlád. Ak by sme sa pozreli na rozpočty samospráv, nijako dramaticky sa od zavedenia fiškálnej decentralizácie, počnúc rokom 2005, nenafúkli. Mám tu zaujímavé grafy, ktoré to ukazujú. Pozrime sa na ne. Pozerať sa môžem iba ja, vy sa nemôžete pozerať, pretože nový rokovací poriadok zakázal používať vizuálne pomôcky, ale môžete mi veriť, tie grafy sú naozaj zaujímavé, pozdravujem pána predsedu Národnej rady Danka. (Reakcia z pléna.) Môžem ich poslať mailom, ale odporúčam vám rovno web stránku cenastatu.sk, kde nielen tieto grafy pravidelne aktualizuje INESS v rámci projektu Cena štátu. (Reakcia z pléna.) Cena štátu sk. Čo z týchto grafov ale nevidieť, je to, že ten tzv. modernizačný dlh sa logicky v niektorých našich obciach a mestách ďalej len nabaľuje, v iných sa odbúrava veľmi pomaly. Za tento stav napríklad aj stav našich ciest nemožno však viniť samosprávy. Ak si porovnáme výdavky centrálnej vlády za posledný predkrízový rok 2008 a aktuálne rozpočtované výdavky na rok 2016, stúpli zhruba o tretinu. (Rečnícky pult obstúpila skupina opozičných poslancov, prezerajúc si papiere s grafmi na rečníckom pulte. Prerušenie vystúpenia rečníkom.) Ja by som vás poprosil, aby ste, aby ste, aby ste si to išli odfotiť vedľa. (Povedané so smiechom.) A ešte raz. Ak si porovnáme výdavky centrálnej vlády za posledný predkrízový rok 2008 a aktuálne rozpočtované výdavky na minulý rok 2016, stúpli o tretinu. Ak si porovnáme výdavky územných samospráv miestnych a krajských, za totožné obdobie stúpli zhruba o desatinu. Jedna tretina, jedna desatina, jedna tretina centrálna vláda, jedna desatina samosprávy. Centrálna vláda a jej výdavky rastie a navyše nabaľuje dlh a samosprávy sú priškrtené. Pritom len skutočný audit verejnej správy môže pomôcť pri zodpovedaní otázok, kde a prečo zlyháva verejná správa pri poskytovaní služieb občanov a pri plnení si zákonných kompetencií. Rád pri tejto príležitosti pripomínam, že takýto audit si parlament aj z iniciatívy poslancov SMER-u už vyžiadal koncom roku 2011. Medzičasom sa zo SMER-u ako opozičnej strany stala vládna strana a vláda SMER-u si túto úlohu vyplývajúcu z uznesenia z decembra 2011 dosiaľ nesplnila, opakovane na to upozorňujem, vláda to stále ignoruje. Druhý dôvod, prečo podľa pána poslanca Beblavého treba zrušiť krajskú samosprávu, je, že zrušením samosprávy by vraj došlo k posilneniu decentralizácie v prospech prirodzených miestnych jednotiek, ktorými sú na Slovensku už stovky rokov mestá a obce. Krajská úroveň samosprávy však bola u nás zavedená nie najmä preto, že to od nás v prístupovom procese chcela Európska únia, ako sa to často hovorí, bola zavedená najmä preto, že v rámci decentralizácie verejnej správy nebolo dosť dobre možné presunúť niektoré kompetencie na miestnu úroveň, na ktorej sme vtedy mali a ešte stále máme vyše 2 900 obcí miest a mestských častí. Pripomínam, že podľa zákona o obecnom zriadení sú si všetky obce a mestá na Slovensku rovné, ku všetkým, tak k malým, k niekoľkoobyvateľovým obciam, ako i k niekoľkodesaťtisícovým mestám sa pristupuje rovnako a zákon ich vníma ako rovnocenné jednotky. Zároveň pripomínam, že to, čo platilo o miestnej úrovni pred 15 rokmi, rovnako platí i dnes. Tak ako vtedy neboli obce a mestá, teda celky v počte vyše 2 900 vhodnou úrovňou pre výkon nadobecných kompetencií, nie sú ňou ani dnes. Za 15 rokov sme sa totiž na ceste k municipalizácii nepohli ani o piaď, to, pochopiteľne, nie je chyba predkladateľov tohto návrhu. A napokon to si uvedomujú aj predkladatelia, časť kompetencií totiž navrhujú recentralizovať, teda vrátiť štátu, lebo miestna úroveň, úroveň miestnej samosprávy jednoducho nie je vhodná na ich správu. A dokonca pri inej časti kompetencií sa navrhuje decentralizovať, ale iba ako možnosť. Samospráve sa ponechá možnosť, že ak sa takpovediac necítia na prevzatie tej-ktorej kompetencie, ak s tým tá-ktorá obec nevyjadrí súhlas, napr. prevziať zariadenie sociálnych služieb na svojom území, tak k prechodu kompetencie na obec nepríde a pôsobnosť prejde na príslušné ministerstvo. Zbytočne sa otvára možnosť nie decentralizácie, ale recentralizácie kompetencií, ktorých správa na centrálnu úroveň a do rúk štátnej správy nepatrí. Dôvod tretí podľa predkladateľov. Počet zamestnancov VÚC neustále rastie. V roku 2003 mali VÚC 937 zamestnancov a v roku 2015 ich už bolo 1 631. A preto treba tento rast zastaviť a časť kompetencií decentralizovať, časť recentralizovať. Snažili sme s kolegami z Konzervatívneho inštitútu dať do porovnania, ako sa za dané obdobie zmenil počet zamestnancov štátnej správy, keďže aj na ňu chcú predkladatelia recentralizovať časť kompetencie. Išlo však o neľahkú úlohu vzhľadom na, na metodické zmeny, pokiaľ ide o to, akí zamestnanci akých organizácií sa do tejto kategórie zahŕňali, ale možno povedať, že nielen počet zamestnancov v krajskej samospráve za dané obdobie sa zvýši o desiatky percent, ale aj počet zamestnancov v štátnej správe sa zvýši o desiatky percent vzhľadom na tie komplikácie a zmeny metodiky, nebudem uvádzať konkrétne číslo. Podstatné však je, že kým na krajskej úrovni hovoríme o náraste o pár stoviek miest v rámci novovzniknutých štruktúr verejnej správy, tak v štátnej správe za čas rokov 2003 až 2015 pribudli desiatky tisíc miest. Patríme k európskej špičke, čo sa byrokracie týka. Nemali by sme sa teda v prvom rade pozrieť na to, aké sú možnosti rušenia organizácie v pôsobnosti centrálnej vlády a štátnej správy? Otázka je čisto rečnícka. Dôvod štvrtý, prečo vraj treba zrušiť VÚC, je, že vyrobili dlhy, začínali podľa údajov ministerstva financií s nulovým dlhom, ktorý sa v roku 2015 vyšplhal na 369 159 eur. Nebudem tu opakovať argumenty o tom, že samosprávy, a nielen tie krajské, pochopiteľne, nikdy nedostali na svoje kompetencie zdroje podľa toho, aké sú skutočné náklady na ich správu, ale podľa toho, aký objem financií na ne vynakladal predtým štát, keď ich spravoval. Samosprávy tak prevzali nielen starý, v minulosti nabaľovaný modernizačný dlh, ale aj nejasné krytie na plnenie ich kompetencií. O tom, že tu dodnes chýba komplexný audit, ktorý parlament od vlády požadoval, som už hovoril. Ale nielen v tomto kontexte je dlh, ktorý vyrobili krajské samosprávy, takmer zanedbateľný. On je úplne zanedbateľný v porovnaní s tým, aký dlh za ten istý čas vyrobila centrálna vlády, ku ktorej sa časť kompetencií má vrátiť. Tých 369 mil. eur dlhu za obdobie 2002 až 2015, ktoré vyčítame krajským samosprávam, totiž predstavuje nárast dlhu VÚC v pomere k hrubému domácemu produktu z ich počiatočnej nuly na 0,5 %, pričom za rovnaké obdobie narástol dlh, ktorý vyrobila centrálna vláda, astronomicky z 38 % na 51 %, čo predstavuje zvýšenie dlhu ústrednej správy až o približne 25 mld. eur. 0,5 % - 13 %. 0,5 % krajské samosprávy - 13 % centrálna vláda. Alebo inak, za obdobie rokov 2002 až 2015 nás VÚC zadlžili v prepočte na obyvateľa o necelých 70 eur a za to isté obdobie nás centrálna vláda zadlžila v prepočte na obyvateľa viac ako 4 500 eur, 70 : 4,5 tisíca, nehovoriac o neustálom hospodárení centrálnej vlády v štátnom sektore na sekeru v porovnaní s hospodárením VÚC rok čo rok, buď s miernymi deficitmi, v ostatných rokoch dokonca s miernymi prebytkami. Vyčítať v tomto kontexte dlh krajským samosprávam a zároveň navrhovať recentralizáciu ich kompetencií na štát, ktorý kopí dlhy v oveľa vyššej miere, je úplne nepatričné, je to snaha urobiť capa záhradníkom. Dôvod piaty. Ani VÚC sa nepodarilo znížiť regionálne rozdiely pri nezamestnanosti, v priemernej mzde, v hrubom domácom produkte vidíme medzi krajinami rovnaké alebo väčšie rozdiely ako predtým. To by som chcel poprosiť pána poslanca Beblavého alebo pani poslankyňu Macháčkovú, aby nám ukázali, aké reálne kompetencie v oblasti politiky zamestnanosti naše krajské samosprávy majú k dispozícii. Rovnako, nech to znie zvláštne, nech nám ukážu, aké reálne kompetencie majú naše samosprávy v rámci regionálnej politiky. Lebo faktom je, že v podstate reálne nástroje nemajú žiadne. Ponechal si ich totiž štát. Centrálna vláda. V rámci regionálneho rozvoja majú samosprávy kompetenciu pripravovať programy hospodárskeho a sociálneho rozvoja, teda koncepčné dokumenty. Nemajú skutočné kompetencie a ani financie na rozvoj. Ba nerozhodujú ani o eurofondoch, ktoré sú v tejto krajine vyhlasované premiérom za hlavný zdroj verejných investícií. Napríklad v Českej republike už roky fungujú na krajskej úrovni samostatné regionálne operačné programy a riadiace orgány. U nás sa krajské samosprávy horko-ťažko dostali do pozície tzv. sprostredkovateľských orgánov ministerstiev. Neviňme teraz samosprávy za niečo, za čo nemôžu, a na riešenie čoho nemajú žiadne reálne nástroje. Dôvod šiesty, občania si k VÚC nevytvorili vzťah a na voľbách do VÚC sa zúčastňuje každý piaty volič. Účasť na prvom kole navyše kontinuálne klesá. Pri tak nízkej volebnej účasti stačilo na získanie mandátu poslanca mnohokrát aj šesťsto hlasov. Zvolení poslanci a župani tak majú nízku legitimitu. Argument volebnej účasti občanov na voľbách do umelých, mečiarovských krajov, ktoré nik nechcel, nik ich neplánoval, no nakoniec sa v tomto parlamente zrodil ako špinavý kompromis, sa javí byť tým, čo je hlavným tŕňom v oku. Ono to nie je ani tak, krajská úroveň ako taká, ako skôr voľby do nej, ale tento problém sa dá vyriešiť aj inak, než rušením krajskej úrovne samosprávy. Možno predsa zrušiť napríklad priame voľby a nezrušiť samosprávy. Možno hľadať a nájsť spôsob, ako delegovať starostov a primátorov, ktorí by plnili úlohy dnešných krajských zastupiteľstiev a volili by si spomedzi seba predsedu kraja. Mohol by to byť jeden z krokov na ceste municipalizácii. Pre inšpiráciu, strana MOST - HÍD v minulom, vo svojom poslednom volebnom programe o niečom takomto hovorila a myslím, že by to bol lepší nápad, ako úplne zrušiť VÚC. Dôvod siedmy, ktorý už asi nestihnem rozobrať, opäť pozdravujem pána predsedu... (Reakcia z pléna.) Aha, ja som, no dobre, tak dobre. Dôvod siedmy je, že na zrušení VÚC je mimo volieb, mimo obdobia volieb široká politická zhoda, no keď príde na lámanie chleba, do riešenia sa nechce najmä tým politickým stranám, ktoré z VÚC profitujú. Podľa pána poslanca Beblavého je v tejto snemovni dostatok hlasov na to, aby sa VÚC zrušili, lebo v tej či onej strane sa nejaký predstaviteľ, prípadne dokonca ich predseda niekedy vyjadril, že je v prospech zrušenia VÚC. Chce pán poslanec, ráta napríklad SMER alebo našiel také vyjadrenie Roberta Kaliňáka, jeho hlas však nikdy nebol a po kauze Baštrnák už nikdy ani nebude podstatným. Mimochodom, mali by sme sa vrátiť k tej dobrej tradícii, že pri každom vystúpení vyzývame pána Kaliňáka k tomu, aby odstúpil z funkcie ministra vnútra, lebo kým bude v tej funkcii, akékoľvek naše rokovanie bude zatienené skutočnosťou, že v takej vysokej funkcií je človek podozrivý z kontaktov a stykov s organizovaným zločincom, zločinom, to je tradícia, ktorú tiež začal kolega Beblavý, a rád sa ku nej hlásim. Ak sa ale pozrieme napríklad na vyjadrenia Roberta Fica, ktorý hovorí o návrate k trom krajom alebo tri plus jedna, to je úroveň, na ktorej u nás samospráva nikdy v histórii zavedená nebola, lebo krajské národné výbory v období totality žiadnou samosprávou nikdy neboli. A vo volebnom programe strany SMER z toho posledného obdobia, teda z posledných volieb, na tej povestnej A4 nenájdeme na túto tému ani mäkké f. Ale keď sme pri tých programoch a vyhláseniach predstaviteľov strán, treba povedať, že ani strana SIEŤ, ktorej program pán Beblavý spoluvytváral nie nepodstatnou mierou, síce na rozdiel od SMER-u mala precízne vypracovaný program, ale rovnako v ňom o rušení VÚC nenájdeme, nenájdeme ani zmienku v tejto podobe. A takže pán poslanec nám tu predkladá tému, v rámci ktorej aj on nejako postupne, postupne dozrel. Rovnakú zhodu alebo teda zhodu vo vyjadreniach sme tu mali, mali sme ju tu v rokoch 2002 až 2006 v období druhej vlády Mikuláša Dzurindu, kde pán poslanec Beblavý robil štátneho tajomníka na ministerstve práce sociálnych vecí a rodiny, a v tejto vláde sa zišli štyri politické strany, SDKÚ, SMK, KDH a ANO, ktoré pred voľbami v dojemnej zhode deklarovali zámer zmeniť územné členenie, zrušiť osem umelých, neprirodzených, mečiarovských krajov a vrátiť sa k prirodzeným regiónom. V rokoch 2002 až 2006 teda bola vláda, mala prienik volebných programov návrat k prirodzeným regiónom a nespravila so zmenou územného členenia vôbec nič. Čo je škoda, lebo možno aj tá dnešná diskusia by bolo trochu iná. Summa summarum sedem dôvodov, ktoré uvádza pán poslanec Beblavý, a z môjho pohľadu ani jeden z týchto 7 dôvodov nesedí. Ďakujem za pozornosť.