14. schôdza NR SR - 7.deň - B. popoludní
Dátum: 2013-02-07
Poslanec: Vášáryová, Magdaléna (SDKÚ – DS)
Druh vystúpenia: Vystúpenie v rozprave

70. Ďakujem, pani predsedajúca. Toto je rozprava o odstránení fosílie. V roku 1954 za najhroznejšieho komunistického režimu, ktorý smeroval proti všetkým intelektuálom a zabezpečoval si poslušnosť jednej vrstvy intelektuálov slovenských, a to je, slovenských spisovateľov, vznikol, vznikla povinnosť platiť z hrubej, z hrubého honoráru 2 % do fondu, ktorým sa umožňovalo, že v Budmericiach stál rum, keď to trošku zvulgárnim, desatinu ceny, ktorú stál v normálnej krčme. Čiže bavíme sa o roku 1954. Odvtedy táto povinnosť platí. Ďakujem pekne. (Reakcia vystupujúcej na stlmený ruch v sále.) Cez to všetko chcem povedať, že chápem, že niektoré, niektoré zväzy sa ozvali, zväzy tvorivých pracovníkov sa ozvali a niektorí umelci mi zatelefonovali. A hlavne, samozrejme, pán riaditeľ Ladislav Serdahély, ktorého poznám, a tuším je vo funkcii vyše tridsať rokov, ak ma pamäť neklame. To bolo ešte vtedy, keď aj ja som zo všetkých mojich honorárov platila 2 percentá. Nikdy, samozrejme, som, som nepatrila medzi tých vyvolených, ktorí za to mohli čerpať nejaké benefity. Aké majú argumenty? Ja si myslím, že o nich treba hovoriť. A treba aj povedať, že to chápem, pretože jednoducho zvykli sme si na to. Zvykli sme si, prispôsobili sme sa, to tak býva vždy, keď niečo tak veľmi dlho trvá a, bohužiaľ, ministerstvo kultúry nikdy nepristúpilo na zásadnú reformu financovania kultúry, a tým pádom táto fosília nás tu, vykopaná z roku ´54, stále straší. Medzi hlavné argumenty patrí: Ale veď my zanikneme, keď nebudú tí tvoriví platiť dve percentá! My nemáme inú materiálnu základňu, stály zdroj príjmov. Z čoho budeme my vlastne existovať ako fond? Na to by som ja odpovedala veľmi jednoducho, že pokiaľ umelci potrebujú takúto podporu, veď to môže dávať priamo ministerstvo, nepotrebuje na to nejaký fond, ktorý má samozrejme svoje náklady. Treba povedať, že už niekoľko rokov sa usilujem, aby som zistila, aké vlastne sú prevádzkové náklady Literárneho fondu. Doteraz sa mi to nepodarilo zistiť. My nevieme ani, koľko majú plat zamestnanci fondu, my nevieme, akú časť. My dostávame len a stále dostávame len, toľkoto percent sme vyplatili, toľkoto peňazí sme vyplatili, ale vôbec nevieme, koľko potrebuje vlastne samotný fond na svoju činnosť. A to by pre tú transparentnosť, aby sme pochopili, o čo im ide, veľmi potrebovali. Druhá taká výčitka je: veď to už teraz, doteraz dobre fungovalo, a keď to pre mňa dobre fungovalo, tak to nechajte. Ale podmienky sa zmenili, podmienky sa zmenili. Napríklad reforma, ktorú teraz uskutočnila druhá Ficova vláda, veľmi, veľmi sťažila podmienky, za ktorých umelci, ktorých väčšina je na voľnej nohe, ako sa to hovorí, mohla platiť svoje, svoje dane, svoje výdavky. Všetko sa pre nich zmenilo, všetko sa pre nich zvýšilo. Po tretie, hovoria o princípe solidárnosti. Ja tomu rozumiem. Tí, ktorí sú úspešní, tí, ktorí sú tvorivejší, tí, ktorým viacej vychádzajú knihy, ktorí robia viacej, majú sa skladať na tých, ktorí nemajú toľko tvorivosti, ale patria medzi umelcov, alebo chcú patriť medzi umelcov. Ale potom by som čakala, že sa napríklad Literárny fond spýta najúspešnejšej slovenskej spisovateľky pani Keleovej-Vasilkovej, ktorá predala milión kníh a zo svojich honorárov platí 2-percentné dane a určite nikdy nedostala žiadne štipendium, určite nikdy nebola na žiadnom pobyte, určite nikdy nemala nič z tohto, že či je ochotná. Či je naozaj solidárna. Lebo ja nezatracujem princíp solidárnosti, sú knihy, ktoré vyjdú v päťstokusovom náklade, ale je veľmi dobre, je veľmi dobre, že vyjde Milan Hamada, a dúfam, že si to, drahí kolegovia, všimnete, jeho kritické glosy a eseje a fejtóny, ktoré písal, a články do novín. Teraz vyšla, mám ju na stole priamo. Áno, to nikdy nebudú čítať milióny ľudí, ale treba sa aspoň spýtať. Keleová-Vasilková nikdy nedostane žiadnu cenu, pretože to je takzvaná ženská literatúra tohto typu, ktorá je zaznávaná. A choďte sa pozrieť do ktoréhokoľvek kníhkupectva. Keby ženy nekupovali knihy, prežili by tieto kníhkupectvá vôbec? Tak aspoň ďakujem, alebo aspoň nejaký, nejaké, aspoň nejaké gesto. To by som ocenila. Ináč, samozrejme, prečo by tí, čo sú úspešní, neudržiavali tých, čo sú menej úspešní? A štvrtý argument je, veď tie peniaze, ktoré úspešní platia, sa vracajú do umenia, a preto to nemôže byť daň. Ale to je daň. To je daň. To sú dve percentá, ešte k tomu z hrubej mzdy, teda z hrubých honorárov. A z toho sú štipendiá, ceny, prémie. Len akosi, a prepáčte, ja som v tomto od roku 1966, od roku 1964, kedy som dostala prvý honorár, tiež som v tom, v týchto dvoch percentách bola, nikdy v živote som žiadnu zahraničnú cestu, žiadne štipendium, žiadnu cenu, žiadnu prémiu nedostala. A to už nehovorím o mojom mužovi a podobne. A ľuďoch, ktorých poznám okolo seba. Takže ja hovorím aj zo svojej osobnej skúsenosti. To znamená, že moja požiadavka je, aby fondy konečne začali byť transparentnejšie, aby sme vedeli, čo vlastne financujú s týmito dvoma percentami. Aký bol náš hlavný argument, keď predkladáme s pánom Beblavým, pánom poslancom tento návrh? Pretože predsa úspešní lekári neplatia tých ostatných lekárov. Úspešní vedci neplatia tých ostatných. Ja neviem, učitelia úspešní, ktorým uverejňujú články v Učiteľských novinách, neplatia ostatných učiteľov. Toto sa to týka jedine a výlučne tvorivých ľudí, ktorí zarábajú na honorároch. Takže je to veľmi podivná komunistická fosília a každý, kto ju obhajuje, si tohoto musí byť vedomý. Ale znovu hovorím, my sa stretávame s fosíliami v kultúrnom sektore práve preto, pretože rezort kultúry neprešiel žiadnou radikálnou zmenou v oblasti financovania, ale ani organizácie, ani ničoho iného. Takže, vážení priatelia, zmene sa každý bráni. Je dokázané, ako sociológ vám to môžem povedať, že keď vyhlásite nejakú zmenu hlavne po, od roku 1954, ktorú navrhujete, 80 % ľudí sa postaví proti, pretože si na to zvykli. Ale teraz je už konečne čas, aby sme toto zlikvidovali a fosíliu vrátili do múzea, kam patrí. Ďakujem pekne. (Potlesk.)