När känsloargument inte går att mota bort: Åt på restaurang tidigare idag med bl a morsan. Hon var trött, så jag sa till henne: "Du kunde behöva lite poppers." Hon visste inte vad det var, så jag visade henne wikipediasidan.  Hon blev förskräckt:" Har DU testat det?"  Ja, sa jag. Förklarade att det var tämligen ofarligt, och att det fungerade som en medicin.  "Jag trodde du var vettig.", sa hon. Jag skämdes räven av mig och försökte förklara att jag bara hade testat några gånger, och att det var ett år sedan sist. Hon blev illamående av att höra mig prata om dessa saker sa hon.  Hur jag än vred och vände på det så kunde jag inte undkomma besvikelsen i mammas ögon. Jag skämdes och var övertygad om att jag aldrig skulle kunna rationellt förklara för henne att det är "inte en så stor grej." Hade jag vunnit diskussionen hade jag ändå känt mig som en åsna.  Då insåg jag att ibland så är känsloargument, som mor uppvisade, nästan omöjliga att värja sig emot.  Vad säger ni?