16. schôdza NR SR - 6.deň - A. dopoludnia
Dátum: 2013-03-21
Poslanec: Šebej, František (MOST-HÍD)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

36. Ďakujem, pani podpredsedníčka. Vážený pán minister, kolegyne, kolegovia. Toto, čo sa chystám povedať, nie je, prosím, povinná jazda predsedu zahraničného výboru k téme, ktorá patrí k jeho pracovnej náplni, a poviem rovno, že nemienim byť nejak veľmi kritický k tým, k tým dvom materiálom. Mohol by som, ale, ale obral by som sa o príležitosť hovoriť k iným veciam, ktoré, ktoré v tých materiáloch nie sú povedané. A vlastne ani sa nedalo veľmi čakať, že povedané budú, ale bolo by fajn, keby na pôde nášho parlamentu zazneli. Pri takýchto materiáloch, najmä keď je reč o zameraní, o tom, že ako by mali veci vyzerať v budúcnosti, je úplne prirodzená ich istá deklaratórna povaha a ich, by som povedal, zasnívaný pohľad do diaľky. Ale takéto zasnívané pohľady sa obyčajne potom po čase zrazia s realitou. A o tej zrážke s realitou a o ich koreňoch a príčinách by som chcel hovoriť, pričom, samozrejme, že, že ak niečo, naozaj ja ako, ako človek, ktorý sa dlhodobo venuje situácii vo svete a zahraničnej politike, tak ak by som naozaj niečo chcel na slovenskej zahraničnej politike oceniť, je, je, pri všetkých zmenách a premenách niečo, čo by som nazval skutočnou kontinuitou. No ale dočítam sa napríklad, že Európska únia je globálny aktér a prostredníctvom členstva v nej sa Slovenská republika bezprostredne podieľa na riešení globálnych tém a nesie podiel zodpovednosti aj za jej politiku, vývoj a ďalšie smerovanie. Áno, samozrejme, a preto by som rád videl Slovenskú republiku pri tvorbe niečoho, čo zatiaľ fakt neexistuje, a to je spoločná zahraničná politika Európskej únie ako, ako asertívnejšieho hráča. Ja viem, že sú v zahraničnej politike hráči omnoho silnejší, ktorí majú väčší vplyv na to, že aký je konečne, v konečnej podobe spoločný postoj Európskej únie, ale netreba mať obavy z toho, že oni sú väčší a silnejší a nakoniec aj skúsenejší, sú to starší hráči na svetovej scéne a treba si uvedomiť, že majú svoje limity, majú svoje záujmové obmedzenia a obávam sa, že aj morálne obmedzenia. Poviem hneď, že čo mám na mysli. Už to tu spomenul kolega Droba a ja to zopakujem. To, že má Francúzsko a iné štáty problém s pripustením, aby Európska únia zaradila ako celok organizáciu zvanú Hizballáh na listinu teroristických organizácii, je pochopiteľné, je to bývalá koloniálna mocnosť, pod ktorej mandát, územie, na ktorom operuje Hizballáh, čiže Libanon spadal, spadalo, pochopiteľne je to krajina, na území ktorej agentúry, ktoré sa priamo podieľajú, tak, pod, pod hlavičkou mimovládnych organizácii, priamo podieľajú na financovaní Hamasu, Hizballáhu. Nachádzajú sa na území Francúzska, nielen Francúzska. Takže Francúzsko má problém aj s vlastnými voličmi, aj s vlastnou krajinou, aj s vlastnou minulosťou, ale my nemáme tento problém, ale my máme morálnu povinnosť mať k tomu nejaký postoj. Mohli sme ho preukázať, aj keď sa naposledy hlasovalo na pôde Valného zhromaždenia OSN o priznaní statusu pozorovateľského alebo pozorovateľského štátu pre Palestínsku samosprávu. Nebol žiadny dôvod zdržať sa hlasovania podľa mňa. Z celej Európskej únie len česká diplomacia mala dostatok odvahy hlasovať proti. Bol by som rád, keby túto odvahu mala aj slovenská diplomacia. Ale nevyčítam. Viem, že v Európskej únii bola čo najväčšia snaha mať v tejto veci jednotný postoj. Ja len chcem povedať, že niekedy mi pripadá snaha mať spoločný európsky postoj ako zbytočne uctievaná posvätná krava. Jednota, na oltár ktorej je obetovaná morálka, nie je v poriadku podľa mňa. A v zahraničnej politike a v postojoch štátov čosi ako morálka predsa len tu i tam môže existovať, aj keď dominujú záujmy. To je prvá vec. Druhá vec je, že, a to sa nemôže vyskytnúť v materiáli ako je tento. Realita prináša zrážky so situáciami, s ktorými takýto, by som povedal, koncepčný materiál nemôže vopred počítať. Tak napríklad som sa dočítal dnes, že pri výpovedi pred americkým kongresovým výborom James Stavridis, šéf ozbrojených amerických síl v Európe hovoril, že NATO uvažuje s viacerými scenármi v prípade Líbye, eh, v prípade Sýrie. Až ma obskočil mráz! Ja už si nespomínam, aký bol presne postoj Slovenska. Nebol nejaký, nejaký výrazný v prípade toho, čo sa odohralo v Líbyi. Ja len viem, že tam Severoatlantická aliancia strčila nos veľmi nešťastným spôsobom a malo to viac ako zlé dôsledky pre situáciu v severnej Afrike a nielen tam. A teraz počúvam, že podobným smerom sa uberajú aj úvahy v súvislosti so Sýriou. Rád by som, keby, keďže Slovenská republika opäť je krajina, ktorá nie je zaťažená ani historickým bremenom bývalej koloniálnej mocnosti, ani inými bremenami, keby svoj postoj v tejto veci riešila pomocou dvoch nástrojov. Ten jeden nástroj je zdravý rozum a ten druhý je morálka. Poviem, čo mám na mysli. Tá predstava, že súčasnej v Sýrii ide o zápas dobra so zlom, je prinajmenej zjednodušená, s najväčšou pravdepodobnosťou však úplne pomýlená. Nemám najmenšiu pochybnosť o tom, že sýrsky režim a Bašár al-Assad, jeho hlavný predstaviteľ je zločinný režim a že sa podieľa na masovom vraždení vlastného obyvateľstva. Ale to ten režim urobil už dávno. Ja len chcem pripomenúť, že tento konflikt má dávnu minulosť. Chcem pripomenúť, že v roku 1982 povstalo Moslimské bratstvo v meste Hamá a otec Bašár al-Assada Háfis al-Assad dal vtedy mesto Hamá obkľúčiť sýrskym vojskom, tankami a delostrelectvom tak, aby myš ani nemohla utiecť von, a nechal to mesto rozstrieľať a rozbombardovať aj letectvom. Zahynulo tam vtedy medzi 20- až 40-tisíc ľuďmi, samozrejme, že väčšinou civilmi, hoci tam bolo ozbrojené povstanie. Svet si to vtedy nie príliš všimol, ale bolo to povstanie sýrskej odnože Moslimského bratstva egyptského, čiže islamských fundamentalistov proti sekulárnemu režimu a nikto ani náhodou sa nemohol domnievať, že tam išlo o demokraciu. Áno, ten režim bol sekulárny, bola to diktatúra vtedy aj teraz sovietskeho typu s tajnou políciou, s politickými väzňami a so všetkým. Ale nebol to konflikt slobodomyseľných demokratov s diktatúrou. Bol to konflikt islamských fundamentalistov so sekulárnym režimom primárne. A tento konflikt sa ťahá, samozrejme, celou históriou toho regiónu. Nepochybne v Sýrii povstali alebo začali protestovať proti vlastne odpornej totalite režimu strany Baas aj ľudia, ktorí milujú demokraciu a chcú slobodný svet. Ale v danom okamihu celý konflikt je z veľkej časti v rukách zbehnuvších sa džihádistov zo všetkých koncov, končín arabského sveta. A ten, kto je tam fakt ohrozený, je napríklad kresťanská menšina v Sýrii. Tam sú, tam je, tam žije nie nepodstatná kresťanská menšina. Veď aj zakladateľ strany Baas niekedy počas druhej svetovej vojny bol Michel Aflak, sýrsky kresťan. Teda Arab, ale kresťan. A kto ohrozuje kresťanov proste v Sýrii? No tí istí, ktorí ich ohrozujú v Egypte. No islamisti, povstalci, nie sýrsky režim! A, pochopiteľne, že akékoľvek úvahy o zopakovaní líbyjského scenára v Sýrii sú úvahy, ktoré vedú do pekla, tak ako viedli v Líbyi. A ja by som bol rád, keby okrem všeobecných deklarácií, že nám záleží na ľudských právach, slovenská diplomacia, keď sa bude na pôde NATO rozhodovať, že čo urobí Severoatlantická aliancia v prípade so Sýriou, tak nabádala ku krajnej zdržanlivosti... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcou.)